Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-05 00:00:00

У січні 2023 року позивачка звернулась до суду з даним позовом до відповідача, в обґрунтування якого зазначала, що після припинення спільного проживання з відповідачем, з яким не реєстрували шлюб, на її утриманні перебуває їх спільний син [PERSON] , [INFO] . Посилаючись на те, що відповідач ухиляється від обов`язку утримувати та належним чином забезпечувати своюдитину, просила стягнути з нього аліменти щомісячно на її утримання в розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку та на своє утримання до досягнення сином трьохрічного віку у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач до суду не прибув, у встановлений строк відзив на позов не подав, натомість 02.03.2023 надіслав заяву про розгляд справи без його участі, в якій визнав позовні вимоги лише в частині стягнення з нього аліментів на утримання сина. Щодо утримання позивачки заперечив, мотивуючи тим, що вона проживає в громадянському шлюбі з іншим чоловіком, а він з 23.12.2022 уклав офіційно шлюб з іншою жінкою, від якої чекає на дитину. Окрім того, під час захисту України від збройної агресії в Донецькій області отримав тяжкі поранення і на даний час проходить лікування, також має безліч інших захворювань, які потребують значних коштів. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши надані докази по справі, суд дійшов до наступного висновку. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є вони працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Конвенція ООН про права дитини встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, яка має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст.141 СК України). Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від неї, та захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для життєдіяльності. Кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ст.181 СК України). Судом встановлено, що сторони є батьками малолітнього хлопчика [PERSON] , який народився [INFO] в місті Новоград-Волинський. Відповідач проживає окремо від своєї дитини, домовленості щодо утримання якої сторони не досягло. Місце реєстрації та проживання [PERSON] , згідно витягу з реєстру територіальної громади, разом із матір`ю, позивачкою в даній справі. Остання, як слідує з позовної заяви, знаходиться у декретній відпустці. У відповідності до ст.84 СК України позивачка має право на утримання від відповідача, батька [PERSON] , до досягнення нею віку трьох років незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, оскільки вона виховує спільну з відповідачем дитину, а тому, незважаючи на її дохід, чоловік має їй компенсувати втрату можливостей повноцінно себе реалізовувати у кар`єрному зростанні, громадському та світському житті. Згідно з ч.2 ст.91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до ч.ч.2-4 ст.84 та ст.ст.86, 88 СК України. Держава Україна,\~проголошуючи такий\~принцип сімейного\~права,\~як державна\~охорона кожної\~дитини,\~реалізує його\~в одному\~із положень\~ст.182\~СК України,\~якавстановлює мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Законом України «Про державний бюджет України на 2023 рік» встановлений розмір прожиткового мінімуму для дітей віком до шести років: з 01.12.2023 2272 грн. Згідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини. Обов`язки по вихованню, догляду, розвитку дитини значно більшою мірою виконуються тим з подружжя (з колишнього подружжя), з яким дитина проживає. Незважаючи на юридично закріплений принцип гендерної рівності (ч.6 ст.7 СК України), у переважній більшості випадків догляд за дитиною здійснює її мати. Разом з тим, суд наголошує, що обов`язок по утриманню дитини, піклування про її фізичний і духовний розвиток, створення умов для отримання належної освіти, не може бути покладений виключно на одну матір. Відповідач є\~молодою особою\~33\~років; інформацію про наявність в нього інших дітей чи непрацездатних батьків, або наявності хвороб, суду не надав; він не приймає участь у вихованні неповнолітнього сина та не створює всі необхідні умови для його розвитку і життя; будь-яких поважних причин, що унеможливлюють надання ним матеріальної допомоги своїй дитині та її матері, на момент розгляду справи не існує, відтак він спроможний сплачувати аліменти. Виходячи з позиції якнайкращого забезпечення інтересів спільної дитини сторін, враховуючи, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення її гармонійного розвитку, суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог в частині сплати аліментів на дитину. Разом з тим, на думку суду, позовні вимоги щодо сплати аліментів на утримання позивачки завищені. Аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені лише за наявності юридичних складових сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення. Ні позивачкою, ні її представником в судовому засіданні не було надано жодного доказу на підтвердження її непрацездатності або рівня свого матеріального забезпечення нижчого від прожиткового мінімуму. Також не була доведена можливість сплати відповідачем аліментів на утримання [PERSON] у визначеному нею розмірі. Відтак, враховуючи визначений законодавством мінімальний розмір прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку та для працездатних осіб; наявність певних обмежень позивачки для самореалізації в період виховання спільного з відповідачем сина та її потребу у фінансовій допомозі з його боку, який є людиною працездатного віку і зобов`язаний брати участь у забезпеченні благополуччя матері своєї дитини протягом перших років після народження останньої; суд приходить до висновку, що відповідач спроможний сплачувати аліменти на утримання позивачки в розмірі 1/8 частки його заробітку. Це відповідатиме засадам розумності, виваженості і справедливості. Відповідач не надав доказів на підтвердження викладених у своїй заяві доводів та того, що доходи і матеріальне становище позивачки надають їй можливість самотужки забезпечити [PERSON] та собі, на час перебування у декретній відпустці, належний життєвий рівень. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до положень ст.191 СК України стягнення аліментів потрібно проводити з дня пред`явлення позову. Рішення в межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання. Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», то відповідно до вимог ст.141 ЦПК України він стягується з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial