Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.12.1994 року по 06.08.2021 року. У період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ними було придбано легковий автомобіль марки Toyota, 2000 року випуску, д/н [NUMBER] . Враховуючи те, що сторони не можуть дійти згоди щодо поділу майна, а також той факт, що автомобіль перебуває фактично у користуванні відповідача, позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить у порядку поділу майна подружжя визнати за відповідачем право особистої приватної власності на легковий автомобіль марки Toyota, 2000 року випуску, д/н [NUMBER] , стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію у розмірі 39130,00 грн. та судові витрати у справі. 03.01.2023 року до суду надійшов Відзив відповідача на позов, в якому він вказує про те, що, дійсно, у період шлюбу сторонами було придбано рухоме майно. Відповідно до договору купівлі-продажу № 8047/2020/2229174 від 01.10.2020 року автомобіль був придбаний саме позивачкою, на підставі такого договору було оформлено свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, відповідно до якого позивач є власником автомобіля. Відповідач зазначає, що автомобіль знаходився і знаходиться наразі на автостоянці, за адресою: м. Київ, вул. Закревського 93, що розташована неподалік від місця проживання позивачки. Технічний паспорт на автомобіль заходиться в ньому, а ключі від автомобіля знаходяться у позивачки. Матеріали справи не містять жодного доказу, які б доводили, що автомобіль використовує відповідач, а також, що відповідач будь-яким чином перешкоджає використанню автомобіля позивачкою. Враховуючи вищевикладене, твердження позивача стосовно того, що відповідач використовує автомобіль не відповідають дійсності. Крім того, позивачка жодним чином не намагалася домовитися про спільне користування автомобілем та безпідставно намагається виділити відповідачеві у власність весь автомобіль і стягнути з нього суму коштів, якої [PERSON] не має. На підставі викладеного відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити. 21.02.2020 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача зазначає, що відзив на позовну заяву, у якому відповідач зазначив місцезнаходження автомобіля, був отриманий позивачем 04.01.2023 року. У зв`язку із цим, на наступний день - 05.01.2023 року позивачем та адвокатом Ключник А.В. було здійснено виїзд на автостоянку за адресою: м. Київ, вул. Закревського, 93 , з метою пошуку автомобіля. Вказаний виїзд було зафіксовано адвокатом на власний телефон. Так, на першому відеозапису працівник автостоянки (сторож) повідомив, що такого автомобіля марки Toyota, модель Yaris, д.н.з. [NUMBER] на автостоянці немає і не було. За результатом даного виїзду позивачем та адвокатом Ключник А.В. також було складено акт, що на автостоянці за адресою: м. Київ, вул. Закревського, 93, яку зазначив відповідач у відзиві на позовну заяву, автомобіль не виявлено. З метою додаткового підтвердження відсутності автомобіля на автостоянці за адресою: м. Київ, вул. Закревського, 93, адвокатом Ключник А.В. 09.01.2023 року на адресу ТОВ «Сістем Кепітал Груп», як власника автостоянки, направлено адвокатський запит. 3 викладеного вбачається, що відповідач своїми діями навмисно намагається ввести суд в оману щодо дійсного місцезнаходження автомобіля. Також представник вказує, що у позивача відсутній обов`язок у внесенні коштів на депозитний рахунок суду, а стягнення грошової компенсації з відповідача не може бути надмірним тягарем, так як її виплата може бути здійснена за рахунок реалізації цього автомобіля.З викладеного вбачається, що право на поділ майна, що належить на праві спільної сумісної власності подружжя, є невід`ємним правом позивача. Оскільки автомобіль є неподільною річчю, то саме тому позивач просить здійснити поділ спільного майна подружжя шляхом виділення його у власність відповідача, а на її користь стягнути грошову компенсацію за 1/2 частину автомобіля. Іншого варіанту розподілу спільного сумісного майна подружжя, який би задовільний відповідача, у відзиві на позовну заяву не зазначено. На підставі викладеного представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 08.02.2023 року задоволено клопотання представника позивачки про витребування доказів. 16.02.2023 року від відповідача до суду надійшли Заперечення на відповідь на відзив, відповідно до яких зазначено, що оскільки позивачка є власником автомобіля і має від нього ключі, то вона цілком мала можливість змінити місце перебування автомобіля. Окрім того, відповідач зазначає, що лист ТОВ «Сістемс Кепітал Груп» не містить будь-яких реквізитів, а відповідно не можливо встановити які саме обставини такий документ має підтверджувати. На підставі викладеного відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити. У судовому засіданні представник позивачки підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивачки, допитавши свідка, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що з 02.12.1994 року по 06.08.2021 року сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. У період перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами було придбано легковий автомобіль марки Toyota, 2000 року випуску, д/н [NUMBER] . Як вбачається з письмових матеріалів справи, легковий автомобіль Toyota, 2000 року випуску, д/н [NUMBER] , придбаний [PERSON] 01.10.2020 року, що підтверджується Договором купівлі-продажу № 8047/2020/2229174. Згідно висновку про вартість майна ФОП [PERSON] від 12.10.2022 року ринкова вартість автомобіля марки Toyota, 2000 року випуску, д/н [NUMBER] становить 78260,00 грн. З листа ТОВ «Сістемс Кепітал Груп» вбачається, що в ході перевірки журналу охорони на паркувальному майданчику за адресою: м. Київ, вул. Закревського, 93, було виявлено, що автомобіль марки Toyota Yaris, колір сірий, д/н [NUMBER] , на паркувальному майданчику не знаходився. У своїх позовних вимогах позивачка просить здійснити поділ спільного майна подружжя, виділивши у власність відповідача легковий автомобіль, а також стягнути з відповідача грошову компенсацію за частину автомобіля. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні вимоги діючого законодавства. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 статті 71 СК України). Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджується в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. З письмових матеріалів справи та встановлених по справі обставин вбачається, що на момент придбання спірного майна сторони по справі в будь-яких інших зареєстрованих шлюбах не перебували, ніяких письмових договорів щодо майна не укладали, придбали майно у період перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому суд вважає, що придбане майно, а саме: легковий автомобіль Toyota, модель Yaris, д.н.з. [NUMBER] , є спільним майном, що підлягає поділу на загальних підставах. Аналіз вказаних норм та врахування тих фактів, що спірний автомобіль є неподільною річчю, а спільне користування автомобілем, враховуючи взаємовідносини сторін, неможливо, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення грошової компенсації за належну їй частку у спільному сумісному майні є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Суд погоджується з доводами позивача, які підтверджені висновком про вартість об`єкта оцінки автомобіля, про розмір компенсації у сумі 39130,00 грн., що складає 1\\2 частину дійсної вартості спірного автомобіля, яка складає 78260,00 грн. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] з боку позивачки пояснив, що він є сином сторін по справі. Свідок зазначив, що мати користувалась автомобілем під час перебування у шлюбу. За деякий час до розлучення батько забрав автомобіль і користувався ним. Інколи батько давав ключі від автомобіля синові. Наразі свідок не знає, де знаходиться автомобіль. Зважаючи на викладене, суд визнає обґрунтованими та доведеними вимоги позивача про поділ автомобіля шляхом стягнення з відповідача грошової компенсації половини його вартості в сумі 39130,00 грн. Що стосується тверджень відповідача про те, що автомобіль перебуває у користуванні позивачки, то дані твердження не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та були спростовані належними та допустимими доказами, наданими позивачкою. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 992,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved