Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-19 00:00:00

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступник ТОВ «Фінансова компанія «Форінт») звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , про стягнення донарахованих відсотків за кредитним договором від 30.03.2007 року. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 30.03.2007 року було укладено кредитний договір, відповідно до якого в забезпечення зобов`язань між банком та [PERSON] було підписано договір поруки № 014/0074/74/72513/1 від 30.03.2007 року. Оскільки, умови кредитного договору не виконані, позивач має право на стягнення донарахованих відсотків та інших платежів відповідно до умов Кредитного договору. У зв`язку з невиконанням [PERSON] в односторонньому порядку договірних зобов`язань, у вигляді: непогашення заборгованості по відсоткам за користування кредитними коштами та пені за порушення строків повернення кредиту, просить суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за відсотками в розмірі 83\~488 доларів США 89 центів. Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 07.02.2018 року, позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення суми донарахованих відсотків задоволено в повному обсязі (т. 1, а.с.62-64). Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 15.05.2018 року, заочне рішення суду від 07.02.2018 року скасовано, справу призначено до розгляду в підготовче засідання (т. 1, а.с.110). Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 30.08.2018 року, залучено до участі в справі правонаступника ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» (т. 1, а.с.153). Представник позивача ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» - адвокат Приходько В.М. подав до суду заяву, в якій просив передати на повторний автоматизований розподіл справу в зв`язку з тим, що суддя Суворовського районного суду м. Одеси Шепітко І.Г. не може продовжувати розгляд справи більше чотирнадцяти днів, що може перешкодити розгляду справи у строки, встановлені ЦПК України. При повторному автоматизованому розподілі, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до вимог ст.ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 17.10.2019 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено підготовче засідання (т. 2, а.с. 49). Представник позивача 12.02.2020 року звернувся із заявою про зміну предмета позову, в якій зазначив, що відповідно до ч. 625 ЦК України позивач має право на застосування до [PERSON] та [PERSON] відповідальність у вигляді стягнення 3 % річних, та просить суд стягнути солідарно з відповідачів 11569,16 доларів США та судові витрати (т. 2, а.с. 118-119). Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2020 року прийнято до розгляду заяву ТОВ «ФК «Форінт» про зміну предмету позову до [PERSON] , [PERSON] про стягнення 3% річних у розмірі: 11569,16 доларів США. Ухвалу суду направлено сторонам по справі та запропоновано відповідачам надати відзив на позовну заяву з урахуванням зміни предмета позову. Також, ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 18.08.2020 року заяву [PERSON] та [PERSON] про призначення судової-економічної експертизи, залишено без задоволення (т. 2, а.с.153). В подальшому, ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 10.11.2020 року підготовче провадження по цивільній справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення 3 % річних у розмірі: 11569, 16 доларів США закрито, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні (а.с.166 том №2). На адресу суду 17.11.2020 (вх. № 7904) надійшла заява за підписом відповідача [PERSON] та представника відповідача адвоката Деменчука Дмитра Анатолійовича про застосування строків пропуску позовної давності. Заява обґрунтована тим, що позивач звертаючись до суду з даним позовом про стягнення 3% річних допустив пропущення строків на звернення із вимогами, оскільки звернувся до суду в 2017 році, а наявна заборгованість за кредитним договором була встановлена рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26.03.2012 року, а відтак позивачем пропущено 3-х річний строк позовної давності, оскільки проценти підлягають стягненню з відповідача в межах строку позовної давності. Також, представник відповідача зазначив, що відповідачем не отримувалась ухвала суду від 18.08.2020 року про прийняття до розгляду заяви про збільшення розміру позовних вимог (а.с.168-170 том №2). На адресу суду 04.11.2022 року (вх. № 7783) надійшли пояснення по справі щодо заяви про застосування строків позовної давності за підписом представника позивача [PERSON] . Згідно письмових пояснень представник зазначає, що заява про застосування строків позовної даності задоволенню не підлягає, та є не обґрунтованою. Представник зазначив, що строки позовної давності не пропущені, в даному випадку мають значення факти встановлені в постанові Одеського апеляційного суду від 28.11.2019 року у справі № 523/13607/17 щодо загальної суми заборгованості відповідачів перед банком та перебігу строків позовної давності. Крім іншого, представник позивача зазначив, що не слід приймати до уваги посилання відповідача на висновки ВС України викладені в постанові від 23.11.2016 року у справі № 308/16549/13-ц, оскільки в даних постановах встановлювались факти щодо підтвердження факту переривання строків позовної давності та факти пропуску строків позовної давності щодо основного зобов`язання (а.с.4-5 том №3). В останнє судове засідання представник позивача ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» - адвокат Головін М.В. не з`явився, разом з цим, 20.04.2023 року (вх.№ 10757) подав заяву, в якій наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі, просив розгляд справи провести за його відсутності. Також, в заяві зазначив, що просить врахувати, що справа розглядається тривалий час (а.с.29 том №3). Відповідачі: [PERSON] , та [PERSON] про час та місце слухання справи повідомлялись у встановленому законом порядку, шляхом направлення судової повістки та смс-повідомлення (а.с.28; 31,32) до суду не з`явились, про причини не явки суду не повідомили, з будь якими заява на адресу суду не звертались. Окремо суд наголошує, що представник відповідача [PERSON] , адвокат Деменчук Д.А., про час та місце слухання справи повідомлявся шляхом направлення повідомлення на вказану останнім електронну адресу (а.с.241-243 том №2), згідно роздруківки з комп`ютерної програми документообігу загальних судів, представник судову повістку (смс-повідомлення) отримав 26.02.2023 року (а.с.27 том №3), разом з цим, до суду не з`явився, та не повідомив про причини не явки. Слід також зазначити, що в матеріалах справи міститься низка заяв щодо розгляду справи лише в присутності та за явки сторони відповідача, разом з цим, судом не приймаються дані заяви до уваги, оскільки сторона відповідача про час та місце слухання справи повідомлена, про причини не явки суду не повідомила, поважності причини не явки суду не відомі, а відтак, з урахуванням строків розгляду справи, суд дійшов висновку щодо можливості розгляду справи у відсутність сторін. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази надані позивачем на підтвердження позовних вимог, та докази надані на спростування позовних вимог, заяви відповідачів стосовно позовних вимог в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, між [PERSON] та відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» укладено Кредитний договір № 014/0074/74/72513 від 30.03.2007 року, у рамках якого [PERSON] надано кредитні кошти у розмірі 114 130,00 доларів США, з відсотковою ставкою - 13,25 % річних строком на 240 місяців по 30.03.2027 року (включно) (а.с.9-14). Кредитним договором та Додатком № 1 до кредитного договору визначено процентну ставку на рівні 13,25% річних. В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між АТ "Райффайзен Банк Аваль" та [PERSON] укладений договір поруки № 014/0074/74/72513/1 від 30.03.2007 року. За умовами договору поруки, поручитель [PERSON] зобов`язалась на добровільних засадах, у разі порушення зобов`язань позичальником відповідати по борговим зобов`язанням боржника, які випливають з кредитного договору, а саме: повернути кредит в розмірі: 114\~130 доларів США, сплати відсотки за користування кредитними коштами тощо (а.с.22 том №1). У зв`язку з порушенням відповідачами умов зазначеного кредитного договору, а саме неповернення кредитних коштів, несплату процентів за користування кредитними коштами, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26.03.2012 року по справі № 1527/2-5385/11 позовні вимоги ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] та фінансового поручителя [PERSON] задоволені в повному обсязі та стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за Кредитним договором №014/0074/74/72513 від 30.03.2007 року в сумі 1 046 918 (один мільйон сорок шість тисяч дев`ятсот вісімнадцять) грн. 15 коп., що еквівалентно 131 059,72 доларів США, та складається з: заборгованість за кредитом 858 845 грн. 92 коп., заборгованість за відсотками 55 267 грн. 03 коп., пеня за прострочення тілу кредиту 12 336 грн. 42 коп., пеня за прострочення відсотків по кредиту 120 468 грн. 78 коп. Рішення суду набрало законної сили 10 квітня 2012 року (а.с.23-24). З даного слідує, що у зв`язку із невиконанням позичальником умов кредитного договору, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» скористався своїм правом дострокового стягнення суми боргу за цим договором, пред`явивши позов про стягнення суми боргу у солідарному порядку із позичальника [PERSON] та фінансового поручителя [PERSON] . За результатами розгляду, було постановлено рішення, згідно якого стягнуто заборгованість по Кредитному договору станом на 07.09.2011 року. Отже, судовим рішенням від 26.03.2012 року по справі № 1527/2-5385/11 встановлено факт наявності боргу [PERSON] станом на 07.09.2011р. у загальному розмірі 131\~059,72 дол. США та невиконання [PERSON] та [PERSON] зобов`язань за вказаним Кредитним договором. Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт», як правонаступник ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України звернулося з вимогами про стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] 3% річних за період з 19.09.2014р. по 28.08.2017 року у розмірі 11 569,16 доларів США (розрахунок зазначений у заяві позивача). Отже, вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного. Відповідно до положень частин 1, 2 статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частин 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір або інший правочин (пункт 1 частина 2 статті 11 ЦК України). Факт укладення кредитного договору між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», а також договору поруки між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» встановлений судовим рішенням, які набрали законної сили. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Як встановлено матеріалами справи, відповідачі грошові кошти не повернули, допустили прострочення виконання кредитного договору. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також статей 509, 526, 1049 ЦК України, відповідачі зобов`язання за вказаним договором не виконали. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу. Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17 (провадження N 61-26396св18). Преюдиціальність обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 06.07.2022 року у справі № 463/1294/19. Тобто, факт невиконання позичальником [PERSON] та фінансовим поручителем [PERSON] зобов`язань за Кредитним договором та договором поруки, розмір цих зобов`язань встановлені судовим рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26.03.2012 року по справі № 1527/2-5385/11, станом на 07.09.2011р. у загальному розмірі 131 059,72 дол. США. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Положення пункту 2 ст. 554 ЦК України покладають аналогічну відповідальність і на фінансового поручителя, яким є [PERSON] за договором поруки № 014/0074/74/72513/1 від 30.03.2007 року. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, позивач має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК. У постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України). Доказів погашення невиконаного грошового зобов`язання відповідачами не надано. Судом не приймаються до уваги доводи відповідача [PERSON] та її представника адвоката Деменчука Д.А. щодо встановлення факту відсутності заборгованості, який встановлений ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 15.01.2018 року у справі № 523/13607/17, оскільки вказана ухвала скасована постановою Одеського апеляційного суду від 28.11.2019 року (а.с.89-97 том №2). Також, з огляду на дослідженні матеріали справи, суд дійшов висновку, щодо того, що не підлягає задоволенню заява відповідача [PERSON] та її представника адвоката Деменчука Д.А. про застосування строків позовної давності, підставою для застосування якої останні вважають пропуск позивачем такого строку відносно основного зобов`язання, оскільки дана заява та обставини, що в ній викладені суперечать приписам ст. 625 ЦПК України. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За частиною 2 статті 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Відповідно до статті 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). За матеріалами справи встановлено, що позивачем заявляються вимоги про стягнення 3% річних на суму заборгованості у розмірі 131 059,72 дол. США, яка існувала станом на 07.09.2011 року, та за стягненням якої ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся із позовом до суду та яка стягнута рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26.03.2012 року по справі № 1527/2-5385/11. В силу частини 2 статті 264 ЦК України, строк позовної давності відносно зобов`язань відповідачів перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та відповідно перед ТОВ «Фінансова компанія «Форінт», як правонаступником, перервався. До приписів ст. 625 ЦК України застосовується загальний строк позовної давності у три роки, а тому стягнення 3% річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову. При зверненні до суду з позовом про стягнення 3% річних та інфляційних втрат слід розмежовувати випадки, коли (1) є судове рішення про стягнення з боржника основної заборгованості або (2) судове рішення про відмову у стягненні основної заборгованості у зв`язку з пропуском позовної давності чи відсутність такого рішення за фактичного пропуску позовної давності. У першому випадку право кредитора нараховувати 3% річних та інфляційні втрати кожні 3 роки до моменту фактичного виконання зобов`язання підлягає судовому захисту, а у другому ні. З урахуванням наведених обставин не підлягають застосуванню положення статті 266 ЦК України, на які посилаються відповідач [PERSON] та адвокат Деменчук Д.А. Обставини справи №6-2104цс16 та справи №6-68цс15, на правові висновки Верховного Суду у яких посилається відповідач [PERSON] та представник - адвокат Деменчук Д.А., не можуть бути застосовані у цій справі, бо обставини справи не є подібними. Таким чином, твердження відповідача та його представника щодо порушення строку на звернення до суду з позовними вимогами щодо стягнення 3% річних спростовані матеріалами справи, та є такими, що прямо суперечать приписам ст. 625 ЦПК України. Невірним є трактування відповідачем та його представником права нарахування позивачем 3% річних як процентів за користування кредитними коштами. З цього приводу судом приймаються до уваги висновки викладені в рішенні № 6-р(ІІ)/2022 Конституційного Суду України від 22 червня 2022 року. Здійснивши аналіз сфер застосування приписів статей 625 та 1050 Кодексу та статті 1048 Кодексу, Конституційний Суд України зазначив, що приписи статей 625 та 1050 Кодексу унормовують питання відповідальності за порушення грошового зобов`язання позичальником, тоді як приписи статті 1048 Кодексу визначають загальні умови нарахування, сплати процентів за користування грошовими коштами як істотні умови договору позики, кредитного договору. Конституційний Суд України зауважив, що приписи частини другої статті 625, першого речення частини першої статті 1050 Кодексу та частини першої статті 1048 Кодексу регулюють різні за змістом правовідносини, які не є взаємовиключними, адже за загальним правилом (частина перша статті 622 Кодексу), якщо інше не встановлено в договорі або законі, застосування заходів цивільної відповідальності не звільняє боржника від виконання зобов`язань за договором у натурі. Конституційний Суд України дійшов висновку, що застосування припису першого речення частини першої статті 1050 Кодексу як такого, що його скеровано на надання кредитодавцеві права на отримання трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат як заходів цивільної відповідальності за неналежне виконання позичальником грошових зобов`язань, не може впливати на право кредитодавця на отримання процентів як плати за користування кредитом, тобто на право вимагати від боржника виконання зобов`язань за кредитним договором у натурі. У підсумку Рішенням установлено, що в аспекті порушених у конституційній скарзі питань припис першого речення частини першої статті 1050 Кодексу не обмежує права Банку на отримання процентів як плати за користування кредитом, не спричиняє негативних наслідків для права Банку на ведення підприємницької діяльності, а тому є таким, що відповідає Конституції України (є конституційним). Отже, нараховані позивачем 3% річних є відповідальністю за прострочення/невиконання грошового зобов`язання, передбаченою ч. 2 ст. 625 ЦК України. Разом з цим, не можуть бути задоволені вимоги позивача у повному обсязі, оскільки, суд не погоджується із розміром нарахованих 3% річних на визначену судовим рішенням суму заборгованості у розмірі 131\~059,72 дол. США. Так, позивач правомірно заявив до стягнення 3% річних за період прострочення грошового зобов`язання, що охоплює період з 19.09.2014 року по 28.08.2017 року (дата останнього розрахунку заборгованості за кредитним договором у справі, що додавався до позову), який є в межах трирічного періоду перед подачею позову (з 19.09.2014року\~по 19.09.2017року,\~дата позову\~20.09.2017\~року) Проте, матеріали справи містять відомості, які вказують на часткове погашення заборгованості, яка стягнута рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26.03.2012 року по справі № 1527/2-5385/11: 15.08.2012 року 1 350 доларів США 00 центів (згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 28.08. 2017 року); 21.03.2017 року 335\~063,43 грн., що по курсу НБУ на дату зарахування становить 12 461 доларів США 51 цент (факт перерахування коштів встановлено постановою Одеського апеляційного суду від 28.11.2019 року у справі №523/13607/17); 28.03.2017 року - 149\~493,78 грн., що по курсу НБУ на дату зарахування становить 5\~505 доларів США 50 центів (факт перерахування коштів встановлено постановою Одеського апеляційного суду від 28.11.2019 року у справі №523/13607/17). З урахуванням зазначених часткових погашень заборгованості та періоду прострочення, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме в розмірі: 11\~226,07 (одинадцять тисяч двісті двадцять шість) доларів США 07 центів. Суд погоджується із доводами позивача та посиланням на положення статті ч. 1 статті 1046 та ч. 1 статті 1049 ЦК України щодо підстав нарахування та стягнення 3 процентів річних за прострочення грошового зобов`язання у валюті кредиту - доларах США, а також щодо порядку належного погашення заборгованості, стягнутої за рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26.03.2012 року у валюті долари США. Аналогічні правові висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц, Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 березня 2019 року у справі № 752/18552/17 (провадження № 61-46590св18). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). На підставі вищевикладених обставин, судом встановлено, що позивач є кредитором за кредитним договором [PERSON] та договором поруки [PERSON] , відповідачі порушили умови кредитного договору, не повернули отримані кошти у строки передбачені договором, та не сплатили проценти за користування цими коштами в період дії кредитного договору. Через несвоєчасне невиконання зобов`язань відповідачами, яке стягнуто за судовим рішенням, яке набуло чинності і залишається невиконаним, позивачем нараховані 3 проценти річних відповідно до ч. 2 статті 625 ЦК України. Відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів підлягають стягненню на користь позивача сплачені ним і документально підтвердженні судові витрат и понесені з розглядом справи. Процесуальне правонаступництво - це заміна під час провадження у цивільній справі сторін або третіх осіб іншими особами, до яких переходять права та обов`язки у спірних правовідносинах. Згідно зі статтею 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив. Залежно від обсягу правонаступництва розрізняють універсальне (повне) і сингулярне (часткове) правонаступництво. Універсальне правонаступництво настає у разі смерті громадянина і припинення юридичної особи, а сингулярне у випадку заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір. З огляду на зазначене, з відповідачів на корить позивача підлягають до стягнення судові витрати понесені з розглядом справи пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі: 4\~427 гривні, виходячи з наступного. 1) 11\~226,07 доларів США (сума фактично задоволених позовних вимог) *100 ?83\~488,89 доларів США (розмір позовних вимог) =13,5 % (%задоволених позовних вимог щодо заявлених). 2) таким чином, суд виходить з наступного розрахунку - 32\~786,08 грн. (сума сплаченого судового збору) *13,5?100=4\~427 грн. судовий збір, що підлягає до стягнення з відповідачів на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial