Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-05 00:00:00

У 2022 р. позивач звернувся до суду з позовом про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. В своєму позові позивач зазначає, що 05.06.2008 р. між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №1033/08ф-9, відповідно до умов якого ПАТ «ВіЕйБі Банк» надало, а [PERSON] отримав кредитні кошти в тимчасове користування зі сплатою відсотків за користування коштами. 23.03.2018 р. між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ТОВ «ФК ««Кредит-Капітал» було укладено договір відступлення прав вимоги за кредитними договорами №6797, відповідно до якого право вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ «ФК ««Кредит-Капітал». 16.06.2021 р., за заявою ТОВ «ФК ««Кредит-Капітал», приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №26055, про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 27196,95 грн. 22.08.2022 р. постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Качурка В.В. відкрито виконавче провадження за №69698155 за виконавчим написом №26055 від 16.06.2021 р., винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди та постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження. З даним виконавчим написом позивач не згоден, вважає його таким, що виданий безпідставно та з порушенням вимог законодавства, оскільки заборгованість не є безспірною, жодних повідомлень про порушення зобов`язання від кредитора не надходило, нотаріусу не були подані всі документи, з якими закон пов`язує можливість видачі виконавчого напису. За цих підстав просить визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. від 16.06.2021 р., зареєстрований у реєстрі за №26055, таким, що не підлягає виконанню. Позивач у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності, наполягав на задоволенні позовних вимог, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача та треті особи у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи, повідомлялись належним чином. Відповідно до ст. 128, ч. 1 ст. 223, ст. 279, 280 ЦПК України судом ухвалено здійснити заочний розгляд справи. Суд зазначає, що за змістом ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч.1ст. 83 ЦПК України). Тобто процесуальний обов`язок доведення позовних вимог, у т.ч. надання відповідних письмових доказів, покладено саме на позивача. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання, у т.ч. з посиланням на ч. 10 ст. 84 ЦПК України. У пункті 54 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", заява № 4241/03 від 28.10.2010, вказано, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення у справі "Ґарсія Руіз проти Іспанії", заява N 30544/96, п. 26, ECHR 1999-I). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Ураховуючи зазначене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, у т.ч. з точки зору їх достатності, суд робить висновок що спірний виконавчий напис нотаріуса не відповідає закону а, відтак, суд визнає його таким, що не підлягає виконанню і задовольняє позов повністю. З`ясування правомірності вчиненні відповідачем чи приватним нотаріусом своїх дій, дотримання порядку листування повноти документів тощо не може бути вивчено та оцінено судом у зв`язку з не складення відповідачем відзиву на позов. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Також у зв`язку із задоволенням позову з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Outcome: approved