Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-11 00:00:00

27.09.2022 року позивач [PERSON] звернувся до Корольовського районного суду м.Житомира з вказаним позовом в якому просить стягнути з Приватного акціонерного товариства «Житомирське шляхово-будівельне управління №19» невиплачену заробітну плату у розмірі 38627,29 грн.; заборгованість за 14 календарних днів невикористаної відпустки у розмірі 4124,67 грн.; середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення рішення; витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 10.07.2018 року він працював сторожем, а з жовтня 2018 року ще й лікарем-терапевтом за сумісництвом у Приватному акціонерному товаристві «Житомирське шляхово-будівельне управління №19». Відповідно до наказу №16/к від 23.02.2022 року його звільнено за угодою сторін на підставі поданої заяви. Останнім робочим днем визначено 23.02.2022 року. З наказом №16/к від 23.02.2022 року позивач ознайомлений 23.02.2022 року. Остаточний розрахунок в день звільнення проведений не був. Не проведено розрахунок і на дату подання позовної заяви до суду. Вказує, що з грудня 2020 року йому систематично почали не виплачувати заробітну плату та станом на 23.02.2022 року заборгованість по його заробітній платі, з урахування частково проведених виплат за грудень 2020 року, січень, липень-грудень 2021 року та січень-лютий 2022 року, становила 42528,57 грн. Після звільнення відповідачем на рахунок позивача було проведено дві сплати 18.03.2022 року в сумі 1901,28 грн. та 18.08.2022 року в сумі 2000,00 грн., а тому заборгованість по заробітній платі складає 38627,29 грн. За період роботи в ПАТ «Житомирське шляхово-будівельне управління №19» позивач мав право на щорічну основну відпустку, яку він не використав та на момент звільнення у позивача рахувалося 14 календарних днів невикористаної відпустки, компенсація за яку становить 4124,67 грн. Крім того враховуючи, що в порушення ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні позивачу не було виплачено всіх сум, що йому належать від підприємства, тому є всі підстави для відповідальності ПАТ «Житомирське шляхово-будівельне управління №19» згідно ст. 117 КЗпП України та захисту його порушених прав шляхом стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку, який позивач просить проводити відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року. 03.10.2022 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 12.10.2022 року до суду надійшла заява позивача про усунення недоліків. Ухвалою від 24.10.2022 у справі відкрито провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання. 18.01.2023 року постановлено ухвалу про витребування доказів. 27.02.2023 року від представника Приватного акціонерного товариства «Житомирське шляхово-будівельне управління №19» адвоката Венгерука С.Ю. надійшов відзив на позовну заяву в якому просить застосувати строк звернення до суду з заявою в частині вимог про стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначений частиною 1 ст. 233 КЗпП України, відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у зв`язку із пропуском працівником строку звернення до суду. Зазначив, що вимоги позивача, викладені в позовній заяві, в частині заборгованості із заробітної плати в сумі 38627,29 грн. відповідачем визнаються частково в сумі 37986,03 грн., а в частині компенсації за невикористану відпустку в сумі 4124,67 грн. без урахування податків та інших обов`язкових платежів відповідачем визнаються частково в сумі 2249,04 грн. Вимоги щодо стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення рішення відповідачем не визнаються в повному обсязі, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Позов подано до суди лише 27.09.2022 року, тобто через більше ніж п`ять місяців після граничного строку пред`явлення до суду цієї вимоги. Також вказав, що у зв`язку з неможливістю виконання роботи через військову агресію проти України з 01.04.2022 року трудові відносини з працівниками ПрАТ "ШБУ №19" були призупинені на час дії військового стану, директор [PERSON] з 26.05.2022 року проходить військову службу в Збройних Силах України. Листом від 28.02.2022 року №2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України засвідчила військову агресію російської федерації проти України як форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили). Враховуючи вказані обставини, затримка розрахунку при звільненні з позивачем з 24.02.2022 року триває не з вини роботодавця (відповідача.) Крім того, 06.02.2023 року ПрАТ "ШБУ №19" отримало ухвалу суду про витребування доказів від 18.01.2023 року, однак до суду було надано повідомлення про неможливість надати витребувані докази у зв`язку з переліченими вище причинами. Також звернув увагу, що оскільки ухвалу суду від 24.10.2022 року №296/6317/22 відповідач не отримував та про яку стало відомо 20.02.2023 року, під час ознайомлення представника з матеріалами справи, то вважає, що строк для подання відзиву, доказів у строк встановлений судом, станом на момент подання відзиву (доказів) не пропущений (а.с.100-101). 03.03.2023 року від позивача надійшла відповідь на відзив у якій зазначає, що відповідач у відзиві вказує, що ухвалу суду від 18.01.2023 року отримав 06.02.2023 року, проте, ордер про надання правової допомоги адвокат виписує 17.01.2023 року, тобто за день до винесення ухвали суду і задовго до того, як відповідач її отримав. Також у відзиві зазначено, що директор ПрАТ "ШБУ №19" [PERSON] з 26.05.2022 року проходив військову службу, на підтвердження чого надано копію першої сторінки військового квитка [PERSON] , проте, 26.05.2022 року це дата видачі військового квитка, а не початку проходження військової служби. Також відповідач стверджує, що робота підприємства була призупинена і не була відновлена, хоча угода з адвокатом була укладена і ухвала суду про витребування доказів ними також була отримана. Вважає, що відповідач належним чином повідомлений про наявність ухвали суду і підстав для поновлення встановлено судом строку на подання відзиву на позовну заяву немає. Також наголосив, що тримісячний строк на звернення до суду про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку не пропущений і навіть не розпочав свій перебіг у зв`язку з відсутністю виплат відповідачем всіх належних при звільнені сум. Що стосується військового стану у якості форс-мажорних обставин, що на думку відповідача є причиною для несплати заробітної плати, то позивач звертає увагу, що його звільнено за угодою сторін на підставі заяви від 23.02.20222 року наказом №16-к, в день звільнення він працював, про що поміж іншого свідчить те, що з наказом про звільнення №16-к від 23.02.2022 року його ознайомлено у той же самий день. Просить позов задовольнити у повному обсязі (а.с.114-116). 22.03.2023 року від представника Приватного акціонерного товариства «Житомирське шляхово-будівельне управління №19» Венгерука С.Ю. надійшли заперечення на відповідь на відзив у яких зазначає, що ордер на надання правової допомоги датований 13.02.2023 року та виписаний на підставі договору про надання правової допомоги №1 від 17.01.2023 року та додатку №7 від 13.02.2023 року до цього договору. Також позивач помилково зазначає про те, що відсутні докази проходження військової служби директором ПрАТ "ШБУ "19" [PERSON] , що спростовується п. 9 військового квитка, в якому зазначено, що 26.05.2022 року на підставі Указу Президента України №65/2022 [PERSON] призваний у Збройні Сил України під час мобілізації. Вважає, що оскільки ухвалу суду від 24.10.2022 року, якою встановлено строк подання відзиву на позов, а саме не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, отримано 20.02.2023 року, тому строк встановлений судом для подання відзиву не був пропущений. Вважає, що оскільки Торгово-промислова палата України на підставі ст.ст. 14,14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" від 02.12.1997 №671/97-ВР, Статуту ТПП України, листом від 28.02.2022 року №2024/02.0-7.1 засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а саме військову агресію російської федерації проти України, а згідно загальновідомої інформації відбулися обстріли російською федерацією м. Житомира та Житомирського району, тому відповідно до ст. 10 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, що і свідчить про відсутність вини ПрАТ "ШБУ "19" у затримці виплат позивачу, які належать йому при звільненні, у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України. З 01.04.2022 року по даний час ПрАТ "ШБУ №19" не відновило свою роботу. Крім того, просив суд зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (а.с.123-125). Щодо поновлення пропущеного процесуального строку, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 7 ст. 178, ч. 1 ст. 278 ЦПК України, відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. Згідно ч.4 ст. 180 ЦПК України заперечення відповідача на відповідь на відзив подаються в строк, встановлений судом. Як вбачається зі ст. 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію. Ухвалою про відкриття провадження у справі судом було встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву 15-ти денний строк з дня отримання копії ухвали, та строк у 5 днів для подання заперечень на відповідь на відзив, який обраховується з дня отримання відповіді позивача на відзив. Оскільки ухвали про відкриття провадження та копія позовної заяви поверталися без вручення, зважаючи на обставини справи, представництво в суді інтересів відповідача адвокатом, який не є його працівником, суд вважає за необхідне рахувати строк для подання відзиву на позовну заяву з моменту ознайомлення представника з матеріалами справи, а саме 20.02.2023 року. Відзив подано 27.02.2023 з долученням квитанції про направлення його позивачу 27.02.2023, тобто вимоги ч. 4, 7 ст. 178 ЦПК України дотримані. Заперечення відповідача було подано 22.03.2023р., відповідь позивача на відзив була отримана зі слів представника відповідача 03.03.2023р. та передана йому 16.03.2022р. від призначеного 15.03.2023р. в.о. директора ПрАТ "ШБУ №19". Тобто відповідачем пропущено строк подання такої заяви по суті справи. Вирішуючи питання прийняття відзиву, суд враховує основні засади цивільного судочинства, в тому числі, принципи пропорційності, змагальності, диспозитивності, які гарантують право кожного учасника процесу подати свої докази, відстоювати свою позицію перед судом, враховуючи значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, та обов`язок суду сприяти учасникам процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України. Також беручи до уваги наведене вище, а також важливість подання кожною стороною процесу письмових заяв по суті справи, оскільки саме на підставі таких заяв та поданих доказів можливо дотриматися принципу всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин справи, враховуючи, що заперечення відповідача на відповідь позивача на відзив з проханням про поновлення строку на його подання відповідає вимогам чинного законодавства, суд визнає причини пропуску встановленого строку поважними та вважає за необхідне надати відповідачу додатковий строк для подання заперечення на відповідь на відзив. В судовому засіданні позивач погодився з наданим відповідачем розрахунком заборгованості по заробітній платі та компенсаційній виплаті, та не заперечив щодо стягнення з відповідача заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 40235 (сорок тисяч двісті тридцять п`ять) грн. 07 коп., а також просив стягнути середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення рішення з розрахунку 429,84 грн. за один робочий день, який вказано в довідці відповідача (без урахування податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України) за кожен робочий день починаючи з 24.02.2022 року до дня постановлення рішення суду. Просив врахувати строк виникнення заборгованості. Крім того, просив також стягнути витрати по сплаті судового збору. Після оголошення перерви у судовому засіданні подав заяву у якій просив розгляд справи проводити за його відсутності (а.с.140). Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково в частині заборгованості із заробітної плати в сумі 37986,03 грн., в частині компенсації за невикористану відпустку в сумі 2249,04 грн. В частині стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення рішення просив застосувати строк звернення до суду та відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду визначений ст. 233 КЗпП України. Крім того вказав на відсутність вини відповідача у затримці розрахунку, пославшись при цьому на воєнний стан та припинення роботи підприємством. Також, у разі висновку суду про доведеність стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, просив зменшити суму такої виплати. Після оголошення перерви у судовому засіданні подав заяву у якій просив розгляд справи проводити за його відсутності (а.с.141). Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, суд дійшов наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказу ПАТ «Житомирське шляхово-будівельне управління №19» про звільнення №16/к від 23.02.2022 року [PERSON] було звільнено із займаної посади сторожа, за угодою сторін, п.1 ст. 36 КЗпП України 23 лютого 2022 року. Наказано виплатити [PERSON] компенсацію за 14 календарних днів невикористаної відпустки за період роботи з 10.07.2021 по 23.02.2022. Підстава: заява [PERSON] від 23.02.2022 р. Також вказаним наказом [PERSON] було звільнено із займаної посади лікаря -терапевта (по проведенню передрейсових та післярейсових оглядів водіїв) за сумісництвом, за угодою сторін, п.1 ст. 36 КЗпП України 23 лютого 2022 року. Підстава: заява [PERSON] від 23.02.2022 р. (а.с.11). Про звільнення позивача було внесено відповідний запис №16 від 23.02.2023р. до трудової книжки (а.с. 12). 31.08.2022 року позивач [PERSON] звернувся до Директора ПАТ «Житомирське шляхово-будівельне управління №19» Фещенка О.А. з письмовим зверненням в якому просив негайно сплатити на його користь всю заборгованість та інші кошти, станом на день звільнення та за весь період аж до повного розрахунку. Крім того, просив надати документи, які необхідні для звернення до суду та можливої заяви про злочин (а.с.18-20). Також позивач [PERSON] 30.08.2022 року звернувся до начальника Управління Держпраці у Житомирській області з письмовим зверненням в якому просив провести перевірку ПАТ «Житомирське шляхово-будівельне управління №19» щодо невиплати йому заробітної плати та інших обов`язкових виплат, порушень законодавства при його звільненні, підстав звільнення, відмови у прийнятті заяв та видачі документів, необхідних для звернення до суду за захистом його прав; притягнути до передбаченої законом відповідальності посадових осіб ПАТ «Житомирське шляхово-будівельне управління №19» за порушення його прав та порушення відносно нього трудового законодавства; вжити всіх передбачених законом заходів для сплати на його користь всієї заборгованості та інших коштів, станом на день звільнення та за весь період аж до повного розрахунку. Крім того, просив надати документи, які необхідні для звернення до суду та можливої заяви про злочин (21-24). У відповідь на звернення позивача Управління Держпраці у Житомирській області листом від 05.09.2022 року повідомило, що відповідно до п.1 Постанови Кабінету міністрів України від 13 березня 2022 року №303 «Про припинення заходів державного нагляду, (контролю) і державного ринкового нагляду в умовах воєнного стану» проведення планових та позапланових заходів державного нагляду (контролю) і державного ринкового нагляду на період воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64 «Про введення воєнного стану в Україні», припинено. Додатково повідомило, що відповідно до копії наказу №16/к від 23.02.2022 року позивача було звільнено з займаних посад за угодою сторін відповідно п.1 ст. 36 КЗпП України на підставі поданої ним заяви. Звільнення з даних підстав не передбачає будь-яких додаткових виплат (а.с.25-26). З довідки Приватного акціонерного товариства «Житомирське шляхово-будівельне управління №19» №2/18 від 24.02.2023 року вбачається, що [PERSON] працював в Приватному акціонерному товаристві «Житомирське шляхово-будівельне управління №19» з 10.07.2018 року по 23.02.2022 року на посаді сторожа, з 01.11.2018 року по 23.02.2022 року на посаді лікаря-терапевта, на 0.25 ставки, з посадовим окладом згідно штатного розпису. За період з грудня 2020 року по лютий 2022 року заборгованість [PERSON] по заробітній платі станом на 17.02.2023 року складає 40235,07 грн., з них: заробітна плата - 37986,03 грн.; компенсація за невикористану відпустку (14 кал. дн.) - 2249,04 грн. (а.с.81-82). Як передбачено ч.1ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності з ч.1 ст.16 ЦК України та ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Предметом даного спору є матеріально-правова вимога позивача до відповідача про стягнення нарахованої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Згідно зі ст. 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно зі ст. 22 цього Закону та ст. 97 КЗпП України суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку (ст. 15 Закону України «Про оплату праці»). Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України (в редакції чинній станом на день звільнення позивача) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Середня заробітна плата обраховується згідно з нормами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Згідно з ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. У відповідності до абз.4 ч.1 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» 2136-IX, в редакції від 19.07.2022 у разі звільнення працівника у період дії воєнного стану йому виплачується грошова компенсація відповідно до статті 24 Закону України "Про відпустки". Частиною 1 статті 24 Закону України "Про відпустки" визначено, зокрема, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно правового висновку, який викладено у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Статтею 233 КЗпП України (в редакції чиній станом на день звільнення позивача) передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Разом з тим суд зазначає, що з 19.07.2022 статті 47, 116, 117, 233 КЗпП України діють в новій редакції згідно Закону України №2352-IX від 01.07.2022 (далі по тексту Закон №2352). Так, згідно ст. 47 КЗпП України (в редакції Закону №2352) роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до ст. 116 КЗпП України (в редакції Закону №2352) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України (в редакції Закону №2352) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Статтею 233 КЗпП України (в редакції Закону №2352) передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Частиною другою статті 233 КЗпП України передбачено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Представник відповідача у судовому засіданні, а також у відзиві на позовну заяву заявив про застосування строку позовної давності в частині вимог про стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, оскільки позивачем було порушено тримісячний строк звернення до суду. З цього приводу суд вважає за необхідне також дати оцінку строку звернення з позовом про стягнення заробітної плати (належних усіх сум при звільнені). З матеріалів справи вбачається, що звільняючи позивача відповідачем не було проведено повного розрахунку з ним. Суд зазначає, що редакція ст. 233 КЗпП України, яка була чинною на момент звільнення позивача не обмежувала право звернення з позовом до суду про стягнення заборгованості із заробітної плати будь-яким строком. Вбачається, що позивач звернувся з позовом 27.09.2022 року, коли почала діяти стаття 233 КЗпП України в редакції Закону України №2352-IX від 01.07.2022. Тобто, з 19.07.2022р. строк звернення з позовом встановлено у три місяці, який розпочинає свій перебіг - з дня отримання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Отже слід дійти висновку, що позивач звернувся в межах визначеного строку. Письмове повідомлення передбачене вказаною статтею не було вручено позивачу, кошти не виплачені, відповідно перебіг тримісячного строку не розпочався. Враховуючи вищевикладене суд доходить висновку, що позивачем частково доведено позовні вимоги, а саме щодо стягнення 40235,07 грн., з яких: заробітна плата - 37986,03 грн.; компенсація за невикористану відпустку (14 кал. дн.) - 2249,04 грн. Щодо вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 116 та ст. 117 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладається обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). У Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином, оскільки відповідач не провів з відповідачем повного розрахунку на момент звернення з позовом до суду, строк звернення з позовом щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не пропущено. Позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість із виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 24.02.2022 по день ухвалення рішення суду. Разом з тим суд враховує, що позивач звернувся з позовом 27.09.2022р., тобто після набрання чинності статтею 117 КЗпП України в редакції Закону України №2352-IX, якою встановлено обмеження щодо відшкодування працівникові його середнього заробітку за час затримки періодом, який не може перевищувати шість місяців. Оскільки, реалізація права особи має здійснюватися за нормами, чинними на момент вираження волевиявлення такої особи у формі конкретних дій (зокрема звернення до суду), а також виходячи з принципу, що право не може існувати на майбутнє, права особи не накопичуються потягом дії закону, який в подальшому втратив чинність, тобто особа може скористатися правом та механізмом реалізації відповідного права лише за законом, чинним на момент звернення до відповідно суб`єкта владних повноважень у встановлений спосіб, суд доходить висновку, про унеобхідність обрахунку відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку в межах шестимісячного періоду з 24.02.2022 по 24.08.2022. Таким чином, законодавець, встановивши обмеження щодо виплати роботодавцем працівнику сум середнього заробітку за час затримки терміном у шість місяців, закріпив на законодавчому рівні застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності під час вирішення вказаної категорії трудових спорів, про необхідність застосування яких Велика Палата Верховного Суду зазначила в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц. Відповідно до довідки про розмір середнього заробітку, сума середньоденної заробітної плати [PERSON] становить 429,84 грн., що не заперечується сторонами (а.с. 99) Середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати позивача за шість місяців, тобто з 24.02.2022 по 24.08.2022 становить: 429,84 грн. х 130 (робочих днів) = 55879,20 грн. З огляду на наведене, беручи до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, вищезазначені зміни в трудовому законодавстві, враховуючи принцип розумності, справедливості та пропорційності, обсяг доведення вимог щодо стягнення боргу по заробітній платі, суд вважає за необхідне стягнути розмір середнього заробітку в розмірі 55879,20 грн., що буде достатньою компенсацію майнових втрат, які поніс позивач через несвоєчасний розрахунок при звільнені та не призведе до надмірного фінансового тягаря для відповідача. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 № 13, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Таким чином, суд зазначає у резолютивній частині рішення присудженні до стягнення кошти без утримання податків й інших обов`язкових платежів, передбачених законодавством, оскільки такі відрахування є обов`язком роботодавця. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позов в цій частині підлягає також частковому задоволенню, у зв`язку з чим з відповідача слід стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати у розмірі 55879,20 грн, без урахування податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України, а в решті позовних вимог слід відмовити. Щодо посилання відповідача на ч. 3 ст. 10 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", в якій вказано, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили, то суд не вважає такі доводи обґрунтовані, оскільки з матеріалів вбачається, що заборгованість по заробітній платі виникла ще в 2020 році. Заробітна плата виплачувалася позивачу частинами, що призводило до систематичного виникнення заборгованості впродовж тривалого строку, ще до запровадження воєнного стану. Суд зазначає, що незважаючи на те, що військовий стан віднесений до переліку форс-мажорних обставин, це не означає автоматичне звільнення суб`єкта господарювання від виконання зобов`язань. Посилаючись на форс-мажор як на підставу, зацікавленій стороні обов`язково потрібно довести, як саме проявився форс-мажор у конкретному випадку. Одного лише абстрактного посилання на наявність форс-мажору буде однозначно недостатньо. Зокрема, з цього приводу в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі №904/3886/21 зазначено: «... Форс-мажорні обставини не мають преюдиціального (заздалегідь встановленого) характеру. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини, повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом ...». Тягар доказування впливу форс-мажорних обставин покладається на сторону, яка про них заявляє. Таким чином, суд не приймає до уваги доводи відповідача про неможливість виплати заробітної плати в період дії воєнного стану, оскільки вони не підтверджується матеріали справи. Суд не бере до уваги посилання відповідача на лист від 28.02.2022 року №2024/02.0-7.1 Торгово-промислової палата України, яка засвідчила військову агресію російської федерації проти України як форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), та у зв`язку з чим відповідач вважає, що затримка розрахунку при звільненні з позивачем з 24.02.2022 року триває не з вини роботодавця з огляду на наступне. Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно (частина перша статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»). Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022р. у справі №905/857/10 заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано. Обов`язок роботодавця виплатити працівнику заробітну плату не є відповідальністю в розумінні ст. 617 ЦК, від якої може бути звільнений роботодавець унаслідок випадку або непереборної сили. Належним документом, який підтверджує настання непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання зобов`язання, є сертифікат, виданий у порядку статі 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні". Крім того, суд погоджується з доводами позивача, що він був звільнений 23.02.2023 року і цей день був робочим для нього, а тому остаточний розрахунок повинен був проведений 23.02.2023 року, тобто до запровадження воєнного стану і до набуття чинності Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану". Не є такою підставою і перебування директора Приватного акціонерного товариства «Житомирське шляхово-будівельне управління №19» [PERSON] з 26.05.2022р. на військовій службі, а також призупинення з 01.04.2022р. трудових відносин з працівниками товариства згідно наказу від 31.03.2022р. №1/322, з огляду на відсутність відомостей щодо кількості працівників та фактичного припинення діяльності підприємства. Відповідачем не доведено, що саме в результаті обстрілів підприємство припинило свою діяльність. Таким чином відповідач не довів належними та допустимими доказами наявність форс-мажорних обставин, не надав беззаперечних доказів про їх існування, не довів суду неможливості здійснити виплата заробітну плату працівникам, а тому судом критично оцінюються вказані обставини з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами. Отже підстав для звільнення відповідача від відповідальності за порушення оплати праці не вбачається. Слід зазначити, що визначений судом розмір відшкодування за час затримки розрахунку враховує розмір простроченої заборгованості роботодавця, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, а тому така сума відповідає критерію пропорційності, враховує справедливий та розумний баланс між інтересами працівника і роботодавця, а тому підстав для зменшення суми згідно висловленої позиції в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18) суд не вбачає. Відповідно до статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Відповідно до статей 77,78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування та докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України", заява №63566/00). На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача [PERSON] сплачений ним судовий збір в розмірі 992,40 грн. за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні, а також стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 992,40 грн., оскільки при зверненні до суду з позовною вимогою про стягнення заробітної плати позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial