Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-18 00:00:00

Позивач 02 грудня 2021 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, у якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати Новокодацький районний відділ у місті Дніпро Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі сектору у справах громадянства і реєстрації фізичних осіб зняти відповідачів з реєстраційного обліку у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що позивач та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 15 січня 1994 року, від якого у них народились діти: [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2021 року шлюб між позивачем та [PERSON] розірвано. На теперішній час знятись з реєстраційного обліку відповідачі відмовляються. Відповідачі в домоволодінні не проживають з 15 березня 2020 року, не сплачують комунальні послуги, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в домоволодінні не мають. Реєстрація відповідачів порушує право позивача на вільне користування та розпорядження майном, та позбавлений можливості оформити субсидію. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 січня 2022 року відкрито провадження у справі у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у судове засідання не з`явився, натомість його представник адвокат Адигелазов М.А. огли письмово просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та представник Новокодацького РВ у місті Дніпро ГУ ДМС України в Дніпропетровській області у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили. Письмових заяв від них не надходило. У відзиві на позов відповідач [PERSON] просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що позивач обмежив доступ до користування житловим приміщенням, поміняв замки в будинку. Позивач вигнав відповідачів з будинку наприкінці 2021 року. Позивачем не надано доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] належить домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору дарування домоволодіння від 26 березня 2005 року, посвідченого державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Корсун А.Є. за реєстровим № 4-475 (а.с. 17, 18). Згідно довідки № 68 від 19 липня 2020 року, яка видана Центральним комітетом № 13 Новокодацької районної у місті Дніпрі ради, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані позивач, а також члени його родини: жінка [PERSON] та сини [PERSON] , [PERSON] (а.с. 12). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 13). Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, позивач, як власник домоволодіння, має право володіти, користуватися та розпоряджатися ним на власний розсуд, використовувати його для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Таке право позивача, згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України, є непорушним і вона не може бути протиправно його позбавлена. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтями 156, 64 ЖК України, визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Статтею 405\~ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, враховуються причини їх відсутності. Підставою для визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка таких осіб, яка свідчить про втрату ними інтересу до такого житлового приміщення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись до суду із цим позовом [PERSON] вказує, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не проживають у спірному будинку більше одного року. Посилання позивача на те, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням обґрунтовані тим, що відповідачі без поважних причин не проживають у спірному будинку з 15 березня 2020 року. Разом з тим, такі доводи не можуть бути підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки, згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Як зазначає сам позивач у позовній заяві, рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2021 року шлюб між ним та [PERSON] було розірвано, тому відповідачі у спірному будинку не проживають, фактично проживаючи в іншому житловому приміщенні. Тому, це є поважною причиною для не проживання відповідачів за адресою: [ADDRESS] , і сам по собі факт їх не проживання в спірному будинку не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Також суд зауважує, що спірні питання з приводу спільного користування житлом, оплати комунальних послуг з можливістю отримання субсидії по житлово-комунальним послугам можуть бути вирішені іншим шляхом, зокрема розподілом особових рахунків або стягнення понесених витрат у судовому порядку. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту не проживання відповідачів в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити через їх необґрунтованість, недоведеність та безпідставність. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв`язку з чим за рахунок відповідачів не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed