Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-10 00:00:00

21.11.2022 р. [PERSON] звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з вищезазначеним позовом у якому просить стягнути грошові кошти у сумі 25000,00 дол. США, що станом на день подання позовної заяви еквівалентно 914000,00 грн. за курсом НБУ та 18000,00 Євро, що станом на день подання позовної заяви еквівалентно 679680,00 грн. за курсом НБУ. Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем боргових зобов`язань за договором позики. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 25.11.2022 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 30.01.2023 р. подано відзив у якому [PERSON] визнає заявлені позовні вимоги повністю. Підтверджує факт укладення 15.01.2021 р. між нею та [PERSON] договору безпроцентної позики, у відповідності до якого отримала від позивача 28000,00 доларів США та 20000,00 Євро про що надала власноручні розписки. У зв`язку із неможливістю повернути позику у встановлені договором строки, а саме до 31.12.2021 р., повернула її лише частково у розмірі 3000,00 доларів США та 2000,00 Євро. Таким чином, заборгованість перед позивачем становить 25000,00 доларів США та 18000,00 Євро. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21.02.2023 р. судом відмовлено у затвердженні мирової угоди, укладеної між сторонами справи, шляхом визнання за кредитором права власності на майно боржника. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21.02.2023 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Судом встановлено, що 15.01.2021 р. між [PERSON] та [PERSON] (позичальник) укладено договір безпроцентної позики. Згідно п.1.1. договору позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі, встановлено договором, а позичальник зобов`язується повернути їх позикодавцю. Згідно п. 2.1. договору сума позики становить 28000,00 доларів США (що станом на день укладення договору еквівалентно 785680,00 грн.) та 20000,00 Євро (що станом на день укладення договору еквівалентно 679800,00 грн.). За п.2.2. проценти за надання позики не нараховуються та не сплачуються. Сторони визначили, що позикодавець передає суму позики позичальнику готівкою в момент укладення даного договору. Строк повернення позики до 31.12.2021 року (п.4.1. договору). Згідно розписки від 15.01.2021 року [PERSON] отримала від [PERSON] в якості позики грошові кошти в іноземній валюті в сумі 28000,00 доларів США та 20000,00 євро, зобов`язуючись їх повернути до 31.12.2021 року. Згідно розписки від 15.11.2021 року [PERSON] отримала від [PERSON] 3000,00 тисячі доларів США в якості часткового повернення боргу за договором позики від 15.01.2021 року. Згідно розписки від 07.12.2021 р. [PERSON] отримала від [PERSON] 2000,00 євро в якості часткового повернення боргу за договором позики від 15.01.2021 року. Суд, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані докази, доходить наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 02.07.2014 у справі N 6-79цс14, договір позики є укладеним з моменту передання грошей; складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Суд, досліджуючи боргову розписку чи договір позики, повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання. (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі N 6-24ц12). Згідно ч. 1 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням наведеного, зважаючи на вищевикладені обставини справи та приймаючи до уваги, що матеріали справи містять докази факту існування та часткового виконання боргового зобов`язання за договором позики, визнання позову відповідачем, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved