Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення 3% річних. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 06 серпня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк», та [PERSON] був укладений Кредитний договір №63/024-Ф08. За умовами п.1.1. Кредитного договору, Банк надав Позичальнику кредит в розмірі 12250,00 дол.США на строк з 06 серпня 2008 року по 05 серпня 2011 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами виходячи з 8,5 % річних за перший рік, 14% за два наступні роки кредиту. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 06 серпня 2008 року між Банком та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно п.1.2 якого поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед кредитором за невиконання зобов`язань по кредитному договору. У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, Банк звернувся до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області з позовом про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором, процентами та пенею. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24.09.2009 у справі №2-352/09 позов Банку задоволено повністю. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Укргазбанк» 12326,15 дол.США заборгованості за кредитним договором. Проте, фактично заборгованість за кредитним договором не погашена в повному обсязі, а рішення суду не виконане, що підтверджується виписками по рахунку та розрахунком заборгованості. Таким чином, з урахуванням рішення про стягнення боргу в 2011 році, зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилось та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. У зв`язку з невиконанням позичальником умов Кредитного договору та рішення суду, що підтверджується виписками по рахунках, відповідно до ст.625 ЦК України, Банк має право вимагати від позичальника/боржника сплатити три проценти річних від простроченої суми, а саме: заборгованість за несвоєчасне погашення заборгованості за рішенням суду (3% річних) за період з 24.02.2019 по 23.02.2022, що становить 771,19 дол.США, що в еквіваленті за курсом НБУ (28,9877 грн. за 1 долар США) складає 22354,98 грн., які і просить стягнути позивач з відповідачів в солідарному порядку та вирішити питання про стягнення сплаченого судового збору. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 17 січня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання, яке відкладено до 12 квітня 2023 року. Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з`явились, проте їх представник адвокат Джура С.П. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в їх задоволенні в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у відзивах. Крім того, заявив про застосування наслідків спливу позовної давності. Зокрема, відповідно до письмових відзивів вважає, що ВАТ АТ «Укргазбанк» отримав виконавчий лист на примусове виконання рішення суду, було відкрите виконавче провадження, реалізовано предмет застави, що унеможливлює право позивача на звернення до суду із даним позовом, оскільки позивач повинен був після реалізації предмета застави звернутися до суду з новим позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором на суму різниці між сумою заборгованості за кредитним договором і сумою отриманої від реалізації предмета застави. Позивач з новим позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором на суму різниці між сумою заборгованості за кредитним договором і сумою отриманої від реалізації предмета застави не звертався, а предметом позову по рішенню Прилуцького міськрайонного суду від 24 березня 2009 року у справі №2-352/09 було стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави, а тому позовні вимоги позивача про стягнення трьох процентів річних з [PERSON] є безпідставними і неправомірними і відповідно не підлягають задоволенню. Крім того, щодо позовних вимог до [PERSON] , вказав, що такі вимоги щодо стягнення заборгованості, нарахованої на підставі ст.625 ЦК України є неправомірними і безпідставними, оскільки умовами п.1.3 договору поруки №63/024-Ф/08-Р від 06.08.2008 сторонами конкретизовано зобов`язання поручителя, за які він несе відповідальність перед кредитором, а саме: за повернення кредиту, сплату процентів за користування кредитними коштами, неустойки, можливих штрафних санкцій за невиконання або неналежне виконання зобов`язань. Відтак сторонами на підставі приписів ст.ст.6,554,628 ЦК України в умовах Договору поруки було закріплено межі відповідальності поручителя перед кредитором - чітко визначено зобов`язання, за невиконання яких несе відповідальність як солідарний боржник. За таких обставин відсутні правові підстави для стягнення з відповідача [PERSON] за договором поруки 3% річних, нарахованих за період існуючого прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором по поверненню тіла кредиту та сплаті відсотків за користування ним, встановленого судовим рішенням, оскільки умовами договору поруки не визначено такої відповідальності поручителя. Крім того, представник подав до суду заяву про подання доказів понесених у зв`язку з розглядом справи в порядку ч.8 ст.141 ЦПК України. Відповідно до письмових пояснень представник позивача на підтвердження заявлених вимог вказав, що хоча й рішенням суду задоволено позов банку про стягнення боргу з відповідачів, проте, фактично заборгованість за кредитним договором не погашена, а рішення суду не виконано, що підтверджується виписками по рахунку та розрахунком заборгованості. У зв`язку з невиконанням відповідачами рішення суду, відповідно до положень ст.625 ЦК України, банк має право вимагати від відповідачів сплати трьох процентів річних від простроченої суми, а саме: заборгованості за несвоєчасне погашення заборгованості за рішенням суду (3% річних), за період з 24.02.2019 по 23.02.2022, що становить 771,19 дол. США. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Як зазначено у ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що 06 серпня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк», та [PERSON] укладено Кредитний договір №63/024-Ф08. Відповідно до п.1.1. Кредитного договору, Банк надав Позичальнику кредит в розмірі 12250,00 дол.США на строк з 06 серпня 2008 року по 05 серпня 2011 року із сплатою процентів за користування кредитними коштами виходячи з 8,5 % річних за перший рік, 14% за два наступні роки кредиту. Кредит надавався на придбання автомобіля FAW CA1047, 2008 року випуску (п.1.5 Кредитного договору). 06 серпня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк», [PERSON] та [PERSON] укладено договір поруки №63/024-Ф/08-Р, згідно п.1.2 якого поручитель ( [PERSON] ) несе солідарну відповідальність з позичальником перед кредитором за невиконання зобов`язань по кредитному договору. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24.09.2009 у справі №2-352/09 задоволено позов ВАТ «Укргазбанк» до [PERSON] та [PERSON] . Стягнуто у солідарному порядку із [PERSON] та [PERSON] на користь ВАТ «Укргазбанк» заборгованості за кредитним договором №63/024-Ф/08 від 06 серпня 2008 року в розмірі 12326 доларів 15 центів США та 1121 грн. 89 коп. шляхом звернення стягнення на предмет застави - автомобіль марки FAW CA1047, д.н.з. [NUMBER] 2008 року випуску, який належить на праві власності [PERSON] шляхом продажу вказаного автомобіля ВАТ «Укргазбанк» зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також надання ВАТ «Укргазбанк» всіх повноважень, необхідних для продажу транспортного засобу. Кредитний договір №63/024-Ф/08 від 06 березня 2008 року укладений між ВАТ «Укргазбанк» та [PERSON] , розірвано. Стягнуто судові витрати у справі. Рішення 07 квітня 2009 року набрало законної сили. Відповідно до копії постанови про повернення виконавчого документа стягувану від 06 вересня 2020 року, у ВП [NUMBER], при примусовому виконанні виконавчого листа №2-352, виданого 08.04.2009, проведено примусову реалізацію предмета застави - автомобіля марки FAW CA1047, в результаті чого частково задоволено вимоги стягувача на суму 28 665,68 грн., автомобіль передано переможцю аукціону. У боржника відсутнє майно, визначене виконавчим документом, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості. У відповідності до копії довідки АБ «Укргазбанк» та виписки по особовому рахунку, 02 серпня 2010 року кошти від продажу автомобіля в сумі 3341,24 дол. США направлені на часткове погашення заборгованості за кредитом. З 03 серпня 2010 року заборгованість за кредитом становить 8593,08 дол. США і залишається незмінною, оскільки нарахування відсотків призупинено. Відповідно до розрахунку заборгованості [PERSON] за кредитним договором №63/024-Ф/08 від 06 серпня 2008 року, за несвоєчасне погашення кредиту і процентів згідно рішення суду, наданого банком, вбачається, що: за період з 24.02.2019 по 31.12.2019 (311 днів, ставка 3,0%, сума заборгованості по кредиту і процентах 8568,76) становить 219,03 дол. США; 01.01.2020 по 31.12.2020 (366 днів, ставка 3,0%, сума заборгованості по кредиту і процентах 8568,76) становить 257,06 дол. США; 01.01.2021 по 23.02.2022 (419, ставка 3,0%, сума заборгованості по кредиту і процентах 8568,76) становить 295,09 дол. США. Всього 771,19 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ на 23.02.2022 - 22354,98 грн. Протягом розгляду справи відповідачі не зазначали про помилковість розрахунку заборгованості і доказів на спростування розміру заборгованості суду не подавали. Згідно із ч.ч. 1.2 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»). У рішенні від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява № 24465/04, ЄСПЛ наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії»). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Відповідно до положень статей 525-526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У постанові від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц ВП ВС відступила від правових висновків ВСУ, викладених у постановах від 23 вересня 2015 року у справі №6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі №6-1252цс16, та зробила висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні в повному обсязі, то кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 6 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) дійшла висновку, що системне тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України у їх взаємозв`язку дає підстави для висновку, що натуральним є зобов`язання, вимога в якому хоча і існує, проте не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Положення статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат як спеціальної міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання може бути застосовано до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, отже кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на захист в судовому (примусовому) порядку вимоги про нарахування 3% річних та інфляційних втрат. В даній справі суд враховує, що відсутні підстави вважати зобов`язання [PERSON] та [PERSON] за кредитним договором натуральним зобов`язанням, оскільки рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24.09.2009 у справі №2-352/09 стягнуто у солідарному порядку із [PERSON] та [PERSON] на користь ВАТ «Укргазбанк» заборгованості за кредитним договором №63/024-Ф/08 від 06 серпня 2008 року в розмірі 12326 доларів 15 центів США та 1121 грн. 89 коп. шляхом звернення стягнення на предмет застави - автомобіль марки FAW CA1047, д.н.з. [NUMBER] 2008 року випуску, тобто вимога банку про стягнення заборгованості за кредитом вже захищена у судовому (примусовому) порядку, а отже зобов`язання не можна вважати натуральним. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року по справі №916/190/18). Можливість нарахування боржникові кредитором наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, після реалізації права на дострокове стягнення усієї суми кредиту, встановлена також постановою Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року по справі №127/15672/16-ц. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При цьому суд враховує, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц). Так, Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-IX) доповнено, серед іншого, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України пунктом 18. Зокрема, наразі вказаним пунктом визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Також, вказаним пунктом установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Визначаючи період нарахування санкцій, передбачених ст. 625 ЦК України, позивач вказує, що пред`являє позовні вимоги в межах трирічного строку позовної давності з 24 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року, незважаючи на те, що позов пред`явлений 23 грудня 2022 року. Представником відповідачів заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності. Згідно наданого позивачем розрахунку, з урахуванням встановленого законом трирічного строку звернення до суду та положень Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», 3% річних із суми боргу, які підлягають стягненню з відповідачів в солідарному порядку необхідно розраховувати за період трьох років з 23 грудня 2019 року до моменту звернення позивача з позовом до суду, а саме 23 грудня 2022 року, що підтверджується штемпелем на конверті поштового відправлення. А саме: за період з 23.12.2019 по 31.12.2019 (9 днів, ставка 3,0%, сума заборгованості по кредиту і процентах 8568,76) становить 6,34 дол. США; 01.01.2020 по 31.12.2020 (366 днів, ставка 3,0%, сума заборгованості по кредиту і процентах 8568,76) становить 257,06 дол. США; 01.01.2021 по 23.02.2022 (419, ставка 3,0%, сума заборгованості по кредиту і процентах 8568,76) становить 295,09 дол. США, що в загальному розмірі становить 558,49 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ на 23.02.2022 -16189,34 грн. Саме дана сума підлягає стягненню в солідарному порядку з відповідачів. Згідно зі ст.599 ЦК зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Неналежне, несвоєчасне виконання зобов`язання, несвоєчасне виконання рішення суду, яким стягнуто кредитну заборгованість порушує права та інтереси кредитодавця, які у вказаних правовідносинах захищає частина друга статті 625 ЦК України, що регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Окрім того, у зв`язку із задоволенням позову на підставі вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного, керуючого ст.ст.2, 12, 13, 81, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-285, 352, 354-355, п.9, п.п.15.5 п.15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд

Outcome: partial