Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, визнання квартири особистою приватною власністю. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась повторно, але у направленій заяві до суду просила розглянути справу у її відсутність, при цьому позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, пояснивши, що сторони уклали між собою шлюб 21.08.2009 року. Від спільного шлюбу подружжя має двох малолітніх дітей: сина - [PERSON] , [INFO] та доньку - [PERSON] , [INFO] . З початку 2022 року сторони не підтримують шлюбних відносин, не ведуть спільне господарство, відсутній спільний сімейний бюджет, тому родинні відносин розпались остаточно і терміну на примирення призначати не потрібно. В період зареєстрованого шлюбу вони придбали однокімнатну квартиру [ADDRESS] за грошові кошти, які належали позивачу. Зазначені кошти позивач отримала від продажу її трьохкімнатної квартири [ADDRESS] . Тому дана квартира є її особистою приватною власністю. За таких обставин просить розірвати шлюб між сторонами по справі та визнати спірну квартиру особистою приватною власністю позивача [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову визнав частково, пояснивши, що сторони дійсно у вказаний час уклали між собою шлюб, але спільне життя між ними не склалось, тому визнає позов частково і просить розірвати шлюб між сторонами по справі. Крім того, сторони дійсно в період шлюбу придбали вказану спірну квартиру. Вона була придбана за кошти, які отримала позивач від продажу своєї трьохкімнатної квартири в м. Брянка Луганської області. Цих грошей вистачило на придбання спірної однокімнатної квартири в м. Києві та частині меблів. Але оскільки все майно, яке придбане подружжям в період шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, тому підстав для визнання квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю позивача [PERSON] немає і в задоволенні цієї частини позову необхідно відмовити. Заслухавши відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. У відповідності до ч.1, ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. За правилами ч.2, ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. 21.08.2009 року був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON] , сторонами по справі, який був зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Брянківського міського управління юстиції Луганської області, актовий запис №164 (а.с.12). Від зареєстрованого шлюбу сторони мають двох спільних малолітніх дітей: сина - [PERSON] , [INFO] та доньку - [PERSON] , [INFO] . Як встановлено у судовому засіданні, спільне життя у сторін не склалось, з початку 2022 року вони проживають окремо, не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбних відносин, мають окремий бюджет для кожного, стосунки між сторонами стали напружені, у сторін виявились різні погляди на життя, на сімейні відносини. Відповідач в порядку ст.206 ЦПК України визнав позов в частині розірвання шлюбу, підтвердивши саме такі обставини, зазначені позивачем [PERSON] . Згідно ч.2, ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За змістом п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Аналізуючи докази в їх сукупності, суд вважає, що сім`я даного подружжя розпалась остаточно, терміну на примирення призначати не потрібно, так як судом встановлено, що будь-які відносини між ними припинені і сторони категорично наполягали на розірванні шлюбу. Згідно ст.41 Конституції України, ч.1, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ч.1, ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Як передбачено ч.3, ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно [PERSON] 2.07.2009 року набула права власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору дарування ВКМ 662912, посвідченого приватним нотаріусом Брянківського міського нотаріального округу Луганської області Юрченко А.Л. (а.с.28). В подальшому 21.08.2009 року, тобто через 1 місяць і 19 днів, [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , про що описано вище, змінивши своє прізвище на „ [PERSON] " (а.с.12). Як роз`яснює Постанова Верховного Суду від 3.10.2018 року у справі №755/1525/15-ц (провадження №61-24518св18) за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Як передбачає ч.3, ст.12; ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.3, ч.1, ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Як зазначає п.п.2, п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. 15.06.2016 року позивач [PERSON] уповноважила [PERSON] правом розпоряджатись належною їй на праві власності квартирою [ADDRESS] , оформивши довіреність серія НАТ 473979, яка була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осадчук І.О., зі строком дії до 15.07.2026 року (а.с.29-30). В 2016 році [PERSON] продав вказану квартиру в м. Брянка Луганської області, а грошові кошти передав позивачу [PERSON] 1.08.2019 року позивач [PERSON] в період зареєстрованого шлюбу придбала однокімнатну квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуцевич О.О. і зареєстрованого у реєстрі за №1356 (а.с.16-19), за грошові кошти, які належали позивачу від продажу квартири квартиру [ADDRESS] . Зазначене підтвердив у судовому засіданні і відповідач [PERSON] , пояснивши, що спірне нерухоме майно було придбане за кошти, які отримала позивач [PERSON] від продажу своєї трьохкімнатної квартири в м. Брянка Луганської області, цих грошей вистачило на придбання спірної однокімнатної квартири в м. Києві та частини меблів для неї. Таким чином, вказані обставини, визнані сторонами по справі, не підлягають доказуванню в ході розгляду даної справи в порядку ч.1, ст.82 ЦПК України. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оскільки спірне майно: квартира [ADDRESS] хоч і була придбана позивачем в період зареєстрованого між сторонами шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто, а саме: за кошти, отримані від продажу квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування квартири, тому дана квартира належить їй на праві особистої приватної власності, що необхідно визнати у судовому порядку, що не визнає відповідач.

Outcome: approved