Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-03 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ Державної служби України з безпеки на транспорті № 278 від 01.06.2022 року «Про оголошення простою» в частині оголошення простою [PERSON] - старшому державному інспектору відділ державного контролю на нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Львівській області та стягнути з відповідача різницю суми коштів заробітної плати за час перебування у простої; стягнути з відповідача на користь позивача суму судового збору. В обґрунтування позову зазначає, що оскаржуваний наказ є безпідставний, незаконний та порушує права позивач на працю. Зазначає, що такий носить вибірковий характер, простій було оголошено лише позивачу та [PERSON] із усіх старших державних інспекторів відділ державного контролю на нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Львівській області, разом з тим без припинення діяльності роботодавця чи структурних його підрозділів. Окрім того зазначає, що оголошення простою не є заходом дотримання гарантій безпеки для життя та здоров`я працівника в розумінні чинного законодавства та жодним чином не впливає на стан такої безпеки, однак відповідач вказує таку підставу як необхідність оголошення простою [PERSON] поряд із необхідністю виконання постанови КМ України «Про припинення заході державного нагляду (контролю) і державного ринку нагляду в умовах воєнного стану» від 13.03.2022 року № 303. Ухвалою від 26.07.2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 05.10.2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що у даному випадку були наявні підстави для запровадження позивачеві простою, а тому оспорюваний наказ є законним. Просив у позові відмовити. 07.10.2022 року здійснено перехід до розгляду справи в порядку загального позовного провадження 14.10.2022 року на адресу суду подано відповідь на відзив. 19.10.2022 року задоволено клопотання представника про витребування доказів. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просить такі задоволити, з підстав наведених у позовній заяві та відповіді на відзив. Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечили, просили у задоволенні позову відмовити з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. Дали пояснення аналогічні наведеним в відзиві на позовну заяву та письмових додаткових поясненнях. Заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов наступних висновків. У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до статті 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (ст. 16 ЦК України). За ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. У відповідності до частини 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 вказаної статті Кодексу). Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 82 ЦПК України визначено випадки, у яких сторона звільняється від доказування обставин, на які посилається. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Правовідносини, що виникли між сторонами, є трудовими і врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі -КЗпП України). Відповідно до статті до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до статті 232 КЗпП України, безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи. Наказом Державної служби України з безпеки на транспорті № 278 від 01.06.2022 року «Про оголошення простою» [PERSON] - старшому державному інспектору відділ державного контролю на нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Львівській області оголошено простій не з вини працівника з 01 червня 2022 року до припинення чи скасування воєнного стану в України. Обґрунтовуючи правомірність винесення оскаржуваного наказу представники відповідача зокрема стверджують, що фактичними підставами прийняття оскаржуваного наказу є введення на території України воєнного стану, внаслідок чого зменшився обсяг навантаження на Відділ державного нагляду (контролю) у Львівській області та за відсутності повноцінного виконання функцій територіальних органів, роботодавцю неможливо забезпечити всіх працівників роботою, в обсягах, щ обули на початку 2022 року до початку військового вторгнення. Відповідно до ст. 34 КЗпП простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця. Згідно з частинами першою та другою статті 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. Так, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому, Указами Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-ІХ, від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-ІХ, від 17.05.2022 № 341/2022, затвердженим Законом України № 2263-IX від 22.05.2022, строк дії воєнного стану в Україні продовжувався, в останнє з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Пунктом 3 Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, визначено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Отже, вказаним Указом встановлено можливість обмеження конституційного права на працю, але в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Разом із тим, у оспорюваному наказі відсутнє посилання на відповідні положення частини першої статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Встановлено, що Наказом Укртрансбезпеки № 651 від 22.12.2022 року з 26.12.2022 року припинено простій не з вини працівника [PERSON] , оголошений наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 01.06.2022 року № 278 «Про оголошення простою». Таким чином, задоволюючи позов частково, зокрема, в частині визнання незаконним наказ Державної служби України з безпеки на транспорті № 278 від 01.06.2022 року «Про оголошення простою» в частині оголошення простою [PERSON] - старшому державному інспектору відділ державного контролю на нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Львівській області, судом враховано, що стороною відповідача не зазначено, разом з тим не доведено, обставин, які б свідчили про відсутність організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи позивачем, відповідно до посадової інстукції старшого державного інспектора відділ державного контролю на нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Львівській області, якою визначені трудові завдання та обов`язки позивача, а також не наведено посилання на докази таких обставин, зокрема на такі, які б свідчили про об`єктивну неможливість здійснення роботи позивачем саме через введення воєнного стану. Таким чином, встановлене, що при винесенні оскаржуваного наказу про були допущені суттєві порушення вимог чинного законодавства під час оголошення простою, а саме: відсутність об`єктивних причин для оголошення простою; неправомірне встановлення виплати на час простою у розмірі 2/3 від посадового окладу; не ознайомлення працівника із рішенням про простій. Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Враховуючи надані представником відповідача докази на обґрунтування своєї позиції щодо невизнання позову, суд дійшов висновку, що ним не зазначено та не доведено обставин, які б обумовлювали необхідність встановлення простою позивачеві. Таким чином, враховуючи, що судом встановлено відсутність підстави для оголошення простою позивачеві, передбачені статтею 34 КЗпП України, розрахунок і виплата заробітної плати [PERSON] на період простою у розмірі двох третин встановленого посадового окладу є незаконним. Таким чином, об`єктивною та доведеною є вимога позивача про здійснення виплати різницю суми коштів заробітної плати за час перебування у простої. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року)». Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Таким чином, виходячи із суті та змісту заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження у представлених суду доказах, враховуючи визначений позивачем об`єкт та предмет спору, а тому оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору, що документально підтверджені, в сумі 992, 40 грн.

Outcome: approved