Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м.Харкова із позовом до [PERSON] , в якому просить, з урахуванням уточнень, наданих в судовому засіданні, встановити факт проживання із [PERSON] , [INFO] , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з грудня 1988 року по [INFO] , визнавши її спадкоємицею четвертої черги на спадщину, відкриту після смерті [PERSON] ; усунути [PERSON] від спадкування за законом спадщини, відкритої внаслідок смерті її батька [PERSON] ; змінити черговість отримання права на спадкування та визнати за нею право на спадкування майна спадкодавця [PERSON] , [INFO] , у першу чергу. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з грудня 1988 року позивач і [PERSON] проживали разом однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, піклувались один за одним, мали спільні взаємні права та обов`язки і вважали себе повноцінною сім`єю. Проживали у квартирі позивача - [ADDRESS] . Реєструвати шлюб бажання не мали, оскільки не бачили в цьому потреби. У [PERSON] у власності була двохкімнатна квартира по [ADDRESS] , яку він продав у 2004 році і 02.09.2004 року купили однокімнатну квартиру [ADDRESS] за 14 500 дол.США, яка розташована разом з її будинком. У вказаній квартирі зареєструвався [PERSON] , але мешкав весь час у квартирі позивача. Зазначає, що при купівлі квартири позивач надала [PERSON] 2000 дол.США. У квартирі за спільні кошти був зроблений ремонт (поміняні вхідні двері, сантехніка, покрасили вікна, міжкімнатні двері, переклеєні шпалери). Вказану квартиру інколи здавали квартирантам. Зазначає, що весь час сплачувала за квартиру комунальні платежі із спільних коштів та сплачує по теперішній час. На час відпусток кожного року їздили відпочивати до Криму, вихідні дні проводили з сином позивача, онуком, друзями. У 1990 році разом їздили до м.Волгоград на присягу сина позивача. Вказує, що жили як чоловік та жінка. У [PERSON] є дочка - [PERSON] , яка мешкає окремо. На початку відносин позивача з батьком, вона інколи підтримувала з ними стосунки, а потім перестала спілкуватись з батьком і не цікавилась його життям і здоров`ям, а їхні зустрічі носили випадковий характер. 07.11.2018 року о 7 ранку [PERSON] стало зле, підозра на інсульт і він потрапив до лікарні. Весь час він був у безпорадному стані, потребував стороннього догляду, допомоги та піклування, коштів на лікування. До лікарні дочка так і не приїхала, допомоги не надала. Позивач весь час у лікарні піклувалась про [PERSON] , купувала йому ліки, готувала їжу, підтримувала його морально. [INFO] [PERSON] помер у лікарні. На телефонні дзвінки дочка не реагувала. 28.11.2018 року позивач креміровала [PERSON] в сел.Жихарь Харківської області, а 03.12.2018 року поховала його прах на цвинтарі за його бажанням. Після похорон через декілька днів її набрала дочка померлого, якій вона повідомила про смерть батька. Зазначає, що встановлення факту спільного проживання їй необхідно як спадкоємцю четвертої черги для прийняття спадщини після померлого - квартири [ADDRESS] , яку як зазначає позивач купили за спільні кошти з померлим. Крім того зазначає, що померлим заповіт не було складено. Позивачу нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину після померлого. Також зазначає, що відповідач своєю бездіяльністю по відношенню до батька порушила не тільки норми моралі, а й приписи закону, що на думку позивача тягне за собою наслідки у вигляді застосування ч.5 ст.1224 ЦК України, відповідно до якої за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо вона ухилялась від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Тому вважає, що відповідач повинна бути усунена від спадкування за законом на спадщину, яка відкрилась після смерті її батька - [PERSON] . Крім того, вважає наявними підстави для зміни черг спадкування. Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, згідно якого [PERSON] не визнає позовні вимоги у повному обсязі. Посилається на те, що її батьками [PERSON] та [PERSON] була придбана квартира [ADDRESS] , вартість якої була виплачена 30.11.1978 року. 29.05.1979 року шлюб між батьками було розірвано, у 1987 році мати померла. 31.03.2004 року батько отримав свідоцтво про право власності на вказану квартиру і 09.09.2004 року продав цю квартиру за 74 620 гривень та 18.09.2004 року купив квартиру [ADDRESS] за 72 630 гривень, в якій зареєструвався та перевіз усі речі. Не заперечує, що батько тривалий час підтримував стосунки з позивачем, але вони не містили характеру спільного проживання чоловіка та жінки, не вели спільного господарства, не мали спільного сімейного бюджету, не мали взаємних прав та обов`язків. Весь час батько мав своє житло, де періодично жив та був постійно зареєстрований. Батько отримував пенсію, був самостійною людиною, яка сама себе забезпечувала, не мав ніяких тяжких захворювань. За період, який вказує позивач, у його житті були інші жінки, з якими він також мав близькі стосунки, відпочивав, проводив вільний час та відпустки. Вказує, що підтримувала з батьком родинні стосунки, зустрічалась з ним, він приїздив до онуків, відвідувала батька у квартирі, але жодного разу батько не запрошував її до квартири [PERSON] та не говорив про неї, як про свою дружину. Бачились з батьком приблизно раз на місяць, останній раз наприкінці 2018 року, на здоров`я не скаржився, був бадьорим та рухливим. Мобільного телефону батько не мав. Про те, що батько потрапив до лікарні ніхто не повідомив, позивач приховувала від неї хворобу батька, не повідомила про його смерть та позбавила можливості попрощатися з ним та взяти участь у похованні. Вважає, що підстави для задоволення позову відсутні. Вказує також, що наведені в позовній заяві обставини та надані докази не свідчать про наявність достатніх правових підстав для зміни черговості спадкування у розумінні ст.1259 ЦК України. На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 21.01.2020 року [PERSON] подано до суду зустрічний позов до [PERSON] , в якому просить визнати за нею право власності в цілому на однокімнатну квартиру [ADDRESS] , житловою площею 16,9 кв.м, загальною площею 33,1 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті батька - [PERSON] , який помер [INFO] у м.Харкові, стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії 19.11.2019 року вона дізналась про неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкову квартиру, які утримує у себе [PERSON] та перешкоджає у доступі до вказаної квартири. Позивач направила вимогу [PERSON] про звільнення квартири, однак вона осталась без відповіді. Зазначає, що [INFO] помер її батько - [PERSON] , який на час смерті постійно мешкав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Після його смерті відкрилась спадщина на вказану квартиру. Заповіту батько не залишив, а позивач є спадкоємицею першої черги. У встановлений строк вона подала заяву до Сьомої Харківської міської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини. У зв`язку з неможливістю отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину [PERSON] звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою судді Дзержинського районного суду м.Харкова Шестака О.І. від 31.05.2019 року відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалами суду від 18.09.2019 року, 22.01.2019 року, 11.03.2020 року витребувано докази по справі. Ухвалою суду від 22.01.2019 року вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони [PERSON] проводити в квартирі [ADDRESS] капітальні ремонтні роботи, реконструкцію, перепланування, укладати договори застави. Ухвалою суду від 22.01.2020 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати зустрічну позовну заяву [PERSON] прийнято до спільного розгляду з позовною заявою [PERSON] .. Ухвалою суду від 11.03.2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями зазначена справа розподілена в провадження судді Цвірюка Д.В. 14.12.2020 року. Ухвалою суду від 12.03.2021 року до участі у справі залучено правонаступника третьої особи - Сьому Харківську державну нотаріальну контору. Ухвалами суду від 09.02.2023 року та від 14.03.2023 року витребувано докази по справі. Ухвалою судді від 09.03.2023 року постановлено проводити судові засідання за участю представника відповідача за первісним позовом в режимі відеоконфоренції поза приміщенням суду з використанням власних технічних засобів. В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, зазначених у заяві. Щодо зустрічного позову заперечували через необґрунтованість та безпідставність заявлених [PERSON] вимог. Представник відповідача за первісним позовом - [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог [PERSON] заперечувала, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Вимоги зустрічного позову підтримала у повному обсязі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив справу розглянути у відсутність представника Сьомої Харківської державної нотаріальної контори. Суд, заслухавши вступне слово позивача [PERSON] , представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов наступного висновку. Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.» Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. За приписом ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 2 ст.13 та ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст.83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п.2, п.4, п.6 - п.7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч.8 ст.279 ЦПК України, судом досліджуються письмові пояснення, викладені в заявах по суті і докази, надані до суду. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 27.11.2018 року (а.с.15 т.1). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої входить квартира [ADDRESS] , яка належала померлому на підставі договору купівлі-продажу від 18.09.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зінченко Р.П. за реєстровим № 3263 (а.с.52 т.1) Зазначені обставини підтверджуються інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №160013915 від 19.03.2019 року (а.с.141 т.1). 20 грудня 2018 року [PERSON] звернулась до Десятої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] (а.с. 171 т.1). Також 04 березня 2019 року [PERSON] подала до Десятої Харківської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після померлого [PERSON] (а.с. 183 т.1). Як вбачається з витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі №54569187 від 20.12.2018 року після смерті [PERSON] 20.12.2018 року була заведена спадкова справа №838/2018 (а.с.179 т.1). Зазначене також підтверджуються наданими копіями спадкової справи. Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №54567931 від 20.12.2018 року, а також інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №54569215 від 20.12.2018 року, спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину відсутні, а також за життя [PERSON] заповіт не складав, спадковий договір не укладав (а.с.177, 178 т.1). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є дочкою померлого [PERSON] та спадкоємицею першої черги, що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] (а.с.137 т.1), копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00025036721 від 21.12.2019 року (а.с.138 т.1), копією свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] (а.с.139 т.1), копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] (а.с.140 т.1). З листа Сьомої Харківської міської державної нотаріальної контори №176/02-14 від 21.03.2019 року вбачається, що станом на 21.03.2019 року до складу спадкоємців [PERSON] входять [PERSON] та [PERSON] (а.с.76 т.1). Згідно інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкові від 20.12.2018 року станом на [INFO] року за адресою [ADDRESS] значиться зареєстрованим [PERSON] (а.с.180 т.1). Постановою державного нотаріуса Сьомої Харківської міської державної нотаріальної контори Сімаковою О.Г. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [INFO] батька [PERSON] на квартиру, що розташована у [ADDRESS] . Згідно змісту постанови підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом є відсутність правовстановлюючих документів про право власності на зазначене нерухоме майно (а.с.144 т.1). Крім того, завідувачем Десятої харківської державної нотаріальної контори Верещака Г.Л. листом №3462/01-16 від 20.12.2018 року роз`яснено [PERSON] , про неможливість видати свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [INFO] [PERSON] у зв`язку з відсутністю родинного зв`язку з померлим (а.с.16 т.1). Щодо вимог [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання спадкоємцем четвертої черги суд зазначає наступне. За приписами частини 2 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Згідно із частинами 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини 1 статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже, чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сім`ю, але статусу подружжя не набувають. Пунктом 5 частини 1 статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства, закріпленому у статті 1 Закону України «Про Всеукраїнський перепис населення» від 19 жовтня 2000 року із змінами та доповненнями, згідно якої домогосподарство - сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Ці особи можуть перебувати у родинних стосунках або стосунках свояцтва, не перебувати у будь-яких з цих стосунків, або бути і в тих, і в інших стосунках. Домогосподарство може складатися з однієї особи. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Факт спільного відпочинку, спільна присутність на святкуванні свят, придбання один одному речей, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між останніми склались та мали місце протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2019 року, справа № 552/6659/16-ц, провадження № 61-36768св18. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Зазначене відповідає висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року у справі № 761/38043/17, провадження № 61-47739 св 18. З копії виписки медичної карти стаціонарного хворого №28290 вбачається, що місцем проживання [PERSON] зазначена адреса - [ADDRESS] (а.с.116 т.1). Саме зазначену квартиру зазначає позивач [PERSON] як таку, де спільно проживали з [PERSON] .. Зі змісту позову та пояснень сторони позивача за первісним позовом вбачається, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] . Копії квитанції про сплату за комунальні послуги свідчать про те, що [PERSON] періодично сплачувала комунальні послуги за квартиру [ADDRESS] , тобто за квартиру, яка належала на праві власності померлому [PERSON] (а.с.17-31, 48, 51 т.1). Позивачем [PERSON] також надано до суду копії чеків про придбання ліків в період перебування [PERSON] на стаціонарному лікуванні у період з 07.11.2018 року по [INFO] року (а.с.32-47 т.1). [PERSON] була замовником організації та проведення поховання [PERSON] , що підтверджується копією договору - замовлення №1434/15 від 27.11.2018 (а.с.55 т.1), актами про ритуальні послуги та предмети ритуального призначення від 27.11.2018 року (а.с.56, 57 т.1). Позивачем на підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю із [PERSON] також надано до суду фотографії спільного відпочинку. Крім того, судом у якості свідків допитані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою позивача за первісним позовом. З 1985 року знайома з [PERSON] та [PERSON] , вони проживали однією сім`єю. Про те, що вони не розписані, дізналась після поховання. Знає, що [PERSON] неодноразово телефонувала дочці [PERSON] , щоб повідомити про смерть батька, однак остання не брала слухавку. Дочку померлого ніколи не бачила та не знала про неї. Свідок знала, що [PERSON] потрапив до лікарні, потребував матеріальної допомоги від дочки на лікування, що стало відомо зі слів [PERSON] .. Свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою позивача за первісним позовом. Зазначає, що [PERSON] та [PERSON] почали разом проживати з кінця 80-х як одна сім`я. Вказує, що навідувала [PERSON] у лікарні, спілкувалась особисто з ним, запитувала про дочку, чи відвідувала вона його, на що останній сказав, що ні. Дочку померлого ніколи не бачила. Знала про існування конфлікту дочки з батьком щодо сімейних питань та що вони практично не спілкувались. Подекуди спілкувався з онуком. Першу квартиру [PERSON] продав, там раніше мешкала дочка, він її вигнав через борги. Зазначає, що у [PERSON] з [PERSON] був спільний бюджет, вони зайняли гроші та купили йому однокімнатну квартиру. Свідок [PERSON] пояснив, що є сусідом позивача за первісним позовом, мешкають на одному поверсі. Вказує, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю, проводили разом час. З дочкою померлий не спілкувався. У лікарні навідував [PERSON] . Вказує, що [PERSON] намагалась залучити дочку до допомоги батьку, однак остання не приїздила та не допомагала. Сімейний бюджет був спільним, купували разом телевізор, робили ремонт. [PERSON] просив зателефонувати доньці, однак вона не брала слухавку. Зі злів померлого, налагодити стосунки з дочкою не вдавалось, зрідка спілкувався з онуком. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] є її подругою. Знає, що [PERSON] є дочкою чоловіка подруги, особисто незнайома з нею та не бачила її. Вказує, що у 1971 році приїхала до Харкова та познайомилась з [PERSON] , працювали разом, дружили весь час. З 1988 року [PERSON] познайомилась та в подальшому разом проживала з [PERSON] . Подруга постійно піклувалась про чоловіка, жили однією сім`єю, мали спільний бюджет. Коли [PERSON] потрапив до лікарні, подруга навідувала його, дочки не бачила. Зазначає, що дочка знала про перебування батька у лікарні, однак не приїхала до лікарні та в подальшому не брала слухавку. Вказує, що [PERSON] був при пам`яті. Все, що повідомила знає від [PERSON]. Розмову [PERSON] з [PERSON] чула особисто. Свідок [PERSON] пояснив, що він проживає у квартирі [ADDRESS] . [PERSON] знає, з [PERSON] не знайомий. Познайомився з [PERSON] у 2012 році, шукав квартиру. [PERSON] запропонував свідку подивитись квартиру та уклали договір оренди житла. Свідок почав мешкати у квартирі, сплачував комунальні платежі та кошти за квартиру. Про те, що [PERSON] та [PERSON] не були розписані, дізнався після поховання. Про існування дочки знав, однак [PERSON] не бажав про неї говорити через погані стосунки. Зі слів [PERSON] знає, що [PERSON] бажав бачити дочку у лікарні, однак вона не приходила до лікарні та на поховання також. Зі слів [PERSON] знає, що [PERSON] просив зателефонувати доньці, однак остання не брала слухавку, одного разу відповіла, що якщо буде час, то зайде. Свідок [PERSON] пояснила, що з [PERSON] перебуває у дружніх та сусідніх відносинах. [PERSON] ніколи не бачила та не знає. Вказує, що [PERSON] з [PERSON] проживали разом з 90-х років, приблизно років 30. Про те, що не розписані, не знала. Про те, що [PERSON] потрапив до лікарні дізналась від сусідів та чергового лікаря. Вказує, що [PERSON] постійно відвідувала чоловіка, доглядала за ним. Зі слів [PERSON] знає, що дочка [PERSON] не брала слухавку коли їй вона телефонувала. Також знає зі слів позивача, що батько хотів побачити дочку, однак остання сказала, що можливо приїде. [PERSON] повідомила, що дочка так і не приїхала. Чи був мобільний телефон у [PERSON] , свідок не знає. Особисто бачила, коли старша у під`їзді телефонувала [PERSON] , номер телефону дала [PERSON] ; інше відомо зі слів [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснив, що з 1985 року проживає за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] знає як сусідів. [PERSON] не знає. Вказує, що [PERSON] та [PERSON] постійно були разом. З приводу дочки свідок не питав, сам [PERSON] розповідав, що у нього є дочка, з якою він не спілкується. Знає, що швидка забрала [PERSON] , а потім через два дні й [PERSON]. Чи відвідувала дочка батька у лікарні, чи була присутня на похованні свідку невідомо. Згідно наданої Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Харківській області Управління державної реєстрації Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції інформації в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян містяться наступні актові записи: -про шлюб №5162 від 28.08.1971 року стосовно [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , шлюб розірвано 13.05.1975 року, актовий запис №300; -про шлюб №4377 від 09.09.1965 року стосовно [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , шлюб розірвано 29.05.1979 року, актовий запис №396. Тобто, на час проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю у період з жовтня 2004 року по [INFO] року кожен з них не перебував у зареєстрованому шлюбі. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Таким чином, обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки. У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що [PERSON] надала достатньо достовірних та належних доказів на підтвердження того, що між нею та померлим під час їх спільного проживання у період з жовтня 2004 року по [INFO] року склалися усталені стосунки, що притаманні сім`ї, що вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, а також мали взаємні права та обов`язки, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення її вимог щодо встановлення факту проживання однією сім`єю із [PERSON] з жовтня 2004 по [INFO] року. Разом із цим, спільне проживання однією сім`єю чоловіка та жінки в період з 1988 року позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами. З огляду на встановлені обставини, після смерті [PERSON] . [PERSON] є спадкоємцем четвертої черги у відповідності до вимог ст.1264 ЦК України як особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) За правилами ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. У той же час кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття (частина друга статті 1258 ЦК України). Стаття 1261 ЦК України встановлює, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За змістом ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Для підтвердження наявності спадкового майна, яке підлягає державній реєстрації та місця його знаходження, нотаріусу слід подати документ, що підтверджує право власності спадкодавця на майно з відміткою органу, що проводить реєстрацію, або реєстраційного посвідчення, яке є невід`ємною частиною правовстановлюючого документа. Згідно зі статтею 68 Закону України «Про нотаріат» та підпункту 4.15 пункту 4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року №296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки заборони або арешту цього майна. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частина 5 ст.1268 ЦК України передбачає, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини. За змістом частини 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1270 ЦК України). За змістом частин 1 та 3 статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, тобто зміна власника майна, що підлягає державній реєстрації, неможлива без перереєстрації права власності. Тому свідоцтво про право на спадщину є обов`язковим, коли об`єктом спадкування є нерухоме майно, що підлягає обов`язковій державній реєстрації . Суд зазначає, що [PERSON] , як спадкоємець за законом першої черги своєчасно, відповідно до ст.1269 ЦК України подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Приватним нотаріусом було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] в зв`язку з відсутністю у спадкоємця правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Однак, факт належності на праві приватної власності [PERSON] , який помер [INFO] , зазначеної квартири підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами. При цьому, судом встановлено, що [PERSON] за життя на праві приватної власності належала квартира за адресою: [ADDRESS] , яку ним було відчужено на підставі договору купівлі-продажу від 09.09.2004 року за 74 620 гривень [PERSON] (а.с.75 т.1). В подальшому 18.09.2004 року за власні кошти, отримані від продажу зазначеної вище квартири, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу придбано у [PERSON] квартиру [ADDRESS] за 72 630 гривень (а.с.52 т.1). Відповідно до ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає прямо із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що [PERSON] , будучи спадкоємцем першої черги, у встановлені законодавством строки подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини за законом після смерті батька [PERSON] , враховуючи відсутність спадкоємців за заповітом, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог останньої про визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно - квартиру [ADDRESS] . Щодо вимог [PERSON] про усунення [PERSON] від права на спадкування за законом та зміни черговості спадкування, суд зазначає наступне. Стаття 1259 ЦК України регулює черговість спадкування за законом, зокрема: спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 цього Кодексу. Черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини. Цей договір не може порушити прав спадкоємця, який не бере у ньому участі, а також спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині (ч.ст.1259 ЦК України). Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані (ч.2 ст.1259 ЦК України). Отже, черговість одержання права на спадкування може бути змінена шляхом договору між спадкоємцями, які прийняли спадщину (ч.1 ст.1259 ЦК України), або на підставі рішення суду (ч.2 ст.1259 ЦК України). Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом. Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин. У зазначеній категорії справ підлягає встановленню судом також факт належності сторін до спадкоємців за законом різних черг. Зміна черговості спадкування лише надає право спадкоємцю наступної черги на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, а не визнає його спадкоємцем цієї черги. Отримавши право на спадкування разом із спадкоємцями іншої черги, такий спадкоємець вважається спадкоємцем тієї черги, до якої він належить відповідно до ст.ст.1261-1265 ЦК України. Позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням передусім характеру поведінки відповідача. Не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя (ч.1 ст.1224 ЦК України). Згідно ч. 5 ст.1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. При цьому відповідно до ч. 5 ст.1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від спадкування. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.03.2020 року у справі № 133/1625/18 (провадження № 61-1419св20); у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.06.2019 року у справі № 491/1111/15-ц (провадження № 61-14655св18); у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.07.2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18). Верховний Суд підкреслив, що у випадку існування спору за спадок, безпорадний стан спадкодавця повинен довести позивач, заявляючи вимогу про зміну черговості одержання права на спадок. При цьому, лише одних пояснень позивача та показань свідків недостатньо для доведення безпорадного стану спадкодавця. Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги саме від спадкоємця-відповідача, за умови отримання її від інших осіб, чи мав цей спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. При вирішенні питання про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання. Та обставина, що сторони не спілкувалися протягом тривалого часу, не свідчить про факт умисного ухилення від надання допомоги. Згідно виписки із медичної картки хворого [PERSON] , складеною КНП «Міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім.проф.О.І.Мещанінова» ХМР вбачається, що згідно анамнезу захворювання, у період з 07.11.2018 року по [INFO] року хворий знаходився на стаціонарному лікуванні установи з діагнозом ішемічний інсульт в лівій півкулі головного мозку, гіпертонічна хвороба 111 ст., ризик дуже високий, кардіосклероз, гепатомегалія. Після проведеного лікування стан хворого погіршувався. [INFO] помер. При цьому згідно виписки рівень свідомості хворого ясний. Госпіталізований до неврологічного відділення в ургентному порядку зі скаргами на слабкість в правих кінцівках, порушення мови, перекос обличчя праворуч. Інших доказів в підтвердження перебування спадкодавця у безпорадному стані матеріали справи не містять та стороною позивача суду не надано. Суд зауважує, що перебування нетривалий час на стаціонарному лікуванні у закладі охорони здоров`я не дає підстави вважати, що [PERSON] перебував у безпорадному стані та потребував стороннього догляду. Також суду не надано доказів, що спадкодавець як батько звертався до [PERSON] за відповідною допомогою, а також, що [PERSON] зверталась та ініціювала питання участі відповідача у догляді за хворим. При цьому за умови отримання допомоги від [PERSON] та медичного персоналу лікарні залишається недоведеною необхідність індивідуальної допомоги відповідача. Відповідно не можливо стверджувати і про наявність будь-якого умислу в діянні, яке ставиться у провину відповідачу [PERSON] . Допитані свідки не були обізнані як про матеріальний стан позивача та [PERSON] , показання свідків зведено до констатації факту, що батько та дочка не спілкувались між собою, позивач під час перебування у лікарні піклувалась про [PERSON] , також свідки не змогли підтвердити той факт, що [PERSON] потребував допомоги, що таку допомогу потрібував саме від дочки та що він звертався до відповідача з вимогами надати матеріальну допомогу, яку потребував внаслідок погіршення стану здоров`я, не мав змоги сам отримати належне медичне забезпечення та необхідні медичні препарати. Не містять таких доказів і письмові докази, надані суду. Отриману судом на виконання ухвали суду про витребування доказів від ПрАТ «Київстар» роздруківку телефонних дзвінків абоненту з номером телефону [NUMBER] в період часу з 07.11.2018 року по 25.12.2018 року суд не приймає як належний та допустимий доказ щодо обставин даної справи як таку, що не відповідає критеріям, зазначеним у статтях 76, 77, 78 ЦПК України. Також судом встановлено, що [PERSON] був взятий на облік у Головному управлінні Пенсійного фонду України з 01.03.2006 року та отримував пенсію за віком, що підтверджується довідкою про розмір призначеної та виплаченої пенсії (а.с.216 т.1). Крім того, як зазначала позивач за первісним позовом та підтвердив свідок, допитаний в судовому засіданні, [PERSON] за життя отримував прибуток від надання в оренду квартири [ADDRESS] . Сама по собі обставина, що позивач зі спадкодавцем проживали однією сім`єю, були пов`язані спільним побутом та мали спільний бюджет, не дає підстав вважати, що позивач матеріально забезпечувала [PERSON] , та набула право на спадкування зі спадкоємцем першої черги. Отже позивачем не доведено суду факту як матеріального забезпечення спадкодавця, так і тривалий час здійснення нею опіки над спадкодавцем. Позивач [PERSON] не надала до суду будь-яких переконливих та об`єктивних доказів на підтвердження факту ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю, а саме, доказів, які б підтверджували її винну поведінку, яка б свідчила, що спадкодавець дійсно потребував допомоги у зв`язку з безпорадним станом, звертався за допомогою до дочки, а остання відмовила у наданні такої допомоги. Також не надано доказів того, що позивач протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Тому суд прийшов до висновку про відмову у позові щодо вимог про зміну черговості одержання права на спадкування за законом та усунення [PERSON] від права на спадкування за законом. Згідно зі ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Матеріали справи не містять жодних допустимих, достовірних та достатніх доказів в розрізі положень стст.76-81 ЦПК України на підтвердження наявності умов, передбачених ст.1224 ЦК України для усунення відповідача від права на спадкування за законом, а також умов, передбачених 1259 ЦК України для зміни черговості права на спадкування. Не надано таких доказів стороною позивача [PERSON] і в судовому засіданні. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Положеннями ст.89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд ухвалює рішення про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] та задоволення позовних вимог [PERSON] .. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до статті 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial