Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-23 00:00:00

У червні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ГФ «Муніципальна варта» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що з 02.05.2019 року працював у ГФ «Муніципальна варта» на посаді заступника керівника Оболонського районного підрозділу. Позивач вказує, що у березні перестав отримувати заробітну плату, хоча продовжував виконувати свої посадові обов`язки сумлінно. Після того, як позивачу не вдалося отримати від керівництва чітку відповідь про причини невиплати заробітної платні, в його інтересах адвокатом Тоцьким Б.А. було направлено адвокатський запит, у відповідь на який було надано засвідчену копію наказу про звільнення позивача, з якого вбачається, що 11.03.2021 позивача було звільнено наказом ГФ «Муніципальна варта» №8-К з посади заступника керівника Оболонського районного підрозділу на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає, що його було звільнено із порушенням вимог чинного законодавства, а тому звільнення потрібно визнати незаконним, оскільки він не вчиняв прогулу, пояснення у нього не відбиралися, а в якості підстави звільнення взагалі вказано протокол від 11.03.2021 №03-2021 року. 02.11.2021 року через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача вказує, що згідно з численними доповідними записками членів формування ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) та повідомлення Оболонського ВП ГУ НП в м. Києві, «заступник керівник Оболонського районного підрозділу» [PERSON] на посаді працював неефективно та фактично саботував діяльність районного підрозділу. Більше того, за численними доповідними записками прямо підпорядкованих позивачу членів формування, останній неодноразово був відсутній на робочому місті та не здійснював контроль за патрулюванням не брав особисту участь у патрулюванні, за що рішенням штабу формування від 11 березня 2021 року №03-2021, [PERSON] і було виключено зі складу формування, що тягне за собою звільнення із займаної посади. В подальшому на виконання зазначеного рішення штабу формування, керівником штабу було видано наказ № 8-к від 11.03.2021 року про звільнення [PERSON] з посади «заступник керівника Оболонського районного підрозділу», на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України (прогул без поважних причин). Більше того, представник відповідача вказує, що позивач достеменно знав про причини та дату свого звільнення, адже його було усно ознайомлено з наказом про звільнення, оскільки останній відмовився отримати наказ під особистий підпис, що підтверджується відповідним актом від 11.03.2021 року № 3-2021. Враховуючи наведене, представник відповідача просив у позові відмовити, оскільки позивач пропустив строк на звернення до суду. 11.10.2022 року через канцелярію суду позивачем подано відповідь на відзив, у якій останній вказує на те, що не вичиняв прогулів, просив позов задовольнити. Представники позивача у судовому засідання вимоги підтримував з підстав зазначених у позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки до суду не повідомив. Дослідивши письмові докази по справі, заслухавши пояснення представника позивача, судом встановлено наступне. Із матеріалів справи вбачається, що 02.05.2019 року [PERSON] працював у ГФ «Муніципальна варта» на посаді заступника керівника Оболонського районного підрозділу. 11.03.2021 наказом ГФ «Муніципальна варта» №8-К [PERSON] було звільнено з посади заступника керівника Оболонського районного підрозділу на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Стаття 234 КЗпП передбачає, що у разі пропуску з поважних причин установлених строків суд може поновити ці строки. При цьому в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що «встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк». Даною статтею не визначається перелік поважних причин, які можуть бути підставою для поновлення строку, що свідчить про те, що їх поважність оцінюється судом у кожному конкретному випадку окремо залежно від фактичних обставин. Під поважними причинами пропуску строку, встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України, варто розуміти такі причини, що об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду і підтверджуються належними доказами. Отже, строк, протягом якого позивач мав право звернутися до суду з вимогою про визнання наказу від 11.03.2021 року про звільнення з посади, сплив 11.04.2023 року. У позовній заяві позивач вказував, що дізнався про наказ про звільнення з посади лише 26.05.2023 року з відповіді на адвокатський запит, тому строк звернення до суду відраховував з вказаної дати. При цьому, із акту від 11.03.2021 року № 3-2021 про відмову від ознайомлення з наказом про звільнення, складеного інспектором штабу Поплавською І.Р. , в присутності заступника керівника Оболонського районного підрозділу Парфонова М.Б., заступника керівника Подільського районного підрозділу Карпука Б.Т. та керівника Дніпровського районного підрозділу Скуза Л.Г. вбачається, що 11.03.2021 року [PERSON] , звільненого згідно з наказом від 11.03.2021 року № 8-к на підставі п.4 ст.40 КЗІ України, було запропоновано отримати та підписати всі необхідні для звільнення документи. 11.03.2021 року о 17:16 год., [PERSON] в кабінеті керівника штабу [PERSON] відмовився від ознайомлення з наказом про звільнення та документами, що стали підставою для видачі такого наказу. Таким чином, з вищенаведеного вбачається, що позивача повідомлено про звільнення з роботи та ознайомлено з наказом 11.03.2021 року № 8-к, однак з позовом позивач звернувся до суду лише 08.06.2022 року, тобто з пропуском строку, встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Належних та допустимих доказів на підтвердження наявності поважних причин пропуску строку, встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України, відповідачем не надано та судом не встановлено. Оскільки позивачем пропущений встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України місячний строк звернення до суду без поважних причин, підстави для поновлення якого відповідно до ст. 234 КЗпП України відсутні, суд вважає, що у задоволенні позову про поновлення на посаді, а також похідної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід відмовити у зв`язку з пропущенням позивачем без поважних причин строку, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України та відсутністю підстав для його поновлення. У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За таких обставин, враховуючи позовні вимоги та їх обґрунтування, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні даного позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed