Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-11 00:00:00

позивач по справі являється власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 7,15 гектарів, кадастровий номер 1225485500:01:004:0103, відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю серії РЗ № 137607, що розташована на території Мирівської сільської ради Нікопольського (колишнього Томаківського) району Дніпропетровської області. Зазначену земельну ділянку позивач передав в оренду СФГ «Світлана» строком на 20 (двадцять) років згідно з Договором оренди від 23.12.2008 року, термін дії якого закінчується 01 листопада 2028 року (далі Договір), реєстрація підтверджується відповіддю наданою на звернення позивача Відділом Держгеокадастру у Томаківському районі Дніпропетровської області від 01.11.2016 року за вих. Д-512/0-506/6-16. Так, СФГ «Світлана» запропонував позивачу укласти Договір. Зазначені обставини також підтверджуються Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, номер витягу НВ-1212999332020 від 20.02.2020 року. Відповідач на підставі вказаного договору оренди (п.4.4) зобов`язався сплачувати позивачу щорічно не пізніше 01 грудня поточного року орендну плату. Згідно п.4.1. Орендна плата сплачується орендарем (відповідачем) щорічно у розмірі 1,5 % від вартості земельної ділянки, тобто 836,28 грн. Фактично пункт 4.1 договору оренди має декларативний характер і не породжує взаємних прав та обов`язків сторін та зазначений в договорі на виконання вимог Указу Президента України № 92/2002 від 02.02.2002 року «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)», де визначено: «Визнати одним із пріоритетних завдань пореформеного розвитку аграрного сектора економіки забезпечення підвищення рівня соціального захисту сільського населення, зокрема шляхом запровадження плати за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше 3 відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) та поступового збільшення цієї плати залежно від результатів господарської діяльності та фінансово - економічного стану орендаря». Згідно Договору п. 4.2. розмір орендної плати є договірним і складає: - виплата у грошовій формі становить: 836,28 грн.; - у натуральній формі становить: фуражне зерно - 1900 кг., соняшник - 100 кг., цукор - 40 кг., солома з доставкою - 1 тонна; - відробіткова форма: оранка земельної ділянки особистого селянського господарства - 0,25 га. Умови п. 4.2. Договору викладені таким чином, що не передбачають альтернативної плати за землю, а поєднують грошову, натуральну та відробіткову форми орендної плати, що не суперечить ст. 22 Закону України «Про оренду землі» (чинного у 2008 році). Тобто зазначеним пунктом Договору поєднано всі три форми орендної плати, що відповідає вимогам діючого законодавства. Проте, починаючи з 2016 року, відповідач взагалі в повному обсязі не виплачує орендної плати. Позивач неодноразово зверталася до представників СФГ «Світлана» з метою отримання належної їй решти орендної плати в грошовій формі, грошового еквівалента відробіткової форми, проте її звернення залишилися без задоволення. Відповідно з боку «Орендаря» має місце систематична несплата орендної плати. Відповідно у позивача з СФГ «Світлана» виник спір щодо сплати орендної плати по Договору, який шляхом переговорів не вирішується і тому, згідно положень статті 35 ЗУ «Про оренду землі», розділу 12 Договору, позивач змушена звернутися до суду. Ухвалою Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2023 року відкрито загальне провадження у даній справі. Сторони в підготовче судове засідання не з`явилися. Від представника позивача - адвоката Івахненко О.О. до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити у повному обсязі. Крім того, просить суд прийняти рішення в підготовчому судовому засіданні, оскільки позивач визнає позов. Відповідач в судове засідання також не з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за відсутності свого представника, позовні вимоги визнають в повному обсязі. Не заперечують проти прийняття рішення в підготовчому судовому засіданні. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У зв`язку з неявкою сторін, в порядку статті 280 ЦПК України, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності сторін та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. Всебічно з`ясувавши обставини справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. За загальним правилом статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 п.1 ч.2 ст.76 , ч.1, 2 ст.77, ч.1 ст.95 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Частиною 1, 3 ст.89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Як вбачається з ч.5 ст.263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ч. 4 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом (частина друга статті 792 ЦК України). Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно з частиною першою статті 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності (частина перша статті 93 ЗК України). Частинами першою-третьою статті 21 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. На вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України (частина перша статті 32 Закону України «Про оренду землі»). Відповідно до пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України, - підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Відповідно до частин першої та другої статті 651 ЦК України, - зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Зважаючи на викладене, суд приходить висновку про обґрунтування позовних вимог та наявність підстав для задоволення позову [PERSON] про розірвання договору оренди земельної ділянки

Outcome: approved