Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-17 00:00:00

У лютому 2023 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до Фастівської міської ради (далі - відповідач), в якому просила суд визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку [ADDRESS] та земельних ділянок з кадастровими номерами 3224982400:03:004:0017 та 3224982400:03:004:0018. [PERSON] після смерті матері у встановлений законом шестимісячний строк не звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у зв`язку з тим, що їй не було відомо про посвідчення заповіту від 11.12.2014 року, покійна зберігала таємницю заповіту. Позивач також вважала, що будинок мати їй подарувала за життя. Заповіт [PERSON] виявила у будинку матері 10 лютого 2023 року. Саме тому вона вимушена звернутись до суду із позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. У судовому засіданні позивач позов підтримала, просила його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні не заперечував проти позовних вимог. Ухвалою судді Фастівського міськрайонного суду Київської області Осаулової Н.А. від 22 лютого 2023 року відкрито провадження по цивільній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання, витребувано копії матеріалів спадкової справи після смерті [PERSON] 17.03.2023 року на адресу суду надійшов лист щодо відсутності спадкової справи. Ухвалою суду від 31.03.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Суд, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Судом встановлені та підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами наступні факти. [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , про що видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с. 7). [PERSON] являється донькою померлої [PERSON] (а.с. 8-9). Як вбачається із заповіту від 11.12.2014 року [PERSON] на випадок своєї смерті зробила наступне заповітне розпорядження: все належне їй на день смерті майно, з чого б воно не складалося та де б воно не знаходилась, заповіла [PERSON] , [INFO] . Вказаний заповіт посвідчено секретарем виконавчого комітету Дідівщинської сільської ради Фастівського р-ну Київської обл. Черепенчук О.В. та зареєстровано в реєстрі за №08 (а.с. 10). Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом від 14.02.2002 року, [PERSON] належить право на земельну частку (пай) на землі, яка перебуває у колективній власності КСП «ім. Леніна» розміром 3,8 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі на місцевості, що знаходиться на території Дідівщинської сільської ради Фастівського району Київської області, а також житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] (а.с. 11-12). Згідно державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯБ №504360, [PERSON] належить земельна ділянка площею 3,2526 га з кадастровим номером 3224982400:03:004:0017, що знаходиться на території Дідівщинської сільської ради Фастівського району Київської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 13). Відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯБ №504361, [PERSON] належить земельна ділянка площею 3,2523 га з кадастровим номером 3224982400:03:004:0018, що знаходиться на території Дідівщинської сільської ради Фастівського району Київської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 14). Згідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За умовами ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Вимогами статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Враховуючи встановлені судом обставини судом прийшов до висновку, що у позивача виникли цивільно-правові відносини щодо спадкування за законом на майно після смерті [PERSON] . Згідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно до статті 1271 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У той же час, Постановою державного нотаріуса Другої Фастівської державної нотаріальної контори Бігіч С.Ю., [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з пропуском шестимісячного строку на подання заяви про прийняття спадщини (а.с. 15). Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №71785611 від 14.03.2023 року, спадкова справа після смерті [PERSON] відсутня (а.с. 29-30). Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначила про поважність причин пропуску строку на звернення із заявою про прийняття спадщини, оскільки їй не було відомо про існування заповіту на її користь. Як вказано у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Таким чином, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. У вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Згідно ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до п. 24 Постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7 вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Прецендента практика ЄСПЛ містить принцип «належного урядування». Цей принцип,як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskalv. Poland), п. 73). Стаття 1 Першого протоколу до конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України (пункт 32). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (пункт 32). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia). Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосовний в практиці Європейського суду, отримане (хоча і не оформлений належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу. Враховуючи наведені обставини, поважність причин пропуску строку для подачі заяви про прийняття спадщини та фактично відсутність іншого способу захисту свого права на отримання спадщини, суд прийшов до висновку про можливість поновлення позивачу строку на подання заяви про прийняття спадщини, оскільки це є єдиний можливий спосіб захисту порушених прав та подальшого оформлення спадкових прав на майно померлої. На підставі викладеного,

Outcome: approved