Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-17 00:00:00

До Дзержинського районного суду м.Харкова звернулась [PERSON] з позовом до слідчого СВ Харківського РУП №3 ГУНП в Харківській області Топоркова Сергія Євгеновича, треті особи Головне управління Національної поліції в Харківській області, Харківський РУП №3 ГУНП в Харківській області, Державна казначейська служба України в якому просить з урахуванням уточнень відшкодувати моральну шкоду, завдану внаслідок вчинення кримінального правопорушення у розмірі 50 000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що в провадженні СВ Харківського РУП №3 ГУНП в Харківській області перебувало кримінальне провадження №12019220480002250 від 11.06.2019 року за ч.1 ст.115 КК України за фактом смерті [PERSON] . Зазначає, що під час досудового розслідування слідчий Топорков С.Є. знехтував правами позивача як дружини вбитого [PERSON] , а саме не дозволив бути присутньою при дослідженні причин смерті чоловіка та знайомитися з матеріалами справи. Обґрунтовуючи позовну вимогу щодо стягнення моральної шкоди, зазначає, що слідчий СВ ХРУП №3 ГУНП в Харківській області Топорков С.Є. постійно приховував від неї інформацію, яка стосувалась вбивства її чоловіка, відмовлявся розслідувати мотиви вбивства, щоб не висувати підозру лікарям 1-го хірургічного відділення лікарні ім.Мещанінова. Суттєва моральна шкода полягає в постійних стражданнях, переживаннях від брехні та спотвореної інформації. Не зважаючи на численні клопотання позивача, слідчий Топорков С.Є. жодного разу не надав можливості ознайомитись з матеріалами кримінального провадження, у зв`язку з чим позивач була вимушена звертатись до суду з відповідними скаргами. Крім того, зазначає, що в матеріалах провадження відсутні первинні медичні документи, а саме медична картка та протокол патологоанатомічного дослідження, які засвідчують факт вбивства [PERSON] в лікарні, шляхом внутрішнього удушення при проведенні штучної вентиляції легенів, що свідчить про неповне розслідування злочину. 22.11.2019 року відповідачем була винесена постанова про закриття кримінального провадження №12019220480002250 від 11.06.2019 року за ч.1 ст.115 КК України, не перевіривши данні про зв`язок між операцією, яка була проведена [PERSON] і причиною його смерті. Таким чином, зазначає, що бездіяльністю відповідача при розслідуванні кримінального провадження, а саме приховуванням політичного вбивства її чоловіка, їй спричинена значна моральна шкода, яку оцінює в 50 000,00 грн. та яку просить стягнути з останнього. Представник третьої особи Державної казначейської служби України надав до суду відзив на позовну заяву, який суд розцінює як письмові пояснення, в яких зазначив, що позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження наявності завданої їй моральної шкоди, протиправності діяння її заподіювача, наявності причинного зв`язку між завданою шкодою і протиправною поведінкою. При цьому моральна шкода повинна бути доведена позивачем на загальних підставах, доведенню підлягають не лише факт порушення, але і факт завдання такими діями чи бездіяльністю моральної шкоди. Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження шляхом подання відповідних скарг до суду не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача та не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні ст.ст.1174, 1176 ЦК України. Надані позивачем копії рішень суду не є достатніми доказами спричинення моральної шкоди останній. Позивачем надано до суду відповідь на відзив Державної казначейської служби України, в якій зазначає, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Така шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади. Так, слідчий Топорков С.Є. порушив право позивача на неупереджене розслідування вбивства [PERSON] . Вважає, що при здійсненні досудового розслідування, відповідач був упередженим на користь медичних працівників, безпідставно зняв з позивача статус потерпілої у кримінальному провадженні, що призвело її до страждань та хвилювань, оскільки слідчим спаплюжено добре ім`я її чоловіка. Приниження честі та гідності її чоловіка, виразилось в тому, що відповідач не розглянув мотивів вбивства останнього. Позивач переконана, що це було саме політичне вбивство за демократичні переконання її чоловіка, за його активну громадянську позицію, та за те, що останній був членом партії «Демократичного відродження». Також зазначає, що у представника Державної казначейської служби відсутні повноваження для подачі відзиву до суду. Представником третьої особи ГУ НП України в Харківській області надано до суду відзив на позовну заяву, який суд розцінює як письмові пояснення, в яких зазначає, що позов не містить жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про спричинення позивачу моральної шкоди. Крім того, зазначив, що правовідносини, що склались між позивачем та відповідачем врегульовані КПК України та не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Сам по собі факт звернення позивача із заявою до правоохоронних органів чи до суду не може свідчити про реальне порушення його прав. Позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження наявності завданої їй моральної шкоди, протиправності діяння її заподіювача, наявності причинного зв`язку між завданою шкодою і протиправними діяннями відповідача. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.07.2022 року відкрито спрощене позовне провадження. Протокольними ухвалами суду від 19.09.2022 року відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про визнання цивільним позивачем у кримінальному провадженні, оскільки зазначене питання вирішується відповідно до положень КПК України, а також відмовлено у задоволенні клопотання від 21.02.2022 року про витребування медичної картки хворого [PERSON] №13400, та клопотання від 26.08.2022 року про витребування опису матеріалів кримінального провадження №12019220480002250 від 11.06.2019 року у зв`язку із їх необґрунтованістю. Протокольною ухвалою від 19.09.2022 року прийнято заяву позивача про зменшення позовних вимог в частині відмови від позовної вимоги про стягнення матеріальної шкоди. Протокольною ухвалою суду від 19.10.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача від 13.10.2022 року про витребування медичної картки хворого [PERSON] №13400 у зв`язку із його необґрунтованістю. Ухвалою суду від 22.12.2022 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, Головне управління Національної поліції в Харківській області, Харківський РУП №3 ГУНП в Харківській області та Державну казначейську службу України. Ухвалою суду від 09.02.2023 року задоволено клопотання представника ГУ НП в Харківській області про проведення судових засідань по справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою системи EasyCon. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити з підстав, зазначених у позові та відповіді на відзив на позовну заяву. Остаточно просила стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності. Також зазначив, що проти задоволення позовних вимог заперечує у повному обсязі, оскільки вимоги є необґрунтованими та не відповідають дійсності. Вказує, що ним дійсно проводилось досудове розслідування кримінального провадження за фактом смерті [PERSON] . На підставі доказів, отриманих в ході проведення досудового розслідування, ним була винесена постанова про закриття кримінального провадження, яка була неодноразово оскаржена позивачем. Судом апеляційної інстанції вказана постанова визнана обґрунтованою. На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Уповноважений представник Державної казначейської служби в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, з підстав, наведених у письмових поясненнях. Суд, заслухавши вступне слово позивача, пояснення представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлені наступні факти. Так, з матеріалів справи вбачається, що 10.06.2019 року до Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області надійшло повідомлення за фактом того, що [INFO] о 14 годині 40 хвилин у приміщенні КНП «МКЛШНМД ім. проф. Мещанінова» помер [PERSON] , [INFO] . Діагноз: направлена пахово-машоночна грижа, артерно-венозна мальформація, внутрішньо-брюшна кровотеча, серцево-легенева недостатність. За даним фактом 11.06.2019 року відкрито кримінальне провадження №12019220480002250 за ч.1 ст.115 КК України. У вказаному провадженні [PERSON] потерпілою не визнавалась. 22.11.2019 року старшим слідчим Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області капітаном поліції Топорковим С. винесено постанову про закриття кримінального провадження №12019220480002250 від 11.06.2019 року. З ухвали Полтавського апеляційного суду від 29.04.2022 року вбачається, що дана постанова була оскаржена [PERSON] до слідчого судді та 14.01.2020 року ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м.Харкова їй було відмовлено у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 24.02.2020 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу слідчого судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 14.01.2020 року, якою відмовлено у задоволенні скарги [PERSON] на постанову слідчого про закриття кримінального провадження №12019220480002250. Таким чином, вбачається, що кримінальне провадження закрито, постанова слідчого про його закриття не скасована. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Як на підставу позовних вимог [PERSON] посилається на те, що внаслідок закриття кримінального провадження через неефективне проведення досудового розслідування, навмисне не проведення відповідачем слідчих дій з метою приховання вбивства її чоловіка [PERSON] , були порушенні її права та інтереси як потерпілої особи, що виражається у неможливості встановлення істини у кримінальному провадженні №12019220480002250, що в свою чергу унеможливлює встановити істину за фактом вбивства її чоловіка та притягнути до відповідальності винних у цьому злочині осіб. Зазначає, що бездіяльність відповідача у виді приховування мотивів та обставин злочину, призвела до глибоких моральних страждань, підриву репутації її покійного чоловіка, погіршенню здоров`я, що є підставою для відшкодування моральної шкоди у визначеному позивачем розмірі. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків. Згідно ч.1 ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану саме органами дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, визначені ст.1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме, у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнена у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч.6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю вини. Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст.ст.1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправності дій заподіювача шкоди і його вина, наявність причинного зв`язку між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінку заподіювача шкоди, його вини та причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Таким чином, у спірних правовідносинах відшкодування моральної шкоди здійснюється у разі, коли незаконними, винними діями органів, що здійснюють досудове розслідування чи прокуратури, завдано моральної шкоди громадянинові. Тобто, до спірних правовідносин не застосовується презумпції моральної шкоди. Згідно із ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Жодної з переліченої у ч.2 ст.23 ЦК України виключних способів заподіяння моральної шкоди та підстав, з якими закон пов`язує виникнення моральної шкоди, у тому числі будь-якої протиправної поведінки, слідчим СВ ХРУП №3 ГУНП в Харківській області Топорковим С.Є. не допущено. Крім того, суд зазначає, що при розслідуванні кримінального провадження №12019220480002250 внесеного до ЄРДР від 11.06.2019 року за ч.1 ст.115 КК України, слідчим в повній мірі проведено досудове розслідування за наслідком якого встановлено, що у вказаному діянні відсутній склад кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України. Вказана постанова визнана обґрунтованою слідчим суддею та не скасована. Також, з зазначеної постанови вбачається, що за фактом неналежного виконання лікарями КНП «МКЛШНМД ім.проф. Мещанінова» своїх професійних обов`язків, органом досудового розслідування внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12019220480002238 за ч.1 ст.140 КК України від 11.06.2019 року. У вказаному провадженні [PERSON] визнана потерпілою та допитана в якості потерпілої 12.06.2019 року. Відомостей про завершення за даним фактом досудового розслідування матеріали справи не містять та позивачем не надані. Свої вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовує бездіяльністю відповідача, який є посадовою особою органу досудового розслідування, під час здійснення ним досудового розслідування в рамках кримінального провадження №12019220480002250 від 11.06.2019 року. Однак, така бездіяльність слідчого, на яку посилається позивач, визначення слідчим обсягу та характеру дій при проведенні досудового розслідування, є предметом оскарження відповідно до правил статті 303 КПК України, тобто є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функції органу досудового розслідування. Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до п.1,5 ч.1 ст.303 КПК України на стадії досудового провадження можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого або прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, а також нездійснення інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк; рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим. За правилом частини другої статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльності слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] неодноразово зверталась до слідчого судді з відповідними скаргами на бездіяльність органу досудового розслідування під час здійснення досудового розслідування в рамках кримінального провадження №12019220480002250 від 11.06.2019 року, за результатами яких були винесені відповідні ухвали суду, наявні в матеріалах справи. Ухвали слідчих суддів про задоволення скарг позивача свідчать про реалізацію нею передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності. Таким чином, позивач поновив своє порушене право на неупереджене досудове слідство в рамках меж, передбачених ст.303, 307 КПК України. Згідно абз.2 п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних або фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Також позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження спричинення їй моральної шкоди, яка згідно з ч.2 ст.23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; принижені честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Також суду не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження неправомірної поведінки слідчого під час досудового слідства, яка б знаходилася у причинно-наслідковому зв`язку з негативним наслідками для позивача. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч.1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Положеннями ст.89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надала належних, і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю. Будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом пов`язувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які позивач посилається, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди. Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). На підставі вищевикладеного, ст.ст.23, 1166, 1167, 1176 ЦК України,

Outcome: dismissed