Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 29 січня 2020 року позивач працює на посаді бригадира з поточного утримання й ремонту колій та штучних споруд 5 розряду в околоток №6 ст. Шевченка «Виробничого підрозділу служби колії «Шевченківська дистанція колії» регіональної філії\~ «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця». Наказом\~ №01-02/480 від 16 грудня 2021 року його було відсторонено від роботи з 16 грудня 2021 року у зв`язку з нездійсненням\~ ним профілактичного щеплення\~ проти гострої респіраторної хвороби\~ COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Відмова позивача від профілактичного щеплення зумовлена тим, що відсутні законні\~ підтвердження безпечності протиковідних вакцин, якими здійснюється\~ вакцинація та можливих тяжких наслідків протиковідної вакцинації, а також у зв`язку з тим, що\~ чинним законодавством не передбачено обов`язковість таких щеплень. Вважає, що підстави відсторонення його від роботи відсутні, оскільки наказ №01-02/480 не містить відомостей на підтвердження\~ його відмови\~ здійснити щеплення у порядку, визначеному ч.6 ст.12 ЗУ « Про захист населення\~ від інфекційних хвороб. Також зазначив, що пунктом 3 оспорюваного наказу позивача фактично зобов`язано\~ здійснити профілактичне щеплення проти гострої\~ респіраторної хвороби та повідомити про\~ це письмово роботодавця, що є порушенням\~ ст. 11 ЗУ « Про інформацію». Крім того, відповідач, відстороняючи позивача від роботи, порушив його право на працю та право заробляти\~ працею на життя шляхом його обмеження. Враховуючи викладені обставини позивач звернувся до суду з позовом та просить визнати незаконним та скасувати наказ\~ №01-02/480\~ про відсторонення\~ його від роботи та стягнути з відповідача\~ середній заробіток\~ за час вимушеного прогулу\~ з 16 грудня 2021 року по день винесення судом рішення та понесені ним судові витрати. Ухвалою суду від 21 жовтня 2022 року провадження по справі зупинено до розгляду Великою Палатою Верховного Суду цивільної справи №130/3548/21. Ухвалою суду від 28 лютого 2023 року провадження по справі відновлено. Судове засідання по справі призначено на 06 квітня 2023 року. В судове засідання позивач не з`явився. Представник позивача надав суду заяву в якій розгляд справи просив проводити без його участі та участі позивача, на задоволенні позову наполягав. Також при винесенні рішення по справі представник просив врахувати позицію Верховного Суду викладену у постанові №688/51/22 від 01.03.2023. Також просив врахувати ту обставину, що в підпорядкуванні [PERSON] знаходиться три монтери колії, однак згідно посадової інструкції [PERSON] спільна робота протягом дня з монтерами не передбачена, окрім їх інструктажу. Крім того, представником позивача надано суду розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс під час розгляду справи\~ в суді в розмірі 1000 грн. та квитанцію про їх оплату, які просив стягнути з відповідача на користь позивача. Представник відповідача у наданому суду відзиві проти задоволення позову заперечував. Вказав, що згідно наказу МОЗ України\~ від 01.11.2021 №2393 розширено перелік\~ професій, до яких щеплення\~ проти\~ COVID-19 є обов`язковим. До\~ вказаного переліку входить АТ «Укрзалізниця», тому дія вищезазначеного наказу МОЗ України поширюється на всіх співробітників товариства.\~ Наказ №2393 МОЗ України набрав чинності 09 грудня 2021 року. Позивача було\~ ознайомлено під особистий підпис\~ зі змістом\~ п.41-6 постанови КМУ\~ від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення\~ карантину та запровадження\~ обмежувальних протиепідемічних заходів з метою\~ запобігання\~ поширенню на території України гострої респіраторної хвороби\~ COVID-19, спричиненої\~ корона вірусом SARS-CoV-2» з додатом; наказом МОЗ України від 04.10.2021\~ №2153 «Про затвердження Переліку\~ професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим\~ профілактичним щепленням» з додатком; наказом МОЗ України від 01.11.2021 №2393 «Про затвердження\~ змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» з додатком; постановою КМУ від 04.03.2015 №83 «Про затвердження переліку об`єктів\~ державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» з додатком. Позивачу було доведено про обов`язковість профілактичного щеплення та попереджено, що відмова від обов`язкового щеплення може бути підставою для відсторонення\~ від роботи з 09 грудня 2021 року. 16 грудня 2021 року\~ було складено акт\~ про те, що станом на 16 грудня 2021 року,\~ позивач не надав документ, який підтверджує вакцинацію проти\~ COVID-19 однією чи кількома дозами вакцин або висновок лікаря щодо наявності\~ протипоказань до проведення\~ обов`язкових профілактичних щеплень. Також вказав, що у наказі про відсторонення позивача від роботи зазначено\~ причини\~ відмови від вакцинації, а саме: тимчасове утримання від вакцинації, що спростовує\~ твердження позивача про відсутність відомостей на підтвердження його відмови\~ здійснити щеплення. Враховуючи викладене відповідачем правомірно прийнято рішення про відсторонення\~ позивача\~ від роботи, як особу, що\~ ухиляється від проведення\~ обов`язкових профілактичних щеплень, відтак у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі. Щодо стягнення із відповідача на користь позивача понесених судових витрат за надання правничої допомоги в сумі 1000 грн. представник відповідача заперечував. Вказав, що представник позивача\~ не надав\~ суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання\~ правничої допомоги та документ, на підтвердження їх оплати. Крім того, у наданих суду поясненнях, представник відповідача просив при винесенні рішення по справі врахувати правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 по справі №130/4538/21. Також, на підтвердження факту соціальних контактів\~ позивача\~ представником відповідача надано суду посадову інструкцію позивача, витяг із штатного розпису\~ та книги обліку явки на роботу і виходу з роботи працівників. За таких обставин суд проводить розгляд справи у відсутності сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Як вбачається з трудової книжки [PERSON] з 29 січня 2020 року працює на посаді працює на посаді бригадира з поточного утримання й ремонту колій та штучних споруд 5 розряду в околоток №6 ст. Шевченка «Виробничого підрозділу служби колії «Шевченківська дистанція колії» регіональної філії\~ «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця». Наказом №01-02/480 від 16 грудня 2021 року позивача відсторонено від роботи з 16 грудня 2021 року у зв`язку з недотриманням законодавства України про обов`язковість щеплень від коронавірусної хвороби Covid-19, ст.ст.46 КЗпП України, ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб». Строк відсторонення до моменту усунення\~ причин відсторонення. З вказаним наказом позивач був ознайомлений 16 грудня 2021 року, про що свідчить його підпис. Відповідно до п.4 Наказу №01-02/480 від 16 грудня 2021 року [PERSON] припинено нарахування заробітної плати. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами статей12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до преамбули ЗУ «Основи законодавства України про охорону здоров`я» кожна людина має природне невід`ємне і непорушне право на охорону здоров`я. Суспільство і держава відповідальні перед сучасним і майбутніми поколіннями за рівень здоров`я і збереження генофонду народу України, забезпечують пріоритетність охорони здоров`я в діяльності держави, поліпшення умов праці, навчання, побуту і відпочинку населення, розв`язання екологічних проблем, вдосконалення медичної допомоги і запровадження здорового способу життя. Основи законодавства України про охорону здоров`я визначають правові, організаційні, економічні та соціальні засади охорони здоров`я в Україні, регулюють суспільні відносини у цій сфері з метою забезпечення гармонійного розвитку фізичних і духовних сил, високої працездатності і довголітнього активного життя громадян, усунення факторів, що шкідливо впливають на їх здоров`я, попередження і зниження захворюваності, інвалідності та смертності, поліпшення спадковості. Відповідно до ст.1 цього ж закону законодавство України про охорону здоров`я базується на Конституції Україниі складається з цих Основ та інших прийнятих відповідно до них актів законодавства, що регулюють суспільні відносини у сфері охорони здоров`я. У статті 5 цього ж закону визначено, що державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов`язані забезпечити пріоритетність охорони здоров`я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров`ю населення і окремих осіб, у межах своєї компетенції надавати допомогу хворим, особам з інвалідністю та потерпілим від нещасних випадків, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров`я в їх діяльності, а також виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. За п.б,г ч.1 ст.10 вказаного закону громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. Трудові відносини в Україні врегульовані ст. 1 КЗпП України. Статтею 21 КЗпП України проголошена рівність трудових прав громадян та заборонена будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема обмеження прав працівників залежно від стану їхнього здоров`я. Частиною 1 статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: - появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; - відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; - в інших випадках, передбачених законодавством. За змістом вищеназваної статті КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом (правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц (провадження № 61-18651св18)). Таким актом є, зокрема Закон України «Про захист населення від інфекційний хвороб», який передбачає відсторонення працівників як в разі відмови від обов`язкових щеплень, так і в разі ухилення від обов`язкових щеплень. Отже, відсторонення від роботи - це тимчасове позбавлення працівника, який перебуває у трудових правовідносинах із підприємством, можливості реального здійснення ним права на працю на підставі виявленого власником чи уповноваженим ним органом факту, через який він має право усунути або зобов`язаний усунути працівника від роботи. Таким чином, за змістом статті 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 185/676/18 (провадження № 61-8219св19). Частинами 2,3 ст.14 Закону України «Про охорону праці» встановлено, що працівник зобов`язаний дбати про особисту безпеку і здоров`я, а також про безпеку і здоров`я оточуючих людей в процесі виконання будь-яких робіт чи під час перебування на території підприємства; знати і виконувати вимоги нормативно-правових актів з охорони праці, правила поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, користуватися засобами колективного та індивідуального захисту. В силу приписів ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Згідно з положеннями ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необгрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, є Міністерство охорони здоров`я України (надалі - МОЗ). Наказом МОЗ від 5 лютого 2020 року за №521 розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, який затверджений наказом МОЗ від 19 липня 1995 року № 133, доповнено пунктом 39 такого змісту: «COVID-19». Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (надалі - Перелік № 2153), відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, в тому числі підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83, до яких належить, зокрема АТ «Укрзалізниця». Пунктом 41-6 вказаної Постанови КМУ № 1236 встановлено: керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України Про оплату праці та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Міністерство юстиції України зробило висновок, щонаказ МОЗ № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України. Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України,Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), антикорупційної та гендерно-правової експертиз з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.(п. 4Положенняпро державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженогопостановою КМУ від 28.12.1992 № 731). Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи держвлади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків: втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки, економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі, для захисту прав і свобод інших осіб. Європейська соціальна хартія в ч. 3 ст. 11 містить положення, згідно з яким із метою забезпечення ефективного здійснення права на охорону здоров`я Сторони зобов`язуються самостійно або в співробітництві з громадськими чи приватними організаціями вживати відповідних заходів для того, щоб запобігати в міру можливості епідемічним, ендемічним та іншим захворюванням, а також нещасним випадкам. Це вимагає від держав забезпечити високий рівень імунізації, щоб не просто зменшити частоту цих захворювань, а й нейтралізувати запаси вірусів і таким чином досягти цілей, встановлених Всесвітньою організацією охорони здоров`я. Комітет підкреслює, що вакцинація у великих масштабах визнана найефективнішим та найекономнішим засобом боротьби з інфекційними й епідемічними хворобами (справа «Medecins du Monde International проти Франції»). Отже, міжнародні нормативно-правові акти закріплюють важливість охорони здоров`я населення, а також визначають обов`язок держав запобігати спалахам епідемій шляхом розробки програм вакцинації. У рішенні від 28 квітня 2021 року (CASE OF VAVШIИKA AND OTHERS v. THE CZECH REPUBLIC) Європейський суд з прав людини підкреслив, що, на загальну думку, вакцинація є одним із найбільш успішніших та ефективних з точки зору витрат заходів у сфері охорони здоров`я і що кожна держава має намагатися досягати максимально можливого рівня вакцинації серед свого населення. Конвенція та інші міжнародні документи покладають позитивне зобов`язання на Договірні Держави зі вжиття належних заходів із захисту життя і здоров`я осіб, які перебувають під їхньою юрисдикцією. У світлі цих аргументів ЄСПЛ дійшов висновку, що обов`язок проходження вакцинації в Чехії є відповіддю національних органів влади на нагальну соціальну потребу в захисті здоров`я окремої особи та суспільства в цілому від відповідних хвороб та недопущенні будь-якої тенденції зменшення рівня вакцинації дітей. Суд зрештою дійшов висновку, що оскаржувані заходи можуть вважатись такими, що були «необхідними у демократичному суспільстві», а тому не вбачав порушення статті 8 Конвенції. Приймаючи рішення, суд враховував те, що недопущення дітей такого віку до навчання та спілкування з однолітками негативно вплинуло на можливість цих дітей особистісно розвиватися, проте ЄСПЛ вказує на те, що такі наслідки були спричинені свідомим порушенням законодавства їхніми законними представниками батьками. Отже, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, що вакцинація є одним із найбільш успішніших та ефективних заходів у сфері охорони здоров`я, мета якої є захист здоров`я окремої особи та суспільства в цілому від інфекційного захворювання. Таким чином, обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно наказу МОЗ України від 19.07.95 №133 зі змінами, внесеними наказом від 25.02.2020 №521, належить до особливо небезпечних інфекційних хвороб) задля попередження його поширення серед населення є виправданим та таким, що не порушує статтю 8 Конвенції. Слід також звернути увагу на частково релевантну практику ЄСПЛ та Верховного Суду у справах про обов`язкову вакцинацію. Так, ЄСПЛ в рішенні від 15.03.2012 року у справі "Соломахін проти України" (заява № 24429/03) сформулював правовий висновок, що обов`язкове щеплення, як примусовий медичний захід, є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Порушення фізичної недоторканності заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта стаття 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження N 14-82цс22) зазначено, що: «нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети. За змістом Переліку N 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженогонаказом МОЗ від 16 вересня 2011 № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку N 2153 останній не містить. Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо. Застосування до позивачки передбачених Переліком № 2153 таЗаконом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду чергової по переїзду, позивачка могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівниківАТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала вАТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: - кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); - форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; - умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; - контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням. Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. Однак апеляційний суд залишив указані обставини поза увагою та не врахував, що відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивачки тим, що вона, працюючи черговою по переїзду, створювала загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивачку заробітку. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави та є виправданим. Аналогічний висновок зробив Верховний Суд і в постановах від 10 березня 2021 року у справі N 331/5291/19 (провадження N 61-17335св20), від 20 березня 2018 року у справі N 337/3087/17 (провадження N К/9901/283/18), від 08 лютого 2021 року у справі N 630/554/19 (провадження N 61-6307св20). З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті)". Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина першастатті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третястатті 89 ЦПК України). У поданій позовній заяві посилається на ту обставину, що його відсторонення від роботи з 16 грудня 2021 року без збереження заробітної плати на строк до проведення щеплення та надання сертифікату про вакцинацію від COVID-19 або висновку про протипоказання до вакцинації, є незаконним та таким, що порушує його право на працю і супутні соціальні права, гарантовані Конституцією України. Судом встановлено, що [PERSON] з 29 січня 2020 року працює на посаді бригадира з поточного утримання й ремонту колій та штучних споруд 5 розряду в околоток №6 ст. Шевченка «Виробничого підрозділу служби колії «Шевченківська дистанція колії» регіональної філії\~ «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» та входить до кола працівників, визначених вказаними актами, які підлягають щепленню. Відповідачем було повідомлено позивача про необхідність щеплення проти COVID-19 та надання відповідних документів про проходження цієї процедури або про наявність абсолютних протипоказань до такого щеплення, а також роз`яснено наслідки ненадання одного з таких документів у вигляді відсторонення від роботи. З вказаним листом позивач був ознайомлений 16 грудня 2021 року під підпис. 16 грудня 2021 року помічником начальника з кадрів [PERSON] , інженером з нормування праці [PERSON] та інженером з охорони праці [PERSON] було складено акт\~ про відмову [PERSON] від проходження обов`язкового профілактичного щеплення з підстав тимчасового утримання. Як слідує зі змісту позовної заяви та наданих суду доказів, [PERSON] щеплення не має, від його проведення відмовився та суду не надано доказів про наявність у нього абсолютних протипоказань до проведення щеплення проти гострої респіраторної хвороби. Оскільки позивач не пройшов обов`язкове профілактичне щеплення проти Covid-19, не має протипоказань до вакцинації, роботодавець зобов`язаний був, відповідно до діючого законодавства, відсторонити позивача від роботи. Крім того, як вбачається з п. 1.3, 1.4, 1.5, 1.6, 1.11, 1.14, 1.15, 1.21, 1.22, 1.30 робочої інструкції позивача\~ він, не менше двох раз кожнім півмісяця\~ в дні, встановлені\~ начальником дистанції колії , проводятить огляд і перевірку колії, стрілочних\~ переводів по ширині\~ колії та рівню, огляд стану ізолюючих елементів та рейкових\~ з`єднувачів електричних рейкових ланцюгів, а також огляд всіх споруд земляного полотна\~ штучних споруд, переїздів та інших колійних пристроїв, виявляє несправності та причини їх виникнення і призначає роботи по їх усуненню.\~ При чому одна з перевірок проводиться разом\~ з шляховим\~ майстром. Під керівництвом\~ шляхового майстра, повинен у встановлені строки\~ провести суцільний ремонт рейок та скріплень, а також металевих частин стрілочних переводів. Перевіряти по мірі необхідності, особисто або через призначених\~ ним робітників, колії та споруди в період дощів, весняних злив, завірюх, сильних\~ морозів, різкого підвищення температур, деформації земляного полотна. Забезпечувати щоденний огляд колії і споруд на відділах, де скасовані\~ колійні обходи порядком, встановленим начальником дистанції колії. Брати участь у проведеній шляховим майстром і електромеханіком\~ СЦБ один раз в 4 тижні перевірці справності ізолюючих стиків, ізоляції сережок гостряків, стягнутих смуг, стрілочних гарнітур та стрілочних переводах, розміщених на головних і бокових коліях, по яким здійснюється\~ безперебійний пропуск\~ поїздів. Безпосередньо керувати робочою групою, дорученої йому бригади, вчити\~ монтерів колії правильним високовиробничим прийомам, передовій технології виробництва, ощадливому відношенню до механізмів, інструменту, раціональному\~ і економному використанні матеріалів, досягати високої якості\~ виконуваних робіт. Заздалегід ознайомити бригаду з планом роботи\~ і провести інструктаж щодо правил виконання робіт, техніки безпеки і в майбутньому контролювати\~ їх виконання. Перед початком виконання робіт проводить працівникам цільовий\~ інструктаж, з послідуючою перевіркою\~ знань. Щоденно перед початком робіт проводить разом з представниками\~ профспілки околодку перший ступінь оперативного контролю. Щоденно доповідає шляховому майстру про виконання\~ робіт за\~ минулий день і обговорювати роботу\~ з ним на наступний день. З оглянутої посадової інструкції позивача слідує, що його функціональні обов`язки пов`язані саме з контактами з іншими працівниками, тобто умови праці позивача,у яких він виконує трудові обов`язки,\~ збільшують вірогідність зараження COVID-19 як самого позивача та інших працівників. Крім того, контакт позивача з іншими працівниками підтверджується також витягом із штатного розпису\~ та книгами обліку явки на роботу і виходу з роботи працівників. Посилання позивача на те, що обов`язковими щепленнями, відповідно до ч. 1ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб»: є «Профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу» та обов`язкової вакцинації від Covid-19 у вказаному переліку немає є безпідставними та спростовуються діючим законодавством, зокрема положеннями ч.1ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб`та ч.1ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», відповідно до яких обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань, окрім дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу, підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виконуваної ними роботи. З огляду на викладене, беручи до уваги вимоги ч.1ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб`та ч.1ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», згідно яких обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань, окрім дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу, підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виконуваної ними роботи, тобто відповідно до діючого законодавства профілактичне щеплення проти COVІD-19 є обов`язковим для працівників підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, також беручи до уваги вимоги ч.ч. 2, 3ст. 14 ЗУ «Про охорону праці» згідно яких працівник зобов`язаний дбати про особисту безпеку і здоров`я, а також про безпеку і здоров`я оточуючих людей в процесі виконання будь-яких робіт, незважаючи на те, що кожна людина має право самостійно розпоряджатися власним життям і здоров`ям, існує перелік обов`язкових щеплень, які мають бути проведені окремою категорією працівників у зв`язку з особливостями виконуваної ними роботи. Відмова від вакцинації є цілком правомірною, але в даному випадку працівник свідомо допускає настання наслідків у вигляді відсторонення від роботи і у даному випадку це не буде вважатися порушенням права на працю. Відмова працівника від вакцинації не повинна ставити під загрозу здоров`я колег, які працюють з позивачем. На думку суду, в даному випадку відсторонення позивача від роботи ґрунтувалось на вимогах закону, здійснено в спосіб, передбачений законом та існування правових та фактичних підстав. Щодо посилань позивача на ту обставину, що відсторонення від роботи суперечить Конституції України, то з цього приводу слід вказати наступне. Європейським судом з прав людини у справі Соломахін проти Україниу рішенні від 15 березня 2012 року вказано наступне: ст.8 передбачається право кожного на повагу до приватного і сімейного життя. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Отже ЄСПЛ, розглядаючи порушеннястатті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободу цій справі, вказав, що відповідно до його прецедентної практики фізична недоторканність особи охоплюється поняттям приватне життя, яке охороняється статтею 8 Конвенції. Примусова вакцинація як примусове медичне лікування означає втручання в право на повагу до приватного життя, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи, як це гарантується пунктом 1 статті 8 (див. Сальветті проти Італії, № 42197/98, 9 липня 2002 р., та Маттер проти Словаччини, № 31534/96, 5 липня 1999 р.) Втручання у фізичну недоторканність заявника можна вважати виправданим міркуваннями охорони здоров`я та необхідністю контролювати поширення інфекційних захворювань у регіоні. В даному випадку, суд вважає, що відсутнє порушення права позивача на працю, визначене ст.43 Конституції України, оскільки за ним зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений, обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини. Крім цього, суд звертає увагу, що завданням цивільного судочинстває справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2 ЦПК України). За змістом статті 15 ЦК України, право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Враховуючи, що позивачем не були надані ні сертифікат про проходження профілактичних щеплень проти COVID-19, ні медичний висновок про наявність протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19, суд з урахуванням позиції ЄСПЛ, згідно якої обмеження прав осіб, які відмовилися від вакцинації за власним бажанням, а також накладення санкцій за таку відмову, не є проявом дискримінації та порушенням ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також те, що інтереси суспільства превалюють над інтересом однієї особи, тому впровадження обов`язкової вакцинації задля боротьби за громадське здоров`я не є порушенням прав окремих осіб, з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», приходить до висновку що у задоволенні позову в частині зобов`язання відповідача скасувати наказ від 16 грудня 2021 року №01-02/480 слід відмовити. Оскільки вимога позивача про зобов`язання відповідача скасувати наказ №01-02/480 від 16 грудня 2021 року\~ судом задоволенню не підлягає, то не підлягає до задоволення вимога про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за період відсторонення від роботи. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволенні позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача. Оскільки суд не вбачає підстав для задоволення позову, відсутні пдстави для стягнення судових витрат з відповідача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed