Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-03 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк», третя особа на стороні позивача [PERSON] про визнання п. 7.1 договору в частині недійсним і стягнення коштів. Позов обгрунтовує тим, що 09 жовтня 2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ "ПриватБанк" було укладено цільовий кредитний договір №V021GK00001561. Зобов`язання за вказаним договором позивач [PERSON] та поручитель [PERSON] виконували у встановлений умовами договору термін. У п.7.1 Кредитного договору передбачено сплату винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, а також щомісяця в період сплати 0,2% від суми виданого кредиту (110 доларів США щомісячно). При цьому, у кредитному договорі не зазначено, які саме послуги за вказану винагороду надаються банком. Такі умови є несправедливими, суперечать положенням частини п`ятої статті 11 Закону (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), тому відповідно до статті 18 Закону вказані умови договору є недійсними з моменту укладення кредитного договору. З 09.10.2007 року по 14.03.2021 року банк безпідставно одноразово стягнув за отриманий кредит в сумі 55 000.00 доларів США 1650 доларів США (55 000.00 дол. США :100% ? 3%), а також щомісяця стягував 0,2% від суми виданого кредиту, що за цей період часу склало 18040.00 доларів США (110 дол. США х 164 місяці). Всього банк безпідставно отримав за так названий "фінансовий інструмент" 19690.00 доларів США (18040 дол. США + 1650.00 дол. США). 06.11.2020 року поручитель [PERSON] звернувся з заявою на ім`я директора філії банку з проханням вчинити перерахунок платежів за умовами договору, однак з центрального офісу банку отримав незрозумілу відповідь. В порушення п.2.3.1., п.7.1. умов договору з 09 жовтня 2007 року і по березень 2021 року за проведеними розрахунками в рахунок погашення відсоткової ставки банком безпідставно було зараховано з проведених ануїтетних платежів 14304,30 доларів США. А тому, просила суд визнати недійсними пункт 7.1. кредитного договору №V021GK00001561 від 07.10.2007 року укладеного між [PERSON] і АТ КБ "ПриватБанк" в частині "винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 3% від суми виданого кредиту, у момент надання кредиту, щомісяця в Період сплати 0,2% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11. даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. даного Договору" та стягнути з АТ КБ "ПриватБанк" безпідставно стягнену суму коштів, як винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 3% від суми виданого кредиту в розмірі 1650.00 дол. США, а також стягнення щомісяця в період сплати 0,2% від суми виданого кредиту в розмірі 17 710 дол. США , безпідставно стягнені в рахунок сплати відсоткової ставки в розмірі 14 055,75 дол. США. Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 31.03.2021 у справі відкрито загальне провадження, призначено підготовче засідання. 20.04.2021 на електронну адресу суду надійшов відзив від АТ КБ «Приват Банк», в якому зазначено, що у своєму позові позивачкою не вказано, яких саме вимог не було додержано сторонами саме при укладенні кредитного договору №VO21GK00001561 укладеного 09.10.2007 р. Адже сторони мали повну цивільну дієздатність, відповідний обсяг прав та повноважень, підтвердили власним підписом. Відповідно до вимог чинного цивільного законодавства України на момент укладення договору 2007 року сторонами були дотримані вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Позичальниці надано інформацію про сукупну вартість кредиту укладення кредитного договору відповідно до кредитного договору, а саме п. 6.5., яким вказано, що детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п.п.6.2., 7.1. цього договору: сума кредиту, відсотки, винагороди, комісії, неустойки, затрати, збитки. Відтак вимоги ст. 203 ЦК України сторонами додержано в момент вчинення правочину. Вимога про визнання недійсним пункту 7.1. кредитного договору, не підлягає задоволенню. Щодо наданих розрахунків та виписок - до позовної заяви додано виписки по невідомо якому рахунку, кредиту, відсутні дані про джерело походження прикріплених документів та не завірено жодною посадовою особою банку, відтак це не є належним та допустимим доказом відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України. Виписка за рахунком [NUMBER] є первинним документом банківського обліку, проте позивачкою даного документу не додано до позову. Просили суд відмовити у задоволенні позову про визнання п. 7.1 договору в частині недійсним і стягнення коштів; застосувати строки позовної давності. 22.04.2021 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якому представник позивача додатково пояснює, що до даного виду позову виключається можливість застосування позовної давності, крім того, банк не надаючи необхідні документи зловживає своїм становищем та затягує час. Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 31.05.2021 у справі призначено судову економічну експертизу. 20.09.2022 на адресу суду з ТзОВ «Центру незалежної експертизи та аудиту» надійшов висновок експертизи від 09.09.2022 №64. Допитана в судовому засіданні експерт Петренко Г.А. , суду пояснила, що оскільки запитання були не коректні, вона збільшила об`єм розрахунків. Залишок заборгованості позичальника станом на 29.03.2021 становить: по відсотках за користування кредитом - 73,31 дол. США, по платежу - 0 дол. США; по пені -191,37 дол. США; сума непогашеного кредиту складає 11 919,08 дол. США, який за терміном сплати підлягає сплаті в наступні періоди з 29.03.2021 по 09.10.2027; по кредиту станом на 29.03.2021 сума переплати складає 19 939,97 дол США. 16.03.2023 представником позивача було подано заяву про зміну позовних вимог, згідно якої він просив визнати недійсними пункт 7.1. кредитного договору №VO216K00001561 від 07.10.2007 року укладеного між [PERSON] і АТ КБ "ПриватБанк" в частині "винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 3% від суми виданого кредиту, у момент надання кредиту, щомісяця в Період сплати 0,2% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11. даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. даного Договору"; стягнути з АТ КБ "ПриватБанк" безпідставно стягнену з позивача суму коштів, як винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 3% від суми виданого кредиту в розмірі 1650.00 дол. США (55 000.00 дол. США: 100% ? 3%), а також стягнені щомісяця в період сплати 0,2% від суми виданого кредиту за період з 07.10.2007 року по 29.03.2021 року коштів у розмірі 17710 дол. США (110 дол. США х 161 місяць); безпідставно стягнені в рахунок сплати відсоткової ставки за період з 07.10.2007 року по 23.09.2021 року кошти у розмірі 21814,30 доларів США; безпідставно стягнену пеню за період з 07.10.2007 року по 29.03.2021 року в розмірі 114,01 дол. США (305,38 дол. США - 191,37 дол. США), а всього стягнути в користь позивача станом на 21.03.2021 року кошти в розмірі 48288.31 доларів США, а також сплачені - судовий збір, понесені витрати за надання правової допомоги і оплату за проведену судово-економічну експертизу №64 від 09.09.2022 року за наданими доказами щодо таких оплат. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити відповідно до заяви про зміну позовних вимог. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, по невідомій суду причині, хоча належним чином були повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Між сторонами 09.10.2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір №V021GK00001561, за яким позивач отримав кредит (а.с.13-15). Згідно п.7.1 Кредитного договору передбачено, що банк зобов`язався надати відповідачу кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 09.10.2007 року по 09.10.2027 року включно у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 55 000,00 доларів США на наступні цілі: купівлю житла, а також у розмірі 14500 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених договором, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 3% від суми виданого кредиту, у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати 0,2% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11. даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. даного Договору. Погашення за кредитним договором здійснюється у період з 09 по 14 число кожного місяця щомісячним платежем у сумі 684,96 доларів США, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. Пунктом 2.1.1 Кредитного договору визначено, що Банк зобов`язується надати кредит шляхом й у межах сум, зазначених у п.7.1 даного Договору, за умови виконання Позичальником умов, передбачених п.2.2.7. даного Договору. За умовами п.2.2.5 Позичальник доручає банку списувати кошти із своїх поточних рахунків у валюті Кредиту або у валюті, відмінної від валюти кредиту при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у Кредит, у межах сум, які підлягають сплаті Банку за цим договором, при настанні строків платежів (здійснювати договірне списання). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»(у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Згідно з абзацами другим та третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Відповідно до висновку експертизи від 09.09.2022 №64 ТзОВ «Центру незалежної експертизи та аудиту» документально не підтверджується встановлений умовами Кредитного договору №VO21GK00001561 від 09.10.2007 щомісячний платіж в сумі 684,96 дол. США та проведений розподіл Банком сплачених грошових коштів Позичальником [PERSON] на сплату процентів за кредит, погашення основної суми боргу по кредиту та інших платежів встановлених умовами договору. Щомісячний платіж визначений двома способами: з застосуванням математичних формул за допомогою визначення Коефіцієнта Ануїтету та із застосуванням вбудованих функцій програмного забезпечення MICROSOFT EXSEL складає 679,20 дол. США (обгрунтування наведено в розділі «Дослідження»). За даними експертного дослідження розрахунків між АТ КБ «Приватбанк» і Позичальником [PERSON] станом на 29.03.2021 Банком зараховано коштів на погашення кредиту (в т.ч. страхування) менше на суму 22119,68 дол. США, більше зараховано Банком на погашення відсотків за користування кредитом на суму 21814,30 дол. США і на погашення пені 305,38 дол. США. АТ КБ «Приватбанк» нарахування відсотків за користування кредитом проводилось за відсотковими ставками, які не відповідають умовам п.7.1 Кредитного договору (18.11.2008 нарахування відсотків проведено за ставкою 19,22% річних, з 19.11.2008 і в подальшому періоді - 13,09 % річних).За результатами експертного дослідження залишок заборгованості Позичальника [PERSON] станом на 29.03.2021 становить: яких з 09.04.21 по 14.04.2021; по відсотках за користування кредитом заборгованість 73,31 дол. США, термін сплати відсутня, залишок 0,00 дол. США; по платежу - 0,2 відсотка нарахованого на суму отриманого кредиту заборгованість по пені заборгованість в сумі 191,37 дол. США; сума непогашеного кредиту станом на 29.03.2021 складає 11919,08 дол. США, який підлягає сплаті Позичальником в наступні періоди з 29.03.21 по 09.10.2027, по кредиту передплата складає 19 939,97 дол. США (обгрунтування та розрахунки наведено в розділі «Дослідження» експертного висновку). Так, за умовами Кредитного договору (пункт 7.1) передбачено сплату «Позичальником» винагороди винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 3% від суми виданого кредиту, у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати 0,2% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11. даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. даного Договору. Однак у Кредитному договорі не зазначено, які саме послуги за вказану винагороду надаються споживачу. Жодних пояснень представник АТ КБ «Приватбанк» щодо які саме послуги за вказану винагороду надаються Позичальнику - суду не надав. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частини друга - шоста статті 203 ЦК України). Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Враховуючи, що час недійсності правочину встановлено законом, підстав для визначення даного факту в регулятивній частині рішення - не має. Відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому, початок перебігу позовної давності пов`язується з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Суд погоджується з твердженням позивача, що строк позовної давності не пропущений і він дізнався про своє порушене право у 2020 році, що підтверджується перепискою позивача з представниками банку та доказів іншого суду представником відповідача - не дано. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що позовні вимоги щодо визнання недійсним пункту 7.1 кредитного договору №VO21GK00001561 від 07.10.2007 року укладеного між [PERSON] і АТ КБ "ПриватБанк" в частині "винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 3% від суми виданого кредиту, у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати 0,2% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11. даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. даного Договору" та стягнення з АТ КБ "ПриватБанк" безпідставно стягнену з позивача суму коштів, як винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 3% від суми виданого кредиту в розмірі 1650.00 дол. США (55 000.00 дол. США: 100% ? 3%), а також стягнені щомісяця в період сплати 0,2% від суми виданого кредиту за період з 07.10.2007 року по 29.03.2021 року коштів у розмірі 17710 дол. США (110 дол. США х 161 місяць); безпідставно стягнені в рахунок сплати відсоткової ставки за період з 07.10.2007 року по 23.09.2021 року кошти у розмірі 21814,30 доларів США; безпідставно стягнену пеню за період з 07.10.2007 року по 29.03.2021 року в розмірі 114,01 дол. США (305,38 дол. США - 191,37 дол. США) є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки умови пункту 7.1 вказаного кредитного договору є несправедливими, суперечать положенням частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), тому відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», вказані умови договору є недійсними з моменту укладення кредитного договору. Відповідно до частин 1, 10, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому з АТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір.

Outcome: approved