Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-11 00:00:00

У грудні 2022 року позивач звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2022\~року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Київської обласної державної адміністрації про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини - роз`єднано. Виділено в самостійне провадження позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Київської обласної державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини. Відкрито провадження в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Київської обласної державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини. Розгляд справи призначено проводити в порядку загального позовного провадження. Почати підготовче провадження з дня постановлення цієї ухвали. Виділено в самостійне провадження позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовну заяву в цій частині передати до канцелярії суду для проведення автоматизованого розподілу через автоматизовану систему документообігу суду. Позовні вимоги в частині визначенні місця проживання дітей [PERSON] мотивував тим, що протягом останніх декількох років стосунки з Відповідачем поступово погіршувались, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, втратили довіру до одне одного, стали частими сварки, в причину різних поглядів на шлюб та родину. В кінцевому результаті все це привело до того, що вже тривалий час кожен з подружжя живе окремим життям та своїми інтересами. Фактично родина припинила своє існування. На час подання позову вони проживають окремо, сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують. Після припинення спільного проживання малолітня дитина залишилася разом із ним. Оскільки, останнім часом між сторонами виникають суперечки щодо постійного місця проживання дитини та із урахуванням того, що він на даний час самостійно її виховує та утримує, забезпечив дитині умови проживання, навчання, виховання. Просив суд визначити встановлене місце проживання малолітньої дитини [PERSON] [INFO] разом із батьком (з Позивачем) [PERSON] [INFO] за місцем проживання батька (Позивача). 26.01.2023 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про залучення третьої особи, представник позивача просив суд залучити службу у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради Бучанського району Київської області до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 січня 2023\~року за клопотанням представника позивача про залучення третьої особи у цивільній справі за позовом\~ [PERSON] до [PERSON] третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Київської обласної державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини, - залучено у якості третьої особи службу у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради Бучанського району Київської області у цивільній справі про визначення місця проживання малолітньої дитини. \~ \~ \~ \~Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 лютого 2023 року провівши підготовче судове засідання у цивільній справі за\~позовом [PERSON] \~до [PERSON] \~третя особа\~служба у\~справах дітей\~та сім`ї\~Київської обласної\~державної адміністрації,\~служба\~у\~справах дітей\~та\~сім`ї\~Вишневої міської\~ради\~Бучанського\~району Київської\~області\~про\~визначення місця\~проживання малолітньої\~дитини \~закрито підготовче\~провадження у\~справі та\~призначено справу\~до розгляду\~в судовому\~засіданні на 14 березня 2023 року на 14 год. 30 хв., встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі. Відповідач направила письмові пояснення, в яких просили не задовольняти позовні вимоги. Вказала, що вона має серйозні причини, що свідчать про те, що батько не зможе доглядати за дитиною належним чином, він, батько, не здатний забезпечити дитині належні умови проживання, такі як комфортна кімната, харчування, гігієнічні умови і т.д., то це також може бути причиною для того, щоб не дозволяти дитині жити з ним. Батько під час спільного проживання не проявляв достатніх інтересів і зусиль для того, щоб виховувати дитину, наприклад, не допомагав її з домашніми завданнями, не завжди відвідував її заходи в школі та інші події, що стосуються дитини, то це може також бути причиною для того, щоб дитина не жила з ним. Відповідач зазначає що наразі є серйозні розбіжності між ними стосовно виховання дитини, такі як різниця в поглядах на виховання, релігійні переконання тощо. Зазначила, що вона заперечує проти того, щоб судом було встановлено, щоб спільна дитина [PERSON] мала встановлене місце проживання разом з батьком, та просила відмовити в задоволенні позову. При розгляді справи представник позивача адвокат Конюшко Д.Б. підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд задоволити позов. У судове засідання відповідачка не з`явилась. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Причини неявки суду не повідомила. У судове засідання представник Служби у\~справах дітей\~та сім`ї\~Вишневої міської\~ради Бучанського\~району Київської\~областіне з`явився. Направили суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника, просили спір вирішити відповідно до вимог закону. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, допитавши заявлених свідків, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За приписом статті 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, при цьому орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання тому з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. При розгляді справи судом встановлено, що 14 лютого 1998 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, Артемівським міським відділом реєстрації актів громадського стану, про що в Книзі реєстрації шлюбів 14.02.1998 року було зроблено відповідний актовий запис за №\~62 та видано свідоцтво про шлюб Серія [NUMBER] від 14.02.1998 року. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області 28 лютого 2023 року у справі № 369/13298/22 шлюб, зареєстрований 14 лютого 1998 року між [PERSON] та [PERSON] у Артемівському міському відділі реєстрації актів громадянського стану області, актовий запис №62, розірвано. Від шлюбу у сторін [INFO] народилась донька [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] , яке було видано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Артемовську реєстраційної служби Артемівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області від 19 лютого 2013 року, наразі є малолітньою особою. \~ \~ \~ \~Відповідно до пояснень сторін, після припинення спільного проживання та на час вирішення справи в суді, спільна дитина [PERSON] , [INFO] , проживає з батьком за адресою: [ADDRESS] . Дана обставина також підтверджується Актом, виданим депутатом Вишневої міської ради Тимченко Ю.А. від 24 червня 2022 року та Довідкою про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи за №3244-7501158904. Також було встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] , в якій Позивач проживає разом із своєю малолітньою донькою [PERSON] орендується на підставі Договору оренди квартири (житлового приміщення) [ADDRESS] , що підтверджується копією Договору оренди квартири (житлового приміщення), який укладений між Позивачем [PERSON] та [PERSON] від 01 липня 2022 року. Позивач [PERSON] має самостійний дохід, а саме, працює за основним місцем роботи в ТОВ «АРСЕНАЛ 2» на посаді ДИРЕКТОРА з 07 ЛИПНЯ 2022 РОКУ по теперішній час, що підтверджується Довідкою про доходи виданою з місця роботи від 21.11.2022 року. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, §54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27.02.1991, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Зазначених висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц, в якій вона відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14.12.2016 у справі № 6-2445цс16 та від 12.07.2017 у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Суд також враховує висновок Верховного Суду, відображений у постанові від 15.01.2020 по справі №148/1555/17, за яким рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин справи, а вже тільки потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Враховуючи викладене, а також те, що позивач здійснює догляд за дитиною, створив для неї належні побутові умови для проживання, займається її вихованням, виходячи із якнайкращого забезпечення інтересів дитини, беручи до уваги її вік, а також те, що дитина проживає з батьком у звичних для неї умовах, відсутність обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з батьком, проживання матері окремо від дитини в іншому місці, суд приходить до висновку про можливість визначення місця проживання дитини з позивачем. Також суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08.07.2003, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03.12.2009). \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права від протиправних дій, невизнання або їх оспорювання. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З матеріалів справи убачається про існування між колишнім подружжям стійкого особистого конфлікту, проте не вбачається конфлікту щодо існуючих прав та обов`язків обох батьків по відношенню до дитини та їх реалізації. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і суперечитиме інтересам дитини, сім`я фактично розпалась, визначення місця проживання дитини разом з батьком не суперечитиме інтересам дитини, враховуючи думку неповнолітньої [PERSON] , суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог. Враховуючи думку учасників справи, з метою забезпечення найкращих інтересів дитини, суд проходить до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки таке рішення не суперечитиме найвищим інтересам дитини. Відповідачка, заперечуючи проти позову, належних та допустимих доказів своїм обставинам не надала. З огляду на встановлені у справі обставини, враховуючи інтереси дитини, її вік, її думку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про місця проживання дитини з батьком підлягають задоволенню. Таким чином, виходячи із обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини та забезпечити доброзичливе спілкування один з одним, відмова у задоволенні позову відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному вихованню та розвитку. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні поданого позову. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного,

Outcome: approved