Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-18 00:00:00

У березні 2023 року позивач, [PERSON] , звернувся в суд з позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди в сумі 1 000 000 грн. В обґрунтування позову вказував, що [PERSON] є його сином, який помер у результаті військової агресії Російської Федерації проти України, він відчуває безперервний, невгамовний душевний біль та страждання, втратив душевний спокій, постійно відчуває незахищеність та розчарування. Через загибель сина втратив сенс життя та віру в майбутнє, втрата не дає йому можливості нормально спілкуватися з оточуючими, працювати та підтримувати нормальний спосіб соціального життя, просив стягнути з відповідача на його користь у відшкодування моральної шкоди 1 000 000 грн. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 березня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження. Відповідачем відзив на позов не надано. Позивач в судове засідання подав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, причин неявки суду не сповістив. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За таких обставин, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі матеріалів справи та наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. Відповідно до повідомлення військового комісара Кіровоградського об`єднаного міського військового комісаріату від 29 березня 2014 року, на виконання Указу Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію» громадянин [PERSON] , 31 березня 2014 року призваний на військову службу до військової частини [NUMBER] . 31 липня 2014 року [PERSON] , [INFO] помер у віці 22 років, місце смерті Україна, Донецька область, Амвросіївський район село Василівка. Вказане підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 05 серпня 2014 року міським відділом по державній реєстрації смертей реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції. Відповідно до довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності від 30 серпня 2015 року, виданої начальником [INFO] , [PERSON] в період з 01 квітня 2014 року по 01 серпня 2014 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької області. Займав штатну посаду - молодший інспектор прикордонної служби 1 категорії - інструктор кінологічного відділення відділу прикордонної служби « [INFO] » ІІ категорії (тип Б) [INFO] . Відповідно до витягу із наказу Начальника Донецького прикордонного загону від 01 вересня 2014 року №112-ос, виключено із списків частини та всіх видів забезпечення в зв`язку із смертю, поранення і причина смерті, так, пов`язана із захистом Батьківщини з 01 серпня 2014 року молодшого сержанта [PERSON] , молодшого інспектора прикордонної служби 1 категорії - інструктора кінологічного відділення відділу прикордонної служби « [INFO] » ІІ категорії (тип Б), який народився [INFO] в м. Кіровоград, Кіровоградської області, який прибув для проходження військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період для проходження військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період [INFO] з Кіровоградського районного військового комісаріату Кіровоградської області. [INFO] помер внаслідок механічної асфіксії від здавлення тіла, спричинених обстрілом з гранатометів у відділенні інспекторів прикордонної служби (місце дислокації н.п. Василівка) відділу прикордонної служби « [INFO] » ІІ категорії (тип Б). Факт загибелі [PERSON] при виконанні обов`язку військової служби підтверджується витягом із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювання, поранень та травм у колишнього військовослужбовця протокол №39 від 29 серпня 2014 року, у якому вказано, що поранення молодшого сержанта [PERSON] , 1992 року народження, який проходив військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період з 01 квітня 2014 по 31 липня 2014 року, за даними акту розслідування нещасного випадку, що стався, за формою Нвс-5 від 19 серпня 2014 року, акту про нещасний випадок, пов`язаний з виконанням обов`язків військової служби за формою Нвс-1 від 19 серпня 2014 року № 127/2 Адміністрації Державної прикордонної служби України загинув [INFO] , згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 05 серпня 2014 року міським відділом по державній реєстрації смертей реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції, та лікарського свідоцтва про смерть № 143, виданого 31 липня 2014 року Амвросіївським відділенням Донецького обласного бюро судово-медичної експертизи, послужило причиною його смерті - «Механічна асфіксія від здавлення тіла» поранення і причина смерті, так пов`язані із захистом Батьківщини (Підстава: протокол засідання ЦВЛК ДПСУ від 29.08.2014 року № 39). Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Аналізуючи наведені обставини та докази у справі, суд дійшов висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України (що є і загальновідомими фактами, а тому не підлягають доказуванню), стала окупація частини території України, в т.ч. частини Донецької області, де загинув син позивача. Згідно з ч.2 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. За вимогами ч.6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. З матеріалів справи вбачається, також і встановлено судом, що внаслідок збройної (військової) агресії Російської Федерації частини Донецької області, загинув син позивача, що завдало йому значної моральної шкоди, що виражається в основному - це втратою сина. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Згідно з ст.23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) N 4 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. За змістом ст.ст. 1167, 1168 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: в т.ч. у випадках, встановлених законом. Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Право на життя передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., ІУ Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділу ІІ Конституції України. Щодо судового імунітету суд керується наступним. Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право», який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом. Стаття 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Як передбачено частиною четвертою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права України, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. Таким чином, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів цієї держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави, зокрема в якості відповідача. Найважливішою ознакою для держави є суверенітет, оскільки саме суверенітет становить основну відправну засаду для її правосуб`єктності. Суверенітет держави має вияв у двох сферах внутрішній та зовнішній. У зовнішній сфері суверенітет означає незалежність, самостійність і непідпорядкованість держави іншим державам. У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави. Таким чином, бути відповідачем в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб. Саме такі правові висновки щодо застосування судового імунітету викладені у постанові Верховного Суду від 3 червня 2020 року № 357/13182/18, які відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягають врахуванню судом першої інстанції. Оскільки компетентний орган Російської Федерації не заперечив щодо участі держави Російської Федерації у зазначеному спорі у якості відповідача, суд сприймає вказані дії, як мовчазну згоду Російської Федерації на участь у зазначеній справі у якості відповідача, а тому судовий імунітет у вказаному спорі не підлягає застосуванню. Обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду позивач вказував про власний душевний невгамовний біль, безперервні страждання через втрату сина, тому судом встановлено наявність підстав для задоволення вимог у повному обсязі, у зв`язку з встановленим в судовому порядку фактом порушення відповідачем основоположних прав людини в Україні, що є справедливою компенсацією з агресора - Російської Федерації, на користь батька загиблого. Відповідно до норм ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Таким чином, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд здійснює розподіл судових витрат. На підставі вищевказаного,

Outcome: approved