Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. У позовній заяві сторона позивача посилається на те, що [PERSON] є споживачем природного газу, постачання якого з 01.07.2015 здійснює ДП «КиївГазЕнерджи» на підставі ліцензії АЕ № 299069 від 26.06.2015 . Пропозицію укласти договір (оверту), що містить істотні умови договору про надання послуг з газопостачання, що відповідають умовам типового договору, опубліковано 26.06.2015 в газеті «Сегодня» за № 116. Типовий договір про надання населенню послуг з газопостачання, затверджений постановою КМУ № 938, в редакції постанови КМУ від 02.03.2015 № 74. Всі побутові споживачі, які продовжують після 30.06.2015 отримувати на території ліцензійної діяльності постачальника із спеціальними обов`язками ДП «КиївГазЕнерджи» природний газ, є такими, що засвідчили бажання укласти зазначений договір та прийняли цю пропозицію повністю, безумовно. Перше після 30.06.2015 отримання природного газу побутовим споживачем є моментом укладення договору. У разі, якщо за адресою побутового споживача не було здійснено припинення газопостачання до 01.07.2015, він є таким, що з 01.07.2015 уклав договір про надання послуг з газопостачання. Постановою НКРЕКП № 2500 від 30.09.2015 затверджено «Типовий договір постачання природного газу побутовим споживачам», який є публічним і регламентує порядок та умови постачання природного газу споживачу як товарної продукції постачальником та є однаковим для всіх побутових споживачів України. так, за умовами Договору споживач зобов`язується своєчасно сплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим Договором. У зв`язку з неналежним виконанням співвідповідачем своїх зобов`язань за Договором у них виникла заборгованість у сумі 50 775,33 грн. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за спожитий природний газ в розмірі 42 462,16 грн., 3 % річних 2 738,52 грн., інфляційні втрати 5 574,65 грн., а також судовий збір - 2102 грн. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 16.09.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі. В ухвалі про відкриття провадження сторонам було визначено строк на подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками на адресу його реєстрації. На адресу суду повернувся конверт із копією ухвали про відкриття провадження у справі та копією позовної заяви, який направлявся відповідачу. Відповідач у встановлений судом строк відзив не подав. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Оскільки розгляд справи відбувається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, учасники справи не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що з 01.07.2015 постачання природного газу за адресою: [ADDRESS] , здійснює ДП «КиївГазЕнерджи» на підставі ліцензії АЕ № 299069 від 26.06.2015. Пропозицію укласти договір (оверту), що містить істотні умови договору про надання послуг з газопостачання, що відповідають умовам типового договору, опубліковано 26.06.2015 в газеті «Сегодня» за № 116. Типовий договір про надання населенню послуг з газопостачання, затверджений постановою КМУ № 938, в редакції постанови КМУ від 02.03.2015 року № 74. Всі побутові споживачі, які продовжують після 30.06.2015 отримувати на території ліцензійної діяльності постачальника із спеціальними обов`язками ДП «КиївГазЕнерджи» природний газ, є такими, що засвідчили бажання укласти зазначений договір та прийняли цю пропозицію повністю, безумовно. Перше після 30.06.2015 отримання природного газу побутовим споживачем є моментом укладення договору. У разі, якщо за адресою побутового споживача не було здійснено припинення газопостачання до 01.07.2015, він є таким, що з 01.07.2015 уклав договір про надання послуг з газопостачання. Постановою НКРЕКП № 2500 від 30.09.2015затверджено «Типовий договір постачання природного газу побутовим споживачам», який є публічним і регламентує порядок та умови постачання природного газу Споживачу як товарної продукції Постачальником. За змістом положень ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Згідно ч. 1ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до умов ст.ст.641,642 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Так, сторона позивача у позовній заяві зазначає, що [PERSON] є споживачем природного газу, оскільки між сторонами укладений договір шляхом фактичного споживання природного газу. Нормами Закону України «Про ринок природного газу» визначено, що споживачем є фізична особа, фізична особа - підприємець або юридична особа, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, а не для перепродажу, або використання в якості сировини. Згідно ч. 1ст. 12 цього Закону постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. За вимогами п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 13 споживач зобов`язаний, зокрема: 1) укласти договір про постачання природного газу; 2) забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів. Аналогічні положення містяться вст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», згідно яких споживач зобов`язаний, зокрема, укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. У свою чергу положеннями п. 2 ч. 1ст. 5 цього Закону визначено, що до житлово-комунальних послуг, належать, зокрема: комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу. За положеннями ст. 9 цього Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Згідно положень ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Так, за умовами вказаного договору Постачальник зобов`язується постачати природний газ Споживачу в необхідних об`ємах (обсягах), а Споживач зобов`язується своєчасно сплачувати Постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим Договором (п. 2.1 розділу ІІ). Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Положеннями ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Разом з тим, позивач у поданому позові не зазначає, на якій саме правовій підставі відповідальність за неналежне виконання зобов`язання щодо сплати боргу за надані послуги має нести саме [PERSON] . За наданими матеріалами суд не може достовірно встановити належність на праві власності відповідачу зазначеного майна, а відтак і те, яка відповідальність за боргові зобов`язання належить відповідачу як споживачу. Частиною 2 ст.7 Закону встановлено обов`язок споживача укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом, та оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Звертаючись до суду, будь-яких доказів, що відповідач є власником чи користувачем квартири, чи споживачем житлово-комунальних послуг у ній, позивач не надав. Відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва відповідач у зазначеній в матеріалах справи квартирі, в якій позивачем надаються послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, зареєстрований. Даних про належність йому квартири на праві власності до позову також не додано. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Тобто, звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за надані послуги газопостачаня, на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог. Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача. Суд враховує, що статтями 22, 24 Конституції України закріплено принцип рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом. В Рішенні Конституційного суду України № 11-рп/2012 зазначається, що засада рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в ч.1 ст.55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного ч. 1 ст.24 Основного Закону України, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. Тобто, суд конституційної юрисдикції тлумачить даний принцип, як принцип, який дає змогу усім учасникам реалізувати свої процесуальні права. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. Звертаючись до суду, будь-яким чином пред`явлення позову до вказаного в позові відповідача, позивач не обґрунтував. Крім того, суд враховує, що відповідно до п.2 ч.3 ст.175 ЦПК України при зверненні до суду позивач зобов`язаний вказати в позові повне найменування відповідача, а також інші дані, які дають можливість його ідентифікувати. Згідно з ч.1 ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивач - це особа, яка звернулася до суду у встановленому законом порядку та стверджує про порушення, невизнання або оспорювання своїх прав, свобод чи інтересів іншими учасниками цивільних відносин. Відповідач - це особа, яка має нести установлену договором або законом відповідальність. Позивач на власний розсуд визначає особу, до якої пред`являє вимоги. З точки зору ч.1 ст.2 ЦПК України завдання та основні засади цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З даного аналізу випливає, що відповідач - це особа, на яку вказує позивач в позовній заяві, як на порушника своїх прав. Тому саме позивач визначає, до кого пред`явити позов. Якщо позивач помилиться (неправильно зазначивши сторону) і притягне відповідачем особу, яка його прав не порушила або не заявить клопотання про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача, суд у такому позові відмовляє. Відповідно до ч.5 ст.12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Тобто, на суд лише покладено обов`язок сприяння учасникам процесу в реалізації ними своїх прав, а не збирання доказів та встановлення осіб, які мають відповідати за позовом. Статтями 83 та 84 ЦПК України врегульовано порядок подання та витребування доказів судом. Тобто, законом на суд у певних випадках лише покладено обов`язок витребувати докази щодо предмету спору за клопотанням сторін. Збирання ж судом інформації щодо кола осіб, які мають відповідати за позовом, суперечить вимогам закону. Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням викладеного вище підстави для задоволення вимог позивача відсутні. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги до відповідача є недоведеними, а тому позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed