Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-05 00:00:00

Позивач зазначив, що відповідач, здійснивши будівництво та здавши в експлуатацію об`єкт «Торгівельний комплекс по [ADDRESS] », загальною площею 181,3 кв. м., згідно декларації від 08.08.2012р. № ДП 14212135902, не виконав вимоги статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», зокрема, не брав участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Дніпра шляхом сплати пайового внеску. Листами від 29.07.2015р., вихідний № 10/15-543, та від 22.06.2017р., вихідний № 10/15-433, відповідачу було повідомлено про необхідність виконання вимог закону та направлено на підписання проект договору пайової участі, а також запропоновано сплатити кошти пайової участі у розмірі 103 852грн 27коп. Запропонований позивачем проект договору відповідачем не підписаний. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.01.2021р., з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 16.03.2021р., в задоволенні позову Дніпровської міської ради до [PERSON] , третя особа Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради, про визнання договору укладеним відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту направлення на адресу відповідача та отримання ним листів з проектом договору пайової участі. Також суд першої інстанції зазначив, що в порушення статей 203, 648 ЦК України надана позивачем редакція спірного договору не відповідає вимогам частин шостої, дев`ятої статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», рішенню Дніпропетровської міської ради від 29.07.2011р. № 14, оскільки позивачем визначено суму внеску, яку розраховано з перевищенням граничного розміру пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, а отже, спірний договір не може бути укладеним у редакції позивача. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09.06.2021р. апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.06.2021р. скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову Дніпровської міської ради. Визнано укладеним договір про пайову участь замовників на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Дніпра між Дніпровською міською радою та [PERSON] у наданій позивачем редакції із зазначенням у пункті 2.1 розділу 2 «Загальні положення» цього договору величини пайової участі відповідача у сумі 56 756грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог Дніпровської міської ради відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь Дніпровської міської ради судові витрати в розмірі 4 405грн. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради зі свого боку вчинив всі передбачені законом дії з метою укладення з [PERSON] договору про пайову участь у розвитку інфраструктури міста по об`єкту: «Торгівельний комплекс по [ADDRESS] » відповідно до закону і рішень органу місцевого самоврядування, що стосуються виконання вимог закону, постановлених ним в межах його компетенції, а [PERSON] , у свою чергу, ухиляється від укладення такого договору, тому апеляційний суд дійшов висновку про необхідність визнання укладеним договору про пайову участь замовників на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Дніпра між Дніпровською міською радою та [PERSON] в редакції, наданій позивачем. Постановою від 06.01.2022р. Верховного Суду рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.01.2021р. та постанова Дніпровського апеляційного суду від 09.06.2021р. скасовані, ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову Дніпровської міської ради до [PERSON] , третя особа Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради, про визнання договору укладеним відмовлено, оскільки позивачем обраний неефективний спосіб захисту права, і йому слід звернутися до суду з позовом в порядку ст. 1212 ЦК України. На підставі викладеного просить стягнути відповідача безпідставно збережені грошові кошти в сумі 103\~852грн 27коп та судові витрати. Відповідач позов не визнав, подав відзив, зазначає, що сума, яку просить стягнути позивач, завищена і це встановлено під час розгляду справи ЄУН 201/1002/18, на яку посилається позивач. Також просить про застосування строку позовної давності у спорі. Суд, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали цивільної справи ЄУН 201/1002/18, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з\~декларацією від\~08.08.2012р.\~№ ДП\~14212135902\~про готовність\~об`єкта до\~експлуатації на\~земельній ділянці\~по [ADDRESS] побудовано\~торгівельний центр\~літ.\~«В-1»,\~загальною площею\~181,3\~кв.\~м,\~корисною площею\~173,4\~кв.\~м,\~підвал \~під «В-1»,\~ґанок літ.\~«В» (а.с.). До введення об`єкта в експлуатацію договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту між Дніпровською міською радою та відповідачем не укладався, що сторони визнають і не оспорюють. Наявність декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 08.08.2012р. № ДП 14212135902 виявлено інспекторами Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області в результаті позапланової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Фінансово-економічного департаменту Дніпропетровської міської ради за період з 01.01.2009р. по 30.04.2015р., що підтверджується відповідним актом від 19.06.2015р. (а.с.). Листом від 29.07.2015р. вих. № 10/15-543 відповідачу було повідомлено про необхідність виконання вимог закону та направлено на підписання проект договору пайової участі, оскільки 19.06.2015р. виявлена декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 08.08.2012р. № ДП 14212135902 також запропоновано сплатити кошти пайової участі у розмірі 103\~852грн 27коп (а.с.). Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради листом від 10.11.2017р. № 10/13-686 повідомив Дніпровську міську раду, що декларацією від 08.08.2012р. № ДП 14212135902 об`єкт: «Торгівельний комплекс по вул. Гагаріна, 90, у м. Дніпрі», загальною площею 181,3 кв. м, введено в експлуатацію. Згідно із зазначеною декларацією замовником об`єкта є відповідач [PERSON] (а.с.) Листом від 22.06.2017р. за вих. № 10/15-433 відповідачу ще раз було повідомлено про необхідність виконання вимог закону та направлено на підписання проект договору пайової участі, а також запропоновано сплатити кошти пайової участі у розмірі 103\~852грн 27коп. Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Абзацами шостим та сьомим частини дев`ятої статті 40 Закону № 3038-VI визначено, що невід`ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Кошти пайової участі в розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором. У зв`язку з відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом. У такому разі суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. При цьому відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України). Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Тобто зобов`язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдносин i їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Схожих правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17, від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17. Таким чином, замовник будівництва, який без достатньої правової підстави за рахунок власника земельних ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити у вигляді пайового внеску у розвиток інфраструктури населеного пункту, зобов`язаний повернути ці кошти органу місцевого самоврядування на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. За таких обставин у разі порушення зобов`язання з боку замовника будівництва щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір, орган місцевого самоврядування вправі звертатись з позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів. Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування. Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (провадження № 14-175цс21). Суд звертає увагу, що відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої 08.08.2012 року за № ДП14212135902, [PERSON] є замовником реконструкції будівлі торгового комплексу по [ADDRESS] ; пунктом 15 Декларації передбачено, що кошторисна вартість будівництва та затверджена проектною документацією вартість будівництва складає 567,56 тис. гривень (том 1 а.с.22) За змістом пунктів 16, 18, 19 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, замовник несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації чи акті готовності об`єкта до експлуатації, за експлуатацію об`єкта без зареєстрованої декларації або сертифіката. Орган державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дня надходження декларації перевіряє повноту даних, зазначених у декларації, та забезпечує внесення інформації, зазначеної у декларації, до реєстру. У разі подання чи оформлення декларації з порушенням установлених вимог орган державного архітектурно-будівельного контролю повертає її замовнику (його уповноваженій особі) з письмовим обґрунтуванням причин повернення у строк, передбачений для її реєстрації. Інформація, зазначена у декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованій 08 серпня 2012 року за № ДП 14212135902, зареєстрована у реєстрі дозвільних документів Державної архітектурно-будівельної інспекції України, а тому відсутні підстави вважати, що дані, зазначені у цій декларації, є неправильними. Твердження позивача про те, що величина пайової участі відповідача повинна становити 103852,27 грн, що дорівнює 10% від розміру кошторисної вартості вищевказаного будівництва, - є безпідставними. Належні та допустимі докази на підтвердження такої позиції позивачем суду не надані. Під час проведення розрахунку Дніпровською міською радою невірно визначене функціональне призначення належного [PERSON] об`єкту як «інший заклад торгівлі». Тоді як з моменту введення зазначеного об`єкту в експлуатацію він використовувався виключно під розміщення інших закладів громадського харчування. Вказане свідчить про невірне визначення позивачем нормативу розміру пайової участі від одиниці створеної потужності за функціональним призначенням об`єкту у розмірі 572,82 грн. замість 423,6 грн., як це встановлено п.1.5. Додатку 1 до рішення Дніпропетровської міської ради від 29.07.2011 №14. Також, під час проведення розрахунку внеску на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Дніпра позивачем не взято до уваги, що вищевизначений об`єкт по [ADDRESS] є вбудованим у житловий будинок. Тоді як, відповідно до п. 2.7 рішення Дніпропетровської міської ради від 29.07.2011 №14 при визначенні величини пайової участі по об`єктах, вбудованих у житлові будинки (крім паркінгів), застосовується поправочний коефіцієнт в розмірі 0,7. А отже, розрахунок мав бути проведений позивачем виходячи із нормативу розміру пайової участі від одиниці створеної потужності за функціональним призначенням об`єкту «інші заклади громадського харчування» - 423грн 60коп із застосуванням поправочного (понижуючого) коефіцієнту 0,7. Таким чином, розрахунок пайового внеску мав складати 53759грн 08коп. Разом із цим по справі заявлено клопотання про застосування строку позовної давності. Представник позивача вважає, що цей строк перервався в силу пред`явлення позову (ЄУН 201/1002/18 ). Поряд із цим зазначає, що Дніпровська міська рада дізналася про факт порушення свого права на отримання кошів пайової участі на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Дніпра лише у 2022р. після отримання копії постанови Верховного суду по справі ЄУН 201/1002/18, де зазначено про вірний спосіб захисту. Також посилається на продовження строк позовної давності з 12.03.2020р. через карантин на строк дії такого карантину (п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України), та на введення в Україні з 24.02.2022р. воєнного стану. Тому представник позивача вважає, що строки позовної давності для подання позову, що розглядається, не пропущені, але якщо пропущені то просить визнати причини пропуску поважними з огляду на викладене. Судом встановлено, що позов у справі ЄУН 201/1002/20 між тими й самими сторонами був обґрунтований тим, що між сторонами виникли правовідносини зобов`язального характеру, які випливають з договору пайової участі. Позов, що розглядається, обгрунтований посиланням на норми статей 1212, 1213 ЦК України (кондикційними правовідносинами). Договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України. Ст. 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Пред`явлення позову до суду це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі. Відповідно до вимог процесуального законодавства суддя відкриває провадження у справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому процесуальним кодексом. Виходячи з\~аналізу наведених\~норм,\~перебіг позовної\~давності шляхом\~пред`явлення\~позову може\~перериватися в\~разі звернення\~позивача до\~суду,\~в тому\~числі й\~направлення позовної\~заяви поштою,\~здійсненого з\~додержанням вимог\~процесуального законодавства.\~Якщо суд\~у прийнятті\~позовної заяви\~відмовив або\~повернув її,\~то перебіг\~позовної давності\~не переривається.\~Не перериває\~перебігу такого\~строку й\~подання позову\~з недодержанням\~правил підвідомчості,\~а також\~з іншим\~предметом спору\~та з\~іншими матеріально-правовими\~підставами. Отже, ухвалення та набрання законної сили судовим рішенням у справі ЄУН № 201/1002/18 з висновком про неправильно обраний позивачем спосіб захисту порушеного права у спірних правовідносинах не змінює визначений законом порядок визначення та обчислення строку позовної давності. Крім цього обрання способу захисту порушеного права є суб`єктивним правом кожної особи, на яку покладається тягар відповідальності за неправильно обраний спосіб захисту і за всі наслідки пов`язані з цим. Суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної в пункті 28 постанови від 21.05.2019 у справі 904/5511/16. А тому обрання особою в іншій справі неналежного способу захисту порушеного права у спірних правовідносинах не є поважною причиною пропущення позовної давності у розумінні частини 5 статті 267 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 712/21651/12, від 15.05.2020 у справі № 922/1467/19. Таким чином, враховуючи наведену правову позицію Верховного Суду, а також те, що у справі № 201/1002/20 Дніпровська міська рада визначила правовими підставами позову визнання укладеним договору пайової участі на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Дніпра (зобов`язальні правовідносини), подання позову, що розглядається, не перервало перебігу строку позовної давності за вимогами позивача у цій справі (кондикційні зобов`язання). Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки. Наявність декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 08.08.2012 № ДП 14212135902 було виявлено інспекторами Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області в результаті позапланової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Фінансово-економічного департаменту Дніпропетровської міської ради за період з 01.01.2009 по 30.04.2015, що підтверджується відповідним актом від 19.06.2015р. та листом позивача від 29.07.2015р. відповідачу з вимогами сплатити 103\~852грн 27коп пайової участі. Отже, з цього часу позивач дізнався про порушення свого права та про особу, яка його порушила, а з позовом, що розглядається, звернувся 28.08.2022р. З огляду на викладене, строк позовної давності за вимогами позивача розпочався у червні 2015р., і вже сплинув як на початок карантину в 2020р., так і на введення в Україні воєнного стану в 2022р. Частиною 5 ст.267 ЦК України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Законодавство не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. При цьому аналіз наведених вище правових норм дає підстави для висновку, що подання позову з іншими матеріально-правовими підставами не перериває перебігу позовної давності, але, разом з тим, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути поважною причиною для поновлення строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.04.2019 у справі №902/326/16 та від 24.09.2019 у справі № 922/1151/18. Клопотання позивача про поновлення строку позовної давності мотивовано тими ж обставинами, якими позивач обгрунтовує те, що ці строки не пропущені (довідався про належний спосіб захисту, карантин, воєнний стан), які оцінені і не є поважними з урахуванням конкретних обставин справи. Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму). Аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.11.2019 у справі № 911/3677/17. Відтак у задоволенні позову слід відмовити за пропуском позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed