Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив суд: - визнати таким, що не підлягає виконанню Виконавчий напис № 29778 виданий 18 березня 2021 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Яною Вікторівною. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що нотаріус вчинив виконавчий напис кредитному договорі, який не був посвідчений нотаріально, спірний виконавчий напис вчинено за відсутності доказів існування безспірної заборгованості. 22.08.2022 ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. 13.10.2022 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника. 28.11.2022 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та клопотання про витребування доказів, а саме: витребувати у банківської установи Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» інформацію про зарахування на банківський рахунок [PERSON] платежу у розмірі 2\~000,00 грн. 10.01.2023 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника. 12.01.2023 ухвалою суду задоволено клопотання відповідача та витребувано у банківської установи Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» інформацію про зарахування на банківський рахунок [PERSON] платежу у розмірі 2\~000,00 грн. 02.03.2023 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Сторони в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції та публікації оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. Треті особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору своїм правом на надання пояснень по суті спору не скористались. Суд розглядає справу за наявними матеріалами. Матеріалами справи встановлено, що 18.03.2021 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Головкіною Яною Вікторівною був виданий виконавчий напис №29778 відповідно до якого з позивача на користь відповідача стягується заборгованість в загальному розмірі 24 799,00 гривень. На підставі виконавчого напису нотаріуса №29778 від 18.03.2021 приватним виконавцем Голяченко Іваном Павловичем 23.06.2021 відкрито виконавче провадження № 65880256. Сума заборгованості за оскаржуваним виконавчим написом складає 24 799 грн. 00 коп. Стягнення заборгованості проводиться за період з 10 лютого 2019 року по 03 березня 2021 року. Вимоги ухвали від 12.01.203 про витребування доказів виконано не було. У своєму відзиві відповідач повністю заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що оскаржуваний у даній справі виконавчий напис нотаріуса було вчинено у зв`язку із невиконанням позивачем умов, укладеного між сторонами Договору № 1790968 про надання кредиту від 13.11.2018. Даний договір укладено в електронному вигляді на умовах Пропозиції (оферти) укладення договору про надання кредиту, що опублікована на веб-сайті credit365.uа, підписана електронним цифровим підписом Відповідача 12.11.2018 та Заявки на отримання кредиту позивача № 1790968 від 13.11.2018 на обраних позивачем умовах, які акцептовані позивачем 13.11.2018, шляхом підписання електронним підписом позивача. Також, в чинній редакції Постанови Кабінету міністрів України від 29 червня 1999 р. № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» приписи пункту 2 (стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин) не виключено. Таким чином, твердження позивача про те, що не має право нотаріус про водити стягнення заборгованості за договорами, що не завірені нотаріально не є порушенням чинного законодавства. Враховуючи вищевикладене суд зазначає наступне. Згідно ст. 18 Цивільного кодексу України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до положень ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, нотаріуси вчиняють виконавчі написи ю документах, що встановлюють заборгованість. Згідно із статтею 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Процедуру вчинення виконавчого напису врегульовано у Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 320/8269/15-ц, Велика Палата вважає, що питання визначення судами безспірності суми заборгованості під час розгляду справ про оскарження законності вчинення нотаріусом виконавчого напису, вже досліджене Верховним Судом України. Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 6-158цс15 зазначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком № 1172, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. У постанові Верховного Суду України від 04 березня 2015 року у справі № 6-27цс15 зазначено, що наявність спору про розмір заборгованості у суді на час вчинення виконавчого напису спростовує висновок суду про безспірність заборгованості боржника. Аналогічні правові висновки містяться й у постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-141цс14 та від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17. Так, у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17 міститься правовий висновок про те, що суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком № 1172. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. У цій постанові також зазначено, що законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлює суд відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Велика Палата Верховного Суду наголошує на тому, що сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого (постанова Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17). Відповідно до пункту 1 Переліку (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису) «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання». З моменту прийняття цієї постанови і до 10.12.2014 року була чинною редакція Переліку, згідно якої стягнення кредитної заборгованості на підставі виконавчих написів було можливе тільки за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також звернення стягнення на заставлене майно. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» визнано незаконною та нечинною в частині, зокрема, доповнення Переліку документів розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 залишено без змін. Таким чином, оскільки у судовому порядку постанову № 662 визнано незаконною та нечинною у вказаній вище частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Матеріалами даної справи підтверджено, що оскаржуваний виконавчий напис було вчинено на підставі не нотаріально посвідченого Договору № 1790968 про надання кредиту від 13.11.2018. Крім того, позивач не погоджується з розміром заборгованості, а отже вона не є безспірною. Слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що позивач отримував від відповідача письмову вимогу про усунення порушення виконання зобов`язання, у зв`язку з чим він був позбавлений можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості та можливості або оспорити вимоги, або ж виконати їх, що не може свідчити про безспірність суми, пред`явленої до стягнення. Тобто, всі зазначені вище підстави свідчать про відсутність ознак безспірності заборгованості. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позовна заява підлягає задоволенню. З урахуванням задоволення позову та на підставі ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved