Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-12 00:00:00

у листопаді 2021 року [PERSON] звернувся до Великобурлуцького районного суду Харківської області зі вказаним позовом, посилаючись на те, що він є власником чатсин житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] на підставі свідоцтва про спадщину за законом від 22.03.1990 року № 245 та договору дарування, посвідченого 03.11.2017 року державним нотаріусом Великобурлуцької державної нотаріальної контори Харківської області Марченко Н.І. № 2072. До 09.11.1996 року вони з [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі та після розірвання шлюбу відповідачка добровільно виселилася з будинку, а після відновлення сімейних стосунків в квітні 1997 року знову вселилася в будинок. З лютого 1999 року стосунки з колишньою дружиною погіршилися і вони припинили шлюбні стосунки, відповідачка зловживала спиртними напоями, влаштовувала скандали та спричиняла тілесні ушкодження його матері, що стало підставою звернення до суду, проте суд апеляційної інстанції в 2000 році відмовив в задоволенні його позову про виселення відповідачки з підстав передчасності такого виселення, оскільки відповідачка не попереджалася про неприпустимість протиправної поведінки. Після розгляду вказаної справи відповідачка періодично тривалий час не проживала в будинку, виїздила на заробітки до росії, проживала в м.Харкові, Чугуєві, відповідачка має інше житло. Відповідачка на даний час періодично проживає в будинку, проте його утриманням не займається, комунальні послуги не сплачує, не є членом сім`ї позивача, постійно порушує правила співжиття, влаштовує скандали, створює неможливі умови для проживання. Вважає що подальше проживання відповідачки в будинку неможливе, оскільки остання проживає в маленькій кімнаті та перешкоджає робити там ремонт, який потрібен, в одній кімнаті проживає позивач, частина житлового будинку належить іншим спадкоємцям, які користуються будинком, хоча не проживають. Також зазначає, що підстави, на яких відповідачка вселилася більше ніж 20 років тому до спірного житла з лютого 1999 року не існують і колишня дружина не має права користуватися чужим житлом. У зв`язку з наведеним позивач просить усунути перешкоди у здійсненні ним права власності на частин житлового будинку [ADDRESS] і припинити [PERSON] право користування вказаним житловим приміщенням та виселити з будинку. Ухвалою від 25.11.2021 Великобурлуцький районний суд відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження з викликом сторін (а.с. 55). У відзиві на позов відповідачка [PERSON] просить у задоволенні позову відмовити, покликаючись на те, що вона вселилася та зареєстрована в спірному житловому приміщенні як член сім`ї позивача, в будинку зареєстрований син [PERSON] . Зі згоди позивача вона після приїзду із заробітків поверталася до спірного будинку, де знаходяться її речі та не втрачала інтересу до житла. З 2017 року вона є інвалідом 3 гр, пенсіонеркою, постійно знаходиться в будинку. Весь час вона фінансувала утримання будинку та комунальні послуги, працювала та позивачу було вигідно витрачати її кошти, а тепер коли розмір відрахувань позивачу скоротився, він звернувся до суду. Вона обробробляє город, клумби, іншого житла не має. Позивач робить неможливим її проживання в будинку, перешкоджає користуватися водою, газом, електроенергією, смітить в будинку, нецензурно висловлюється та ображає її. Позивач 14.12.2021 року подав відповідь на відзив, в якій наполягає на задоволенні позову та просить не брати до уваги подані відповідачкою документи, походження яких на його думку є сумнівним (а.с.88-90). Ухвалою від 12.01.2022 Великобурлуцький районний суд Харківської області закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті (а.с. 110). У грудні\~2022\~року справа\~надійшла з\~Великобурлуцького районного\~суду Харківської\~області до\~Машівського районного\~суду Полтавської\~області,на виконання ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та розпорядження Голови Верховного Суду від 16.03.2022, як до суду, якому визначено підсудність Великобурлуцького районного суду (а.с.140). Своє ухвалою від 22.12.2022 року Машівський районний суд прийняв справу до свого провадження та призначив судове засідання для розгляду справи по суті (а.с.141). У судове засідання сторони не з`явилися вдруге та повторно, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, зокрема позивач шляхом оголошення на офіційному вебсайті суду та смс повідомленням (а.с.146, 177), відповідачка та її представник адвокат Зінченко С.А. викликані в порядку, визначеному Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», шляхом оголошення на офіційному вебсайті суду, відповідачка рекомендованим листом за зареєстрованим місцем проживання, про що свідчить поштове повідомлення про відсутність адресата, а представник також шляхом направлення судової повістки на електронну пошту (а.с.145,147-148, 156,157,167,168,178,179). Позивач подав заяви з проханням розглядати справу за його відсутності у зв`язку з неможливістю прибути до суду за станом здоров`я та значної відстані, позов підтримав та просив його задовольнити, одночасно повідомив, що відповідачка з 12 вересня 2022 року покинула житло та виїхала з смт Великий Бурлук, відносини з колишньою дружиною не змінилися, після виписки з лікарні відповідачка будь-якої допомоги в приготуванні іжі та реабілітаційних дій не надавала, не пускала в будинок медичних працівників та товаришів, які приносили їжу (а.с.150,169), представник відповідачки подала клопотання про відкладення розгляду справи по причині відсутності зв`язку з відповідачкою [PERSON] , яка начебто перебуває за кордоном (а.с.180,181), відповідачка причини неявки не повідомила. Суд, враховуючи що сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином та завчасно, враховуючи заяву позивача, вважає за можливе розглянути справу без їх участі, дослідивши надані письмові докази. Судом установлено, що позивач є власником частки житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про спадщину за законом від 22.03.1990 року № 245 та копією договору дарування від 03.11.2017 року, посвідченого державним нотаріусом Великобурлуцької державної нотаріальної контори Харківської області Марченко Н.І. (а.с.17-19). За цією ж адресою позивач і відповідач зареєстровані, що вбачається з витягу, виданого Великобурлуцькою селищною радою 17.11.2021 року та копії домової книги на спірний будинок (а.с. 13,14,25-32). Шлюб між сторонами розірвано 09.11.1996 року (а.с.16). За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідачка [PERSON] станом на 01.12.2021 року нерухомого майна у власності не має (а.с.79). Відповідно до ухвали Харківського обласного суду від 05.12.2000 року, встановлено, що [PERSON] допускала випадки протиправної поведінки стосовно [PERSON] , яка померла [INFO] , між [PERSON] та [PERSON] виникають сварки на грунті сімейних взаємовідносин (а.с.40-43). З повідомлень ВП №1 Куп`янського РВП від 16.04.2021 року та 09.12.2021 року вбачається, що відповідачка [PERSON] зверталася до поліції зі скаргами на позивача [PERSON] та під час перевірки встановлено, що між сторонами тривалий час існують неприязні відносини, на ґрунті чого виникають сварки (а.с.170). Відповідно до статті 391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ст.9\~ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Статтею 47\~Конституції України та статтею 109 ЖК України\~\~передбачено неможливість виселення особи із займаного жилого приміщення або будь-яке інше примусове позбавлення житла, крім випадків, встановлених законом, на підставі рішення суду. Згідно зі ст.17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» та ч.4 ст.10\~ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст.310\~ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Положеннями статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» від 18 листопада 2004 року, заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI). У пункті 36 вказаного рішення Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява №19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 02 березня 2011 року, заява №30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява №17365/14. Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 44 та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, пункту 148 та пункт 155). Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що відповідачка [PERSON] як член сім`ї власника в 1988 році вселилася до спірного будинку та зареєструвалася в ньому. Після розірвання шлюбу відповідачка продовжила проживати у спірному житлі, іншого житла не має, проживала в квартирі за поясненнями позивача на час звернення до суду в 2021 році. А відтак, суд уважає, що відповідачка [PERSON] користується спірним житлом на законних підставах, а позивач не довів факт створення відповідачкою перешкод йому у проживанні в будинку та створення останньої неможливих умов для проживання внаслідок порушення правил співжиття, оскільки достеменних та переконливих доказів в створення таких перешкод суду не надано. Суд критично ставиться до доводів позивача щодо порушення відповідачкою правил співжиття, оскільки після розгляду спору судами в 2000 році документів на підтвердження скоєння відповідачкою адміністративних правопорушень чи звернення позивача з відповідними заявами до правоохоронних органів суду не надано, натомість до поліції зверталася відповідачка зі скаргами на дії позивача. Суд зауважує, що при позбавленні відповідачки житла та виселенні останньої із займаного будинку не буде дотриманий принцип пропорційності та розумний баланс між інтересами позивача та відповідачки. Розірвання шлюбу не є безумовною підставою для позбавлення права на житло колишнього члена сім`ї власника цього нерухомого майна, а фактичні обставини справи свідчать і позивачем не доведено добросовісність дій по відношенню до відповідача в розрізі позбавлення її права користування єдиним житлом. Отже, суд доходить висновку, що в задоволенні позову потрібно відмовити. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed