Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-23 00:00:00

21.02.2023 (згідно штампу на поштовому конверті) позивач звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до відповідача, в якому просить розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований Драгомирчанською сільською радою Тисменицького району Івано-Франківської області 23 вересня 2009 року, про що складено відповідний актовий запис № 12, визначити місце проживання дітей. Позов мотивує тим, що між сторонами 23.09.2009 року зареєстровано шлюб. У шлюбі народилося двоє дітей: донька - [PERSON] , [INFO] , та син - [PERSON] , [INFO] . Спору з відповідачем про місце проживання дітей немає. Позивач зазначає, що сімейне життя у сторін склалася, сторони зрозуміли, що не підходять один одному характерами, шлюбні стосунки припинені, втрачено почуття поваги один до одного, взаєморозуміння та любові, сім`я фактично не існує. Під час проживання однією сім`єю у сторін склалися відносини, які перешкоджають утриманню сім`ї, продовження спільного побуту. Таким чином подружні відносини між сторонами припинилися. На даний час сторони спільно не ведуть ніякого господарства, спільного майна у сторін не має. Вказує, що подальше спільне проживання і збереження шлюбу є неможливим та суперечити її інтересам та інтересам дітей, тому вважає за необхідне розірвати шлюб між нею та відповідачем. Згідно протоколу автоматизованого розподілу справ, 22.02.2023 таку передано головуючій Кіндратишин Л.Р. 23.02.2023 провадження у справі відкрито. Позивач у судовому засіданні позов підтримала, просила задоволити. Вказала, що не примирилися, не бажає збереження сім`ї. Просить розірвати шлюб, оскільки вже чотири місяці не проживає з відповідачем, шлюбні стосунки з відповідачем не підтримує, не згідна на подальше збереження шлюбу. Відповідач та представник відповідача - адвокат Бандура В.О. у судовому засіданні не заперечували проти розірвання шлюбу. Відповідач, вказав, що бере участь в утриманні дітей, зокрема син [PERSON] , проживає з ним. Заслухавши сторін, розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на нижчевикладене. Встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб, виданого виконкомом Драгомирчанської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 23.09.2009 серії [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 23.09.2009 про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 12. Прізвище після реєстрації шлюбу: чоловіка [PERSON] , дружини [PERSON] (а.с.3). Відповідно до свідоцтва про народження, виданого виконкомом Драгомирчанської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 09.06.2010 серії [NUMBER] [PERSON] народилася [INFO] , про що в книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис №6. Батьки: батько [PERSON] , мати [PERSON] (а.с.4). Згідно з свідоцтва про народження, виданого виконавчим комітетом Драгомирчанської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 07.05.2015 серії [NUMBER] [PERSON] народився [INFO] , про що складено відповідний актовий запис №7. Батьки: батько [PERSON] , мати [PERSON] (а.с.5). Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Спільні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються СК України. Суд встановив, що сім`я між сторонами розпалася, перебування сторін у шлюбі є формальним, примирення не можливе. Зокрема, тривалий час сторони не проживають однією сім`єю, не підтримують сімейно-шлюбних відносин, не ведуть спільного господарства. Причиною розпаду сім`ї стало те, що в них виявилися різні погляди на спільне подружнє життя, через що між ними склалися відносини, які перешкоджають утриманню сім`ї та неможливістю подальшого спільного проживання та збереження сім`ї, що призвело до припинення шлюбних відносин. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В оцінці доводів сторін суд враховує правовий висновок, сформульований Верховним Судом у постанові від 15 травня 2019 року в справі № 347/1988/17, провадження № 61-48116 св 18 (ЄДРСРУ № 81908511), в якому зазначено таке. Статтею 1 СК України, передбачено побудову сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, а також взаємодопомоги і підтримки. Рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї закріплена статтею 7 цього Кодексу, а також статтею 24 СК України, відповідно до якої шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово сімейний засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово союз підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. При цьому, добровільність як засада шлюбу спостерігається, починаючи із закріплення права осіб на укладення шлюбу, перебування у ньому і закінчуючи правом на його вільне розірвання та припинення шлюбних відносин за бажанням будь-кого із подружжя. Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя, що у контексті даної справи означає надання можливості подружжю на вільний вибір способу побудови своїх відносин у зареєстрованому шлюбі або іншим шляхом. Ніхто не може бути примушений до шлюбу або до особистих стосунків поза його волею. При цьому колишнє подружжя не позбавляється можливості налагодити свої стосунки й після розлучення шляхом укладення нового шлюбу або іншим шляхом. Частина 3 статті 105 СК України визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. За частиною 2 статті 112 СК України,, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя , суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя . Згідно з ст. 111 СК України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно в процесі розгляду конкретної справи. З правового аналізу норм ст. 111 СК України та ч.7 ст.240 ЦПК України випливає, що надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком. До того ж, здійснення процедури примирення є можливим за наявності бажання до цього обох сторін, які прикладають зусилля до збереження шлюбу. Проте, як зазначила в судовому засіданні позивач, вона не згідна на подальше збереження шлюбу, не бажає спілкуватися з відповідачем, вказує, що шлюбні стосунки з відповідачем не підтримує, чотири місяці вони спільно не проживають, шлюб існує формально і суперечить її інтересам та дітей. З`ясувавши фактичні обставини справи, причини позову про розірвання шлюбу, суд дійшов висновку, що подальше сімейне життя подружжя і збереження шлюбу стало неможливим, позивач категорично відмовляється перебувати в шлюбі з відповідачем, отже, подальше збереження шлюбу суперечило б її інтересам та їхніх дітей, сім`я розпалася остаточно, а тому шлюб необхідно розірвати. Відповідно до статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.\~Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 161 СК України передбачено, що спір між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини, які проживають окремо, та не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам. Відповідно ч.ч. 5-7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Матеріали справи не містять жодних доказів того з ким залишились проживати діти, після припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами. Відтак, у разі наявності спору щодо визначення місця проживання дітей, сторони не позбавлені права звернутися до суду з відповідним позовом з наданням до нього належних документів та доказів. У порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Вирішуючи питання судових витрат, суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої в даному випадку сплачений судовий збір слід стягнути з відповідача в користь позивача. На підставі наведеного та

Outcome: approved