Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся 04 січня 2023 року до суду із позовною заявою, відповідно до Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Свої позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтовує тим, що 12 лютого 2021 року згідно наказу №60-к його було звільнено за власним бажанням з посади змінного механіка Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт». На час звільнення у відповідача перед позивачем [PERSON] існувала заборгованість по виплаті заробітної плати за період з січня 2020 року по січень 2021 року у розмірі 154179,63 грн., що підтверджується довідкою від 16.01.2021 року №107. Відповідно до судового наказу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.05.2021 року по справі №495/538/21 з Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» на користь позивача [PERSON] було стягнуто суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 49440,20 грн.. Загальна сума нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за судовими наказами Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.02.2021 року по справі №495/538/21 та Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.05.2021 року по справі №495/3300/21 становить 154179,63 грн.. Станом на теперішній час зазначені вище судові накази перебувають на виконанні у Білгород-Дністровському відділі державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та зупинені у зв`язку з тим, що Державне підприємство «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» включено до переліку підприємств, що підлягають приватизації відповідно до п.12 ч.1 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження». Враховуючи вищезазначене, згідно заяви про зміну предмета позову (збільшення ціни позову), позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, за період з 01.01.2022 року по 17.04.2023 року у розмірі 143403,12 грн. та понесені судові витрати у розмірі 1434,03 грн.. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, однак адвокат Прищепа О.А., який діє в його інтересах, надав на адресу суду заяву, згідно якої просить розглядати справу за його відсутності, просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В судове засідання представник відповідача Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» не з`явився, однак надав на адресу суду відзив, згідно якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача, адже згідно рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.02.2022 року по справі №495/28/22 з відповідача на користь позивача вже було стягнуто середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні станом на 31.12.2021 року у розмірі 95171,44 грн.. Окрім того, згідно вимог ч.1 ст.117 КЗпП України, працівник має право вимагати стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, та наголосив на тому, що позивач звернувся з позовною заявою до суду поза межами строків, передбачених частинами 1,2 ст. 233 КЗпП України, отже позовні вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надавши правову оцінку наявним в матеріалах справи доказам та доводам сторін, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що Наказом №60-к від 12.02.2021 року Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» позивача [PERSON] було звільнено за власним бажанням з посади змінного механіка. Відповідно до Довідки №107 від 16.02.2021 року, виданої Державним підприємством «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» заборгованість відповідача перед позивачем [PERSON] по заробітній платі за період з лютого 2020 року по 12.02.2021 року становить 154179,63 грн.. Відповідно до судового наказу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.02.2021 року по справі №495/538/21 та судового наказу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.05.2021 року по справі №495/3300/21 з відповідача на користь позивача [PERSON] було стягнуто невиплачену заробітну плату у розмірі 154179,63 грн.. Станом на теперішній час зазначені вище судові накази перебувають на виконанні у Білгород-Дністровському відділі державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та зупинені у зв`язку з тим, що Державне підприємство «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» включено до переліку підприємств, що підлягають приватизації відповідно до п.12 ч.1 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження». Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.04.2022 року по справі №495/28/22 з відповідача на користь позивача [PERSON] було стягнуто середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, що станом на 31.12.2021 року складає суму у розмірі 95171,44 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 1101,71 грн.. Станом на теперішній час у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавче проавдження з виконання зазначеного вище рішення суду та зупинено у зв`язку з тим, що Державне підприємство «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» включено до переліку підприємств, що підлягають приватизації відповідно до п.12 ч.1 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження». У відповідності до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.ст. 21, 22 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору, суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" №95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 КЗпП України. Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Відповідно до ч. 1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно із п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно із ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до вимог частин 1, 2 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців . При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Суд погоджується з доводами сторони відповідача Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт», що право позивача [PERSON] на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні вже було захищено судом, а саме заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.04.2022 року по справі №495/28/22 з відповідача на користь позивача [PERSON] було стягнуто середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, що станом на 31.12.2021 року складає суму у розмірі 95171,44 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 1101,71 грн.. Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Таким чином, суд вважає, що повторне стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, хоч і за новий період: з 01.01.2022 року по 17.04.2023 року буде порушенням принципу Non bis in idem, який закріплений у ст.4 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право не бути притягненим до суду або покараним двічі.» Окрім того, позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період, який перевищує встановлений ч.1 ст. 117 КЗпП України (у чинній редакції) шестимісячний термін. Щодо посилання сторони відповідача Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт», що позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою поза межами встановленого ч.2 ст.233 КЗпП України тримісячного строку, суд зазначає, що відповідно до норм зазначеної вище статті, із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Цей строк застосовується та відраховується до спірних правовідносин, саме з моменту отримання позивачем [PERSON] довідки про заробітну плату №107 від 16.02.2021 року, проте позивач [PERSON] фактично, після реалізації свого права на звернення до суду та отримання заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.04.2022 року по справі №495/28/22, вимагає стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за новий період, який самостійно розрахував, а не одержав повідомлення на належні його виплати від відповідача. Враховуючи вищезазначене, позовні вимоги позивача [PERSON] до Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є необґрунтованими, безпідставними, такими, які не грунтуються на дійсних обставинах справи, а тому не підлягають задоволенню. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, зокрема, договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч.1 ст. 13 ЦПК Українисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ч. 6 ст. 80 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частинами 2-3 ст. 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, судові витрати зі сплати судового збору слід віднести на рахунок позивача [PERSON] .. Враховуючи вищезазначене,

Outcome: dismissed