Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що з 12 серпня 1979 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 26 лютого 2018 року. У період шлюбу, а саме 26 вересня 1992 року, за спільні кошти вони (сторони) придбали квартиру [ADDRESS] , загальною площею 65,4 кв. м, житловою площею 43,8 кв. м. Вони (сторони) не можуть дійти згоди щодо розподілу зазначеної квартири. [PERSON] просила суд: - визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю їх (сторін) подружжя; - визнати за нею та відповідачем у рівних частинах (по 1/2 частині за кожним) право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 65,4 кв. м, житловою площею 43,8 кв. м; - стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати. У судове засідання позивач не з`явилася, подала до суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просила їх задовольнити, справу розглянути без її участі. У судове засідання відповідач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки до суду не повідомив, не просив розгляд справи відкласти. Суд розглядає справу у загальному порядку в відсутності сторін за наявними у ній доказами, оскільки позбавлений можливості з`ясувати думку позивача щодо проведення заочного розгляду справи та в даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 223 ЦПК України, для відкладення розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що 12 серпня 1979 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, який рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 26 лютого 2018 року було розірвано, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 10). З матеріалів справи (а.с. 6-9) вбачається, що 26 вересня 1992 року за договором купівлі-продажу, посвідченим державним нотаріусом Носівської державної нотаріальної контори Кошель Миколою Петровичем було придбано квартиру [ADDRESS] , загальною площею 65,4 кв. м, житловою площею 43,8 кв. м. Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Ці ж норми врегульовані і в Сімейному Кодексі України 2004 року. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про\~ практику\~ застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У судовому засіданні встановлено, що сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного сумісного майна за взаємною згодою, що підтверджується обставинами, викладеними у позовній заяві. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 30 квітня 2020 року у справі № 534/866/17, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Положення ст.ст. 69, 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.ст. 77, 78, 79, 80 ЦПК України докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Відповідачем не надано суду достовірних та достатніх доказів на спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна на квартиру [ADDRESS] , яка була придбана сторонами у період перебування у шлюбі. Проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У судовому засіданні встановлено, що позивач понесла судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 495 грн. та за проведення судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 4 805,08 грн., що підтверджується матеріалами справи (а.с. 3; 49; 55). Відповідно до ст. 141 ЦПК України зазначені судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved