Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-19 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, укладеного 30 серпня 2008 року, зареєстрованого Франківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №361. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що перебуває з відповідачем у шлюбі з 30.08.2008. В подружжя є донька - [PERSON] , [INFO] . Однак, сторони тривалий час проживають окремо, спільного господарства не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують. За таких обставин, збереження шлюбу є неможливим, а подальше спільне проживання суперечитиме інтересам сторін, а тому просить суд шлюб розірвати. Окрім цього, зазначив, що спільна донька проживає разом з матір`ю, щодо цього він не заперечує, а тому просить суд після розірвання шлюбу визначити місце проживання дитини з відповідачем. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 24.02.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом сторін). Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою про проведення розгляду справи без його участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Від останньої на адресу суду надійшла заява про визнання позовних вимог, в якій вказала, що примирення між сторонами неможливе, оскільки в сторін різні погляди на сімейне життя, відтак збереження шлюбу суперечитиме її інтересам. Додатково вказала, що спір щодо місця проживання неповнолітньої дитини між сторонами відсутній. Враховуючи неявку сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. З`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно зі ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічне положення містить ч. 1 ст. 24 СК України, в якій також зазначено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3 статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч. 1 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя відповідно до статті 106 або одного з них відповідно до статті 107 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Частиною 2 статті 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як визначено ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб (повторно) серії [NUMBER] від 17.01.2023, [PERSON] та [PERSON] 30 серпня 2008 року уклали шлюб, зареєстровали такий у Франківському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №361. Після державної реєстрації шлюбу відповідачу присвоєно прізвище « [PERSON] ». В подружжя є неповнолітня донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (повторно) серії [NUMBER] від 01.07.2022. Судом встановлено, що сторони міцної сім`ї не створили, не проживають разом, не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільного господарства. Між ними втрачено почуття любові, без якого повноцінна сім`я існувати не може, а примирення неможливе. З цього слідує, що між сторонами виник спір з приводу розірвання шлюбу, який вони, враховуючи наявність неповнолітньої доньки, не можуть розірвати в позасудовому порядку. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечив проти задоволення позову, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. З цього слідує, що подальше збереження шлюбу, який існує формально, суперечитиме інтересам сторін, а тому в цій частині позов підлягає до задоволення. Разом з тим, відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів позовної заяви, малолітня донька проживає разом із відповідачем. Позивач щодо вказаного не заперечує, бажає, аби місце проживання доньки було визначеним разом із матір`ю дитини. Водночас, з тверджень, які містяться у заяві відповідача, встановлено, що при вирішенні питання щодо розірвання шлюбу сторони врахували інтереси малолітньої дитини, яка на даний час проживає спільно із матір`ю. Таким чином, в позивача та відповідача відсутній спір щодо визначення місця проживання спільної малолітньої доньки. Враховуючи наведене та те, що малолітня донька проживає з відповідачем, позивач щодо вказаного не заперечує, відтак з цього випливає, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини, а тому в цій частині позову слід відмовити. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує положення ч. 1 ст. 142 ЦПК України, згідно з якими у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Судом встановлено, що позивачем при поданні позову понесено судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 1073,60 грн., а відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, відтак суд приходить до висновку, що позивачу необхідно повернути з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору, що становить 536,80 грн., а решту судових витрат у розмірі 536,80 грн. стягнути з відповідача на її користь. На підставі ст. ст. 24, 105, 112 СК України,

Outcome: partial