Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-04 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особистим майном подружжя, яку мотивує тим, що за час шлюбу з відповідачем 23 листопада 2017 року ним була придбана квартира за адресою [ADDRESS] . Дана квартира була придбана за 254 490 гривень. Кошти на придбання квартири отримав в дар від своєї матері [PERSON] . 20 листопада 2017 року вона (а точніше він від її імені за довіреністю) продала свою власну квартиру за 448 000 гривень і подарувала ці кошти йому для придбання власної квартири. На час купівлі вказаної квартири 23.11.2017 року а ні в нього, а ні у його дружини коштів на придбання квартири не було. І отримати ці кошти він міг тільки від своєї матері. Тим більше на момент продажу квартири його матері та купівлі ним власної квартири його матері в Україні взагалі не було, оскільки вона проживає у Франції, і в Україну прилітає лише періодично. Тому кошти за продаж її квартири і на момент купівлі його квартири залишились у нього. Отже, придбана ним квартира 23.11.2017 року належить йому особисто і не є спільною сумісною власністю подружжя. Просить суд визнати за ним [PERSON] право особистої власності на квартиру за адресою [ADDRESS] . Відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву. В якому зазначає, що дійсно за час шлюбу її з позивачем 23 листопада 2017 року була придбана квартира за адресою: [ADDRESS] . Спірну квартиру було придбано в інтересах сім`ї: подружжя та їх спільної дитини. Заперечує щодо наступних обставин. Що у позивача були власні кошти, які були отримані в дар від його матері [PERSON] , і що він їх отримував для придбання власної квартири, що у позивача та відповідача коштів на придбання квартири не було, і що отримати ці кошти позивач міг тільки від своєї матері, що придбана позивачем квартира належить йому особисто і не є спільною сумісною власністю подружжя. Спірну квартиру було придбано за спільні кошти подружжя, які складались як з джерел доходів подружжя (отримання заробітної плати), так і з коштів отриманих на весіллі в дарунок від гостей, а також з грошових коштів безоплатно наданих подружжю в інтересах сім`ї родичами як позивача так і відповідача без відповідного документального оформлення. Вона мала самостійне джерело доходу, оскільки працює в публічному акціонерному товаристві «Національна суспільна телерадіокомпанія України», яке є правонаступником Національної телекомпанії України, з 03 вересня 2012 року. Після придбання спірного житла та проведення в ньому ремонту, вона разом з дитиною проживає в ньому починаючи з червня 2018 року. В статті 57 СК України зазначений перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Зокрема відповідно до пункту 2 частини першої цієї статті до такого майна відноситься майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Оскільки спірну квартиру було придбано в період шлюбу, що визнається позивачем, то на неї відповідно до ст. 60 СК України поширюється презумпція спільності права власності подружжя на майно. Позивачем жодних належних, допустимих та достовірних доказів, які б підтверджували, що кошти за які була придбана спірна квартира були його особистою приватною власністю відповідно до положень, передбачених статтею 57 СК України, що спірна квартира була придбана ним у власних особистих інтересах не пов`язаних із сімейними суду надано не було. Позивачем подано до суду копію розписки, яка датована 05 жовтня 2017 року, та відповідно до якої [PERSON] підтверджує, що вона дарує грошові кошти в сумі 448 000грн. своєму сину [PERSON] , яка буде ним отримана від продажу її квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , за нотаріально посвідченою довіреністю від 05.10.2017 року за номером 422. Зазначена розписка має просту письмову форму без нотаріального посвідчення, тому цей договір дарування (правочин) є нікчемним і отже не породжує ніяких правових наслідків. Таким чином зазначена розписка не є належним, допустимим та достовірним доказом та не може підтверджувати факт набуття позивачем в особисту приватну власність майна, а саме грошових коштів, на підставі пункту 2 частини першої статті 57 СК України. Це в свою чергу спростовує твердження позивача про те, що спірна квартира була придбана ним за кошти, які належали йому особисто, оскільки ним не надано жодних належних, допустимих та достовірних доказів, що такі кошти (особисті) у нього були. Також позивач не надав суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів, які б підтверджували, що спірна квартира була придбана саме за кошти, які позивач начеб то отримав у дар від матері. Сам факт наявності коштів, які були отримані від продажу іншої квартири, не є доказом того, що саме за ці кошти була придбана спірна квартира. Крім того, відповідно наданого позивачем суду договору купівлі-продажу від 29-11-2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченко О. В., відповідач продав квартиру своєї матері [PERSON] , діючи від її імені за довіреністю, посвідченою 05.10.2017 року Черняком А. П., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстром № 422. Цією ж датою, а саме 05.10.2017 року, датована розписка [PERSON] про дарування грошових коштів в сумі 448 тисяч гривень своєму сину [PERSON] , які будуть ним отримані в майбутньому від продажу належної їй квартири. Проте ця розписка, в порушення вимог законодавства, нотаріально не посвідчена. Отже [PERSON] , перебуваючи в цей день у нотаріуса, мала усі можливості нотаріально посвідчити договір дарування сину грошових коштів, але чомусь не зробила цього, не зважаючи на те, що позивач мав отримати зазначені кошти в майбутньому саме від продажу квартири матері, діючи від її імені на підставі довіреності, яка була посвідчена нотаріусом у той же день, яким датовано розписку про дарування грошей. Також слід звернути увагу на те, що в розписці про дарування грошей, яка датована 05.10.2017 року, зазначена сума подарованих грошових коштів, яка повністю співпадає з сумою грошових коштів отриманих за продаж квартири відповідно до договору купівлі-продажу, який датований 20.11.2017 року. В той же час, згідно пункту 6 зазначеного договору купівлі-продажу квартири, її ринкова вартість була визначена лише 17.11.2017 року відповідно до Висновку про вартість майна складеного суб`єктом оціночної діяльності ПП «Ескпертзабезпечення». Це говорить про те, що станом на 05.10.2017 року, тобто за півтора місяці до продажу квартири, [PERSON] не знала та не могла знати точну суму грошових коштів за яку її буде продано, оскільки формування цієї суми безпосередньо залежало від експертної оцінки майна, що продається, якої на той момент проведено не було, а її було проведено майже через півтора місяці після складання відповідної розписки. Зазначені обставини однозначно свідчать про те, що розписка [PERSON] про дарування грошових коштів була складена заднім числом після виникнення спірних правовідносин та з метою штучного створення доказів. Вважає письмове пояснення [PERSON] від 06.12.2019 року також не може бути належним, допустимим та достовірним доказом. Просить суд відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Всудовому засіданні позивач та його представник підтвердили обставини викладені у позові та запереченні на відзив, просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог, просив відмовити в задоволенні позову із-за недоведеністю заявлених вимог позивачем. Дослідивши докази по справі та заслухавши пояснення учасників процесу, свідка [PERSON] суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено, що за час перебування у шлюбі придбана квартирі [ADDRESS] , яка зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу квартири від 23 листопада 2017 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Нельзиним М.С., даний факт підтверджено договором купівлі - продажу квартири від 23 листопада 2017 року, витягом з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, даний факт не заперечували сторони і в судовому засіданні. Підписання та виконання зазначеного договору купівлі-продажу квартири було здійснене за письмовою згодою [PERSON] , дружини [PERSON] , про що свідчить заява-згода на купівлю квартири, нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Нельзиним М.С., в якій зазначено, що [PERSON] , дає згоду на купівлю її чоловіком [PERSON] квартири [ADDRESS] за ціну та на умовах на його розсуд. При цьому вона стверджує, що підписання вищевказаного договору купівлі-продажу здійснюється в інтересах сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них. Згідно довідки від 04.06.2020 року № 91-вк департаменту кадрового адміністрування Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» вбачається що [PERSON] працює в товаристві з 03 вересня 2012 року. З 25.10.2019 року до 24.10.2020 року знаходиться у відпустці для догляду за дитиною. Довідка не містить даних щодо розміру доходів, які отримувала [PERSON] . Відповідач в своїх запереченнях зазначає, що вона здійснює оплату комунальних послуг за користування спірною квартирою та проживає у ній зі спільної дитиною, даний факт позивачем не оспорюється. Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься й у частині третій статті 368 ЦК України. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем подано копію розписки від 05.10.2017 року про те, що [PERSON] дарує грошові кошти в сумі 448 тисяч гривень своєму синові [PERSON] від продажу її квартири за адресою [ADDRESS] за нотаріально посвідченою довіреністю від 05.10.2017 року за номером 422 та копію договору купівлі-продажу квартири від 20.11.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченком О.В., укладеного між [PERSON] (продавець) від імені якої на підставі довіреності діє [PERSON] та [PERSON] (покупець). Згідно п.3 договору за погодженням сторін продаж квартири за адресою [ADDRESS] вчинено за 448,000грн, які повністю сплачені покупцем представнику продавця, до підписання цього договору. Згідно п.6 договору ринкова вартість квартири становить 447940грн., згідно висновку про вартість майна, виконаного суб`єктом оціночної діяльності ПП «Експертзабезпечення» 17 листопада 2017 року. Відповідно до пункту 1 статті 1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 (який був чинним станом на 05.10.2017 року) до валютних цінностей віднесено валюту України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, а сума грошових коштів, яка зазначена в розписці як передана в дар перевищує п`ятидесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, який відповідно до пункту 5 підрозділу 1 розділу XX Податкового кодексу України (чинним станом на 05.10.2017 року) становив: 17 х 50 = 850 гривень, то відповідно до вимог, передбачених частиною п`ятою статті 719 ЦК України, цей договір дарування підлягав нотаріальному посвідченню. Згідно ч. 5 ст. 719 ЦК України ( в редакції станом до із змін, внесеними згідно із Законом № 2628-VIII від 23.11.2018) договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно правової позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 640/4013/17, щодо договору дарування грошових коштів між фізичними особами від 10 жовтня 2010 року, який було досліджено судами першої та апеляційної інстанції «до правових наслідків недотримання нотаріального посвідчення договору дарування валютних цінностей на суму понад п`ятидесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян застосовується загальне правило, визначене частиною першою статті 220 ЦК України, за яким у випадку недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним». Згідно показів свідка [PERSON] вбачається, що сім`я сина проживала у квартирі за адресою [ADDRESS] , що належала їй на праві власності до моменту її продажу. Після продажу її квартири за адресою [ADDRESS] (продажем займався її син по довіреності), всі кошти були у сина, він мав купити їй нову квартиру, більшу для її подальшого проживання, після повернення із-за кордону. Вона не мала заперечень, що син та його дружина (відповідач по справі) з внуком будуть проживати і в новій її квартирі. Їй не відомо, чи на купівлю квартири [ADDRESS] , були повністю витрачені кошти, які отримав її син від продажу її квартири, чи були витрачені кошти відповідачки, чи її родичів. Кошти синові вона не дарувала, дала йому кошти щоб він купив для неї квартиру. Нею були оформлені ті документи, які потрібні були синові на той час. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Доводи позивача про те, що відповідач не мала такого доходу, щоб придбати квартиру, а він придбав спірне нерухоме майно за власні кошти, а саме: за кошти подаровані йому його матір`ю [PERSON] в розмірі 448000грн, що були отримані за продаж її власної квартири, про що свідчить письмова розписка та письмові пояснення [PERSON] не заслуговують на увагу та суд розцінює такі доводи неналежні та недопустимі та надані нею пояснення в судовому засіданні як намагання відповідача уникнути поділу спільного сумісного майна подружжя. При цьому презумцію права спільної сумісної власності майна подружжя позивачем [PERSON] не спростовано. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed