Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-02 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду із позовом до ТОВ ФК "Морган Кепітал", [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Приватний нотаріус Джуринська Людмила Володимирівна, Приватний нотаріус Верповська Олена Володимирівна в якому просять визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири, визнати недійсними договори відступлення права вимоги за Іпотечним договором та скасувати реєстрацію права власності на нерухоме майно. На обґрунтування позову позивачі зазначають, що 28.03.2012 року між [PERSON] та ПАТ «КБ «Даніель» було укладено Кредитний договір №1715-04-КЗЖ-Т, відповідно до умов якого [PERSON] та [PERSON] виступили майновими поручителями. На забезпечення виконання вказаного договору 28.03.2012 року укладено Іпотечний договір між ПАТ «КБ «Дніель» та [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , за реєстровим №769, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою В.Ю., за яким предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] , яка була набута останніми у зв`язку з приватизацією державного житлового фонду у 2001 році на підставі свідоцтва на право власності на житло № [NUMBER] від 22.10.2001 року. Рішенням Деснянського районного судум.Києва від 20.05.2013 року кредитний договір № 1715-04-КЗЖ-Т, укладений 28.03.2012р. між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Даніель» та [PERSON] було розірвано та стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Даніель» заборгованість за Крединим договором в сумі 368 497 грн. 48 коп., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 3 441 грн. ПАТ «КБ «Даніель» звернулося до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 16 листопада 2015 року провадження по справі зупинено до залучення до участі у справі правонаступників, оскільки відповідач - [PERSON] помер. 16 травня 2016 року Деснянським районним судом м.Києва відновлено провадження по справі, а 22 серпня 2016 року позовну заяву ПАТ «КБ «Даніель» до [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки залишено без розгляду, дана ухвала не оскаржувалась. На виконання рішення Деснянського районного суду м.Києва від 20.05.2013 року було видано виконавчий лист від 20.06.2013 №2-739/13та за заявою ПАТ «КБ «Даніель» відкриті виконавчі провадження про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Даніель» коштів в розмірі 371 938,4 грн. Постановою державного виконавця від 22.12.2018 року виконавчі провадження завершені та виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження». Позивачам стало відомо з онлайн ресурсу «Опендатабот», що квартира [ADDRESS] , спочатку була предметом Договору про відступлення права вимоги за Іпотечним договором №2317 від 29.12.2015 року, наступного дня Договору про відступлення права вимоги за Іпотечним договором №2339 від 30.12.2015 року, що посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Л.В., а вже 06.05.2021 року предметом Договору купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В, про що свідчить реєстровий №2259. Позивачі вважають, що Договір відступлення права вимоги за Іпотечним договором № 2317 від 29.12.2015 року, Договір про відступлення права вимоги за Іпотечним договором №2339 від 30.12.2015 року, Договір купівлі-продажу квартири №2259 від 06.05.2021, щодо звернення стягнення на предмет іпотеки відбулось шляхом позасудового врегулювання з суттєвими порушеннями, а саме: порушення ч.2 ст.24 ЗУ «Про іпотеку» відповідно до якого Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Жодних повідомлень первісний Іпотекодержатель - ПАТ «КБ «Даніель» позивачам щодо Договру про відступлення права вимоги за Іпотечним договором №2317 від 29.12.2015 року не надсилав,а наступний Договір про відступлення прав було посвідчено вже на наступний день, тому направлення такого повідомлення у п`ятиденний строк було неможливим.Також, позивачі спираються на недотримання вимог ч.1 ст.35, ч.5 ст.36 , ч.5 ст.37 ЗУ «Про іпотеку». Крім того, відповідно до Іпотечного договору вартість предмета іпотеки становить 569 000 грн., договору купівлі - продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Верповською О.В., продаж зазначеної квартири було вчинено за 969 500 грн., а іпотекодержатель не відшкодував Іподекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, який складає 320 000 грн. відповідно до розміру основого зобов`язання, зазначеному у відмостях про державну реєстрацію іпотеки. Відповідно до ч.1 ст.38 ЗУ «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотеко держатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі не виконання цієї умови іпотеко держатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Відповідно позивачі вважають, що цей договір суперечить вимогам чинного законодавства (ч.1,3,5,6 ст.203 ЦК України), що дає підстави визнати його недійсним відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України. 10.11.2021 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа була передана судді Панченко О.М. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 15.11.2021 позовну заяву за позовом [PERSON] , [PERSON] до ТОВ ФК "Морган Кепітал", [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Приватний нотаріус Джуринська Людмила Володимирівна, Приватний нотаріус Верповська Олена Володимирівна про визнання договорів недійсними - залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 30.11.2021 відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 30.11.2021 витребувано від приватного нотаріуса Джуринської Людмили Володимирівни належно завірені копії реєстраційних справ щодо укладання Договорів про відступлення права вимоги за Іпотечним договором №2317 від 29.12.2015 та №2339 від 30.12.2015 року. Витребувано від приватного нотаріуса Верповської Олени Володимирівни належно завіреної реєстраційної справи щодо укладання Договору купівлі-продажу квартири №2259 від 06.05.2021 року. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 30.11.2021 клопотання позивачів про забезпечення позову у справі задоволено та накладено арешт на нерухоме майно, а саме на квартиру [ADDRESS] та заборону відчуження майна власником. 18.01.2022 на виконання вимог ухвали Деснянського районного суду м.Києва від 30 листопада 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. надано належним чином завірену копію справи щодо посвідчення нею 06.05.2021 року Договору купівлі-продажу квартири за реєстровим №2259 на 49 арк. 17.02.2022 представником відповідача [PERSON] - адвокатом Лозинською О.Л. було надано відзив на позовну заяву, який обґрунтовує тим, що: 1) не направлення боржнику повідомлення про заміну кредитора не є підставою для визнання договору недійсним, а правові наслідки такого неповідомлення чітко встановлені законодавством; 2) позивачі не довели в передбаченому законодавством порядку факт порушення їх прав та інтересів укладанням відповідачами договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Джуринською Л.В. 29.12.2015 за реєстровим №2317 та договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Джуринською Л.В. 30.12.201 за №2339, а тому позовні вимоги про винання вказаних договорів недійсними є безпідставними. 3)підтверджені належними доказами, для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 06.05.2021, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального окргу Верповською О.В. за реєстровим №2259, та застосування всіх наслідків недійсності правочину відсутні. 22.02.2022 позивачами було надано відповідь на відзив представника відповідача [PERSON] - [PERSON] . Позивачі не погоджуються з доводами представника відповідача [PERSON] викладеними у відзиві на позов знаступних підстав. 1) Позивачі не знали про наявність даних договорів, відповідно до яких відбувалось звернення на предмет іпотеки, а саме на зазначену вище квартиру, шляхом позасудового врегулювання, які відбулись з суттєвими порушеннями, про які зазначено у пзовній заяві, тому і не мають змоги надати інші докази на підтвердження недійсності даних договорів; 2)вважають незрозумілими доводи представника відповідача щодо того, що право власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , ніколи не належало ТОВ ФК "Морган Кепітал", а саме за Договором відступлення права вимоги за Іпотечним договором №2317 від 29.12.2015 року ТОВ ФК "Морган Кепітал" набуло права власності на зазначене нерухоме майно, а саме даний договір і є правовстановлюючим документом на квартиру [ADDRESS] .; 3) вважають, безпідставними доводи представника Відповідача - адвоката Лозинської О.Л. про те, що [PERSON] продала зазначену квартиру як власник, а не як іпотекодержатель, оскільки [PERSON] набула права власності на нерухоме майно як «Новий Іпотекодержатель». Ухвалою від 11.05.2022 Деснянський районний суд м.Києва зобов`язав Київський державний нотаріальний архів (0151, м.Київ, пр.-т Повітрофлотський,76Г) надати належно завірені копії реєстраційних справ щодо укладення Договорів про відступлення права вимоги за Іпотечним договором №2317 від 2.12.2015 року та №2339 від 30.12.2015 року. 24.06.2022 на виконання вимог ухвали Деснянського районного суду м.Києва від 11 травня 2022 року в.о. завідуюючою Київського державного нотаріального архіву Державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Ларіною О.В. надано належним чином завірену копію договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором №769 за реєстровим №2339 від 30.12.2015 в одному примірнику на 27 арк. та належним чином завірену копію договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором №769 за реєстровим №217 від 29.12.2015 в одному примірнику на 43 арк. Ухвалою від 16.11.2022 Деснянський районний суд м.Києва зобов`язав витребувати у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської Олени Володимирівни (місцезнаходження: 01042, м.Київ, вул. Глазунова/Чигоріна, буд.4/47, неє.прим. в літ. «А», 1-13 групи прим 46А) належним чином засвідчену копію нотаріальної справи, заведеної 26.01.2016 у зв`язку з реєстрацією права власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 55.4 м.кв. за [PERSON] 27.12.2022 на виконання вимог ухвали Деснянського районного суду м.Києва від 16 листопада 2022 року надано відповідь та копії документів, що роздруковані з реєстру речових прав, на підставі яких відбувалася реєстрація права власності на 48 арк. 08.02.2023 до суду надійшли заяви від представника відповідача [PERSON] - адвоката Лозинської О.Л. та відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності до позовних вимог. Позивачі в судовому засіданні повністю підтримали вимоги позову та просили суд про його задоволення. Представник позивачів в судовому засіданні півдтримав позовну заяву та просив суд її задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з"явилися, причини неявки суду невідомі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просила суд відмовити у задоволенні позову або застосувати до його вимог строки позовної давності. Треті особи належно повідомлені про розгляд справи в судове засідання не з`явилися, просили суд проводити розгляд справи без їх участі. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено , що 28.03.2012 року між [PERSON] та ПАТ «КБ «Даніель» було укладено Кредитний договір №1715-04-КЗЖ-Т, на суму 320 000,00 гривень (триста двадцят тисяч гривень 00 копійок) із зобов`язанням повернути фактично отриманий кредит у термін до «27» березня 2019 року включно, щомісячно сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 24,0% (двадцять чотири) відсотки річних, одноразово сплатити комісію за управління кредитом у розмірі 2,0% (два) відсотка від суми наданого кредиту в день надання кредиту, а також неустойку (пені, штрафи) у розмірах та у випадках, передбачених цим Договором. На забезпечення виконання вказаного договору 28.03.2012 укладено договір іпотеки за реєстровим №769, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою В.Ю., за умовами якого передана в іпотеку Банку приміщення загальною площею55,4 м.кв. за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 20.05.2013 року розірвано кредитний договір № 1715-04-КЗЖ-Т, укладений 28.03.2012 р. між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Даніель» (правонаступник ТОВ ФК "Морган Кепітал") та [PERSON] . Стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Даніель» заборгованість за Крединим договором в сумі 368 497 грн. 48 коп., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 3 441 грн. ПАТ «КБ «Даніель» звернулося до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 16 листопада 2015 року провадження по справі зупинено до залучення до участі у справі правонаступників, оскільки відповідач - [PERSON] помер. 16 травня 2016 року Деснянським районним судом м.Києва відновлено провадження по справі, а 22 серпня 2016 року позовну заяву ПАТ «КБ «Даніель» до [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки залишено без розгляду, оскаржень даної ухвали не було. На виконання рішення Деснянського районного суду м.Києва від 20.05.2013 року було видано виконавчий лист від 20.06.2013 №2-739/13 та відкриті виконавчі провадження по справі. Постановою державного виконавця від 22.12.2018 року виконавчі провадження завершені та виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження». 29.12.2015 р. ПАТ «КБ «Даніель» відступило право вимоги за Іпотечним договором від 28.03.2012 року, зареєстрованим у реєстрі за №769 та посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою В.Ю. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Морган Кепітал» («Новий Іпотекодержатель»). 30.12.2015 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Морган Кепітал» відступило право вимоги Іпотечним договором від 28.03.2012 року, зареєстрованим у реєстрі за №769 та посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою В.Ю. на користь громадянки України [PERSON] («Новий Іпотекодержатель»). 06.05.2021 року предметом Договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] , стала вищезгадана квартира за адресою: [ADDRESS] , та було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В, про що свідчить реєстровий №2259. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернуласядо суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розглядісправи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого собистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Відповідно до частин третьої та четвертої статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. До договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. У частині першій статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як зазначено у частині першій статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає в тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, вякому виникло таке зобов`язання. Вказані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Згіднозі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цихвипадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно зі статтею 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всісуми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо сума, одержана фактором від боржника, виявилася меншою від суми боргу клієнта перед фактором, який забезпечений відступленням права вимоги, клієнт зобов`язаний сплатити факторові залишок боргу. Відповідно до пункту 5 частини першоїстатті 1, пункту 11 частини першої статті 4 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон № 2664-ІІІ) фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг вважається фінансовою послугою. Відповідно до глави 73 ЦК України правова природа факторингу полягає у наданні фактором (посередником) платної фінансової послуги клієнту. Зміст цієї послуги полягає у наданні (фінансуванні) фактором грошових коштів клієнту за плату. При цьому клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника в рахунок виконання свого зобов`язання з повернення отриманих коштів та здійснення оплати за надану фінансову послугу. Або клієнт може зобов`язатися відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання свого зобов`язання перед фактором, яке в майбутньому буде виконане клієнтом шляхом сплати факторові коштів, у тому числі за надану фінансову послугу. Отже, договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтомнаданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та маємістити визначені Законом № 2664-ІІІ умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги. З наведенного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються. Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу. Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який сааме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак. За договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 639/4836/17 (провадження № 61-21697св19). Встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, суд дійшов висновку про те, що укладені 29 грудня 2015 року між ПАТ «КБ «Даніель» та ТОВ «ФК «Морган Кепітал, а також 30.12.2015 між ТОВ «ФК «Морган Кепітал» та [PERSON] договори про відступлення права вимоги (незважаючи на їх назву) є договорами факторингу, оскільки за договором про відступлення права вимоги за кредитним договором ТОВ «ФК «Морган Кепітал» передало грошові кошти ПАТ «КБ «Даніель» як клієнту, за що отримало право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а банк як клієнт, отримавши грошові кошти, передав право вимоги до боржника і сплатив за отримані кошти. Частинами першою, третьою та п`ятою статті 5 Закону № 2664-ІІІ передбачено, що фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами-підприємцями. Надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів має право на підставі відповідної ліцензії лише кредитна установа. Фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахування мвимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов`язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов`язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред`явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника. Згідно з частинами першою, другою статті 7 вказаного закону юридичні особа, яка маєна мір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Статтею 34 Закону № 2664-ІІІ встановлено, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами: страхової діяльності; діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення; надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають прямее або опосередковане залучення фінансових активів від фізичнихосіб. Здійснення діяльності, зазначеної у частині першій цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18). 17 листопада 2015 року ТОВ «ФК «Морган Кепітал» видано свідоцтво серії ФК № 656 про реєстрацію фінансової установи та розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 17 листопада 2015 року № 2781 товариство внесено до Державного реєстру фінансових установ як таке, що може надавати фінансові послуги без отримання ліцензії, зокрема щодо факторингу (том 1, а. с. 56, 57, том 2, а. с. 137, 138, 139). При цьому ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, зокрема щодо факторингу, були введені постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів)» за № 913 лише з 07 грудня 2016 року (пункт 4 Постанови). Так, вказаною постановою було затверджено, що Ліцензійні умови в частині, що стосується суб`єктів господарювання, які провадять діяльність з надання послуг з фінансового лізингу, надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, надання гарантій та поручительств, надання послуг факторингу та довірчого управління фінансовими активами та внесені до дня набрання чинності цією постановою до Державного реєстру фінансових установ або реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, застосовуються через шість місяців з дня набрання чинності цією постановою. Таким чином, станом на момент укладення спірних договорів про відступлення права вимоги (29-30 грудня 2015 року) ТОВ «ФК «Морган Кепітал» мало право на укладення оспорюваних правочинів без отримання відповідної ліцензії. Отже, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням вимог статей 12, 81 ЦПК України, встановивши, що ТОВ «ФК «Морган Кепітал» було включено до фінансових установ у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та мало право на укладення оспорюваних правочинів без отримання відповідної ліцензії, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні частини позовних вимог про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, укладених між ПАТ «КБ «Даніель» та ТОВ «ФК «Морган Кепітал» 29 грудня 2015 року та договором від 30 грудня 2015 року між ТОВ «ФК «Морган Кепітал» та [PERSON] . Вирішуючи питання застосування наслідків недійсності правочинів, шляхом скасування реєстрації права власності на нерухоме майно та визнання договору-купівлі продажу квартири [ADDRESS] , недійсним суд приходить до таких висновків. Відповідно до ч.1 ст.38 ЗУ «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Відповідно до ст. ст. 215-216 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з положеннями ч.1 ст.216 ЦК Ураїни Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до частини сьомої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим /отриманим документам. Правовідносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 та іншими нормативно - правовими актами. Згідно із пунктом 2 частини першої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на момент прийняття рішення про державну реєстрацію) державним реєстратором, зокрема, є нотаріус. Частиною першою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є: гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; публічність державної реєстрації прав; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Пунктом 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державній реєстрації прав підлягає право власності. Згідно зі статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на момент прийняття рішення про державну реєстрацію) державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви. Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до положень частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на момент проведення державної реєстрації) державний реєстратор, зокрема: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; 3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником; 4) під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень; 7) виготовляє електронні копії документів, поданих у паперовій формі, та розміщує їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав (у разі якщо такі копії не були виготовлені під час прийняття документів за заявами у сфері державної реєстрації прав); 9) формує реєстраційні справи у паперовій формі. Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав. Відповідно до пункту 2 статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав. Згідно підпункту 1, 2 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/ отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмовити в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших прав на нерухоме майно. Пунктом 67 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності у разі витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння на підставі рішення суду подаються необхідні для відповідної реєстрації документи, передбачені статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують право власності на нерухоме майно належного власника. Враховуючи те, що рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 20.05.2013 року було розірвано кредитний договір № 1715-04-КЗЖ-Т, укладений 28.03.2012 р. між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Даніель» та [PERSON] . Стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Даніель» заборгованість за Крединим договором в сумі 368 497 грн. 48 коп., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 3 441 грн. та враховуючи той факт, що постановою державного виконавця від 22.12.2018 року виконавчі провадження по цій справі завершені, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині визнання недійсним договору-купівлі продажу квартири ( [ADDRESS] ) №2259 від 06.05.2021 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Верповською О.В. та застосування наслідків недійсних правочинів, шляхом скасування реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме квартири [ADDRESS] на основі договору купівлі-продажу №2259 від 06.05.2021 року за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Морган Кепітал», [PERSON] , [PERSON] . Щодо заяв представника відповідача [PERSON] - адвоката Лозинської О.Л. від 08.02.2023 та відповідача [PERSON] від 08.02.2023 про застосування наслідків спливу строку позовної давності, то судом встановлено наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії по давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно з матеріалами справи, позивачам жодні документи, повідомлення щодо укладення договорів про відступлення права вимоги за Іпотечним договором №2317 від 29.12.2015 року не надходили, дізнались вони про них лише у літку 2021 року. Позовна заява [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів недійсними датована та надана до канцелярії Деснянського районного суду м.Києва 10.11.2021 року. Отже, між подією коли позивачі дізнались про факт укладення договорів відступлення права вимоги за Іпотечним договором №2317 від 29.12.2015, а саме влітку 2021 року та зверненням позивачами із позовом до суду - 10.11.2021 р. строк загальної позовної давності установлений ст.257 ЦК України не закінчився. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 2 ст. 58 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими стороною позивача, законодавство, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин не передбачало передачу права власності на іпотечне майно від іпотекодавця до іпотекодержателя в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі застереження в іпотечному договорі, договір про задоволення вимог іпотекодержателя між іпотекодацем та іпотекодержателем не укладався. Крім того, право власності на спірну квартиру було набуто в порядку звернення стягнення на нерухоме майно після набрання законної сили рішенням суду у іншій цивільній справі про відмову у задоволенні вимог банку щодо задоволення основного зобов`язання та в період дії мораторію на примусове відчуження житла. Також представником відповідача не надано суду доказів, що на момент прийняття рішення про державну реєстрацію права власності проводилась оцінка предмета іпотеки, не надано заяви позивачки про згоду на реєстрацію права власності за банком, а відтак приватним нотаріусом не були дотримані положення ст. 37 ЗУ «Про іпотеку», відповідно до яких іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності та положення п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що затверджений постановою, відповідного до якого для державної реєстрації прав на підставі договору іпотеки, протягом дії Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» також подається: заява, що підтверджує згоду іпотекодавця - громадянина України на набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі «Бочан проти України» від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачі надали суду належні, достовірні, допустимі, достатні докази на підтвердження вимог, викладених в позовній заяві в частині визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу квартири. Достовірність доказів - це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять в предмет доказування, а достатність - це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу по суті, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню на користь позивачів сплачений судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: partial