Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-04 00:00:00

У жовтні 2022 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), в якому просила стягнути з [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , щомісячно в розмірі 5 000,00 грн. В обгрунтування позовних вимог позивач послалась на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 26 липня 2002 року, який було розірвано на підставі рішення Подільського районного суду міста Києва від 07 грудня 2018 року. Від шлюбу мають двох синів, [PERSON] , 2004 року народження та [PERSON] , 2009 року народження. Як вказує позивач, з моменту розірвання шлюбу відповідач фактично повністю припинив утримання дітей та перестав надавати будь-яку допомогу на них, незважаючи на її неодноразові звернення до нього з цього приводу. Також, у позові зазначено, що діти проживають разом з позивачем, а заробітку останньої недостатньо для належного утримання навіть одного молодшого сина. Крім того, позивач вказує, що відповідач на протязі вже багатьох років має мінливий характер заробітку, не має постійного місця роботи, а лише підробляє різними видами робіт, у зв`язку з чим, на переконання позивача, має можливість сплачувати аліменти на утримання неповнолітнього сина. Зважаючи на те, що відповідач має неофіційний вид заробітку, який ніде не декларує, позивач просила стягнути на її користь на утримання неповнолітнього сина аліменти у твердій грошовій суму у розмірі 5 000,00 грн щомісячно. Ухвалою суду від 17 жовтня 2022 року відкрито провадження у справи, вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (викликом) сторін. Ухвалою суду від 30 січня 2023 року вирішено перейти до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. В судове засідання 05 квітня 2023 року позивач не з`явилась, хоча і була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Надала суду письмову заяву з проханням розглянути справу за її відсутністю, в якій також вказала, що позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні 05 квітня 2023 року позовні вимоги визнав частково, зокрема, не заперечував проти стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітнього сина, проте, вважав, що достатнім розміром аліментів є 3 000,00 грн, а не 5 000,00 грн, як просить позивач. З цього приводу він пояснив, що вважає, що позивач буде витрачати ці кошти не на потреби дитини, а на власні потреби, у зв`язку з чим просив зменшити розмір аліментів до 3 000, 00 грн. Також, відповідач у судовому засіданні надав пояснення щодо того, що він надавав матеріальну допомогу своєму синові кожного тижня, перераховуючи йому по 500,00 грн на сніданки та обіди. Суд, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив таке. Так, судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 26 липня 2002 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] . Від шлюбу в подружжя народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , батьком дітей є [PERSON] , що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями свідоцтва про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] відповідно. Відповідно до наявної в матеріалах справи копії рішення Подільського районного суду міста Києва від 07 грудня 2018 року, яке набрало законної сили 07 січня 2019 року, у цивільній справі №758/9845/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, шлюб між сторонами у справі розірвано. Згідно копії листа Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 28 вересня 2022 року №109-109/В-976 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Позивач у позовній заяві зазначила, що неповнолітній [PERSON] , 2009 року народження, зареєстрований та проживає з нею, проти чого не заперечував відповідач у судовому засіданні. У зв`язку з чим, у суду не виникає сумнівів, щодо того, що неповнолітній [PERSON] , 2009 року народження, дійсно проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Зважаючи, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини в добровільному порядку, а також не має офіційного працевлаштування, відповідно, офіційного заробітку, позивач просила стягнути на її користь з відповідача аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі у розмірі 5 000,00 грн. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 180 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частинами 2, 3 статті 181 СК України передбачено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно частини 1 до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (частина 2 статті 182 СК України). Частиною 1 статті 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. У відповідності до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Відповідно до підпункту 3 пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Як вже було зазначено судом, неповнолітній [PERSON] , 2009 року народження, після розірвання шлюбу між сторонами у справі, залишився проживати разом з матір`ю. Відповідачем не було надано до суду жодного доказу, який б підтверджував, що відповідач з моменту припинення шлюбних відносин з позивачем, надає останній матеріальну допомогу на утримання сина. Доводи відповідача щодо того, що ним надавалась така допомога синові, зокрема, шляхом перерахування останньому по 500,00 грн щотижня на сніданки та обіди, суд не приймає до уваги, оскільки такі доводи відповідача не підтверджені жодними належними та допустимими доказами (роздруківка з банківського рахунку відповідача, докази відправлення переказів за допомогою послуг поштових відділень тощо). Більш того, судом було встановлено, що відповідач є працездатним та за своїм станом здоров`я може забезпечити матеріальну підтримку свого неповнолітнього сина. Разом з цим, суд враховує матеріальне становище відповідача, відсутність у матеріалах справи доказів про розмір доходів, який би не дозволяв сплачувати останньому аліменти у розмірі 5 000,00 грн, а також власні пояснення відповідача, надані останнім у судовому засіданні, щодо того, що на його думку аліменти у 5 000, 00 грн позивач буде витрачати на себе, а не на утримання дитини. Суд зазначає, що такі доводи відповідача не є належним обгрунтуванням заперечень щодо розміру аліментів, оскільки, вони також не підтверджені жодними доказами. Більш того, слід ще раз наголосити на тому, що обов`язок утримувати своїх дітей, повноцінно забезпечувати їх інтереси, покладений не лише на одного з батьків, з яким проживає дитина, а на обох батьків, відповідно, суд вважає, що визначений позивачем розмір аліментів у 5 000,00 грн є обґрунтованим та достатнім для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку дитини. Також, слід зазначити, що у відповідності до частини 1 статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Наведене в сукупності свідчить про те, що у разі, коли у відповідача зміниться матеріальне становище або сімейний стан і такі зміни будуть підтверджені відповідними доказами, він не позбавлений права на звернення до суду у встановленому законом порядку з позовом про зменшення розміру аліментів. Враховуючи вищевикладене, а також зважаючи на те, що відповідачем не доведено, а судом не встановлено матеріального або сімейного стану відповідача, який би не дозволяв йому сплачувати аліменти на утримання неповнолітнього [PERSON] , 2009 року народження, у розмірі 5 000,00 грн, а також беручи до уваги, що відповідач офіційно не працевлаштований та має мінливий нерегулярний заробіток, суд вважає можливим задовольнити заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 5000,00 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 05 жовтня 2022 року, тобто, з дня звернення до суду з цим позовом. Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, відповідно до частин 1-3, 5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд доходить висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону. Згідно пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць; Згідно зі статтею 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір, від сплати якого позивач була звільнена відповідно положень пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved