Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-04 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просить суд про визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що йому на праві власності належить квартира, що знаходиться в [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є його дочкою, а її мати, як законний представник - [PERSON] - його колишня дружина, оскільки рішенням Красилівського районного суду від 18.02.2022 р. № 677/1962/21 шлюб між ними було розірвано. З травня місяця 2021 року Відповідач та її мати [PERSON] , забравши свої особисті речі, залишили місце проживання у спірній квартирі та виїхали проживати до матері [PERSON] в [ADDRESS] . З моменту припинення проживання в у квартирі в [ADDRESS] - відповідач та її мати у ній більше жодного дня не проживали та не з`являлися. Реєстрація відповідачки у даній квартирі перешкоджає йому здійснювати право власності на квартиру, зокрема право її відчужити. Згідно зі статтею 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Відповідно до вимог ст. 386 ЦК України власник житлового будинку може звернутися суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання порушенню його права власності іншою особою. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідач, будучи зареєстрованою у його квартирі, з початку травня місяця 2021 року жодного дня не проживала у ній, а тому втратила право користування цим житловим приміщенням. Позивач, в обґрунтування позовних вимог посилався, в тому числі, на п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого сулу України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02. 2014 року № 5 роз`яснено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним,мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені гл. 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК України застосуванню не підлягають. На підставі наведеного, просив позов задовольнити. Аргументи учасників справи Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Заслучненської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, 10.11.2022 року подала до суду Рішення № 73-09/2022 від 04.11.2022 року, яким затверджено висновок Служби у справах дітей про недоцільність визнання малолітньої дитини такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Представник законного представника відповідача адвокат Драпчук С.М. 12.11.2023 року надіслав до суду відзив на позовну заяву, у якомупозовні вимоги вважає безпідставними, необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Вказав, що звертаючись до суду, позивач фактично визначив дві підстави пред`явленого ним позову, зокрема, він вважає, що малолітня відповідачка втратила право користування спірним жилим приміщенням у зв`язку з її тривалим непроживанням у спірному приміщенні протягом більш ніж шість місяців, посилаючись на положення статей 71, 72 ЖК України та статті 405 ЦК України. Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на території України введено воєнний стан. На початку червня 2022 року мати малолітньої [PERSON] , [PERSON] , разом із дочкою, виїхала за кордон до США, а саме в місто Нью - Йорк, для забезпечення безпеки дитини, де і знаходиться по теперішній час. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18.12.2008 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13.05.2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 року). Статтею 71 ЖК України визначено умови, відповідно до яких особу, може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Аналіз статті 71 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання. Відтак, на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні, а на відповідача довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 24.10.2018 року у справі № 490/123 84/16-ц. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Факт довготривалої відсутності відповідача за місцем реєстрації позивач може підтвердити своїми показами та показами свідків - сусідів. Однак жодних письмових доказів, як випливає з позовної заяви, не додає. Такими доказами, як приклад, могли стати акти про відсутність за місцем реєстрації відповідача, складені за участю керівника або представників управляючої компанії (ЖЕД, ОСББ, КП тощо). Крім того, подаючи позов про визнання малолітньої дитини такою, що втратила право користування жилим приміщенням, позивач не звернув уваги на наступне. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Підстава, на якій місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , реєструвалося в квартирі, що належить позивачу, у судовому порядку не оспорюється, тому вона набула права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом (правова позиція Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 року в справі № 368/750/16-ц). Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. У зв`язку з наведеним, представник відповідача [PERSON] просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] з підстав необґрунтованості та безпідставності позовних вимог. Позивач [PERSON] 09.01.2023 року подав до суду відповідь на відзив, у якій вказав, що відповідь адвоката Драпчука С.М. є необґрунтованою та такою, що не ґрунтується на положеннях чинного законодавства. У відзиві на позовну заяву зазначається, що нібито Відповідач не користується та не проживає у спірній квартирі у зв`язку з введеним 24.02.2022 року Указом Президента України № 64/2022 воєнним станом, а саме виїздом через це Відповідача з її мамою [PERSON] за кордон до США, де знаходяться по теперішній час. Однак таке твердження є безпідставним, оскільки його колишня дружина з донькою - Відповідачкою по справі залишили місце свого проживання у його квартирі ще задовго до введення військового стану, а саме: з травня місяця 2021 року. Відповідачка та її мати [PERSON] , забравши свої особисті речі, залишили місце проживання у квартирі в [ADDRESS] , та виїхали проживати до матері [PERSON] в [ADDRESS] . З моменту припинення проживання у спірній квартирі в м. Красилів відповідач та її мати у ній більше жодного дня не проживали та не з`являлися. Також даними особами не робилися будь-які спроби на повернення для проживання у його квартиру, що свідчить про небажання проживати у ній, користуватися нею. Доказами того, що його колишня дружина [PERSON] та донька [PERSON] не проживають у квартирі з травня місяця 2021 року є копія позовної заяви про розірвання шлюбу від 10.12.2021 р., де його колишня дружина сама стверджує, що з травня місяця 2021 року вони з дочкою у його квартирі не проживають та копія рішення Красилівського районного суду від 18.02.2022 р. № 677/1962/21, де встановлені такі обставини. Також про те, що Відповідачка не проживає у його квартирі з травня 2021 року підтверджується заявою [PERSON] про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дитину від 10.12.2021 року. Тому Відповідач припинила проживання у його квартирі не через введення військового стану та виїздом у зв`язку з цим за кордон, а через інші обставини, які виникли за 10 місяців до введення воєнного стану. Також, у відзиві на позовну заяву зазначається, що ним до позову не надано доказів відсутності у його квартирі відповідача понад встановлений законом термін, а лише, як стверджується Представником Відповідача, таке твердження ґрунтується на його показах та показах свідків - сусідів. З цього приводу звернув увагу суду, що до позовної заяви він додав оригінал акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 26.09.2022 р., складеним головою ОСББ Владюком Д. та скріплений його підписом та підписами сусідів - свідків, про те що його дочка [PERSON] не проживає у його квартирі більше одного року. Підстави законності реєстрації Відповідача у його квартирі він не оспорює, отже, заперечення на позов у відзиві таким аргументом не заслуговує на увагу та зводиться до зловживання правом. Окрім того, він може зареєструвати, у разі потреби та згоди матері, свою доньку в іншому будинку. А дану квартиру він має намір відчужити, оскільки його батько має проблеми зі здоров`ям та потрібні кошти на його лікування. У зв`язку з наведеним, позивач [PERSON] просив залишити відзив на позов представника [PERSON] - адвоката Драпчука С.М. без задоволення. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Киричук С.В. вимоги позову підтримали, з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її законний представник [PERSON] , які належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. У судовому засіданні представник законного представника відповідача адвокат Драпчук С.М. вимоги позову не визнав, просив у їх задоволенні відмовити. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Заслучненської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області Світак С.В. у судовому засіданні позов не визнала, з підстав наведених у Висновку Служби у справах дітей про недоцільність визнання малолітньої дитини такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, який долучений до матеріалів справи. Позиція суду У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання належним чином повідомленого учасника справи не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов наступного висновку. Короткий зміст фактичних обставин справи Позивач [PERSON] на підставі договору дарування від 04.01.2020 року є власником квартири, що знаходиться за адресою: в [ADDRESS] . (а.с. 9). Відповідач [PERSON] є дочкою позивача, а її мати - законний представник відповідача [PERSON] - колишня дружина позивача, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 15.12.2021 року (а.с. 4) та копією рішення Красилівського районного суду від 18.02.2022 року у справі №677/1962/21 (а.с. 13-14). Дочка позивача [PERSON] , [INFO] , зареєстрована у належній на праві власності позивачу квартирі [ADDRESS] (а.с. 5). Як слідує з акту обстеження матеріально-побутових умов проживання, складеного 26.09.2022 року головою правління Об`єднання співласників багатоквартирного будинку «Довіра 2017» Владюком Д.Ю., в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , яка не проживає за вказаною адресою протягом останнього року. Речей домашнього вжитку, які б належали [PERSON] у квартирі немає (а.с.10). Як зазначено позивачем, та не заперечується стороною відповідача, з травня місяця 2021 року малолітня [PERSON] , [INFO] , проживає разом із матір`ю[PERSON] , та не проживає разом із батьком [PERSON] , тобто, за адресою місце своєї реєстрації. Позивач стверджує, що Відповідач та її мати [PERSON] , забравши свої особисті речі, залишили місце проживання у спірній квартирі та виїхали проживати до матері [PERSON] в [ADDRESS] . З моменту припинення проживання у квартирі [ADDRESS] , - відповідач та її мати у ній більше жодного дня не проживали та не з`являлися. Реєстрація відповідача у спірній квартирі перешкоджає позивачу здійснювати право власності на квартиру, зокрема право її відчужити. Свідок [PERSON] у судовому засіданні дав суду показання про те, що він є сусідом позивача. Йому відомо про те, що подружжя [PERSON] посварилися і дружина позивача, забравши спільну дитин,у з травня 2021 року не мешкає у спірній квартирі. Також підтвердив факт свого перебування в спірній квартирі під час складання акту обстеження, яким було зафіксовано відсутність колишньої дружини та малолітньої доньки позивача. Свідок [PERSON] у судовому засіданні дав суду показання про те, що є cусідом і кумом позивача, знає, що малолітня дочка позивача не мешкає в квартирі з травня 2021 року. Дочка проживає з колишньою дружиною позивача за іншою адресою. Також підтвердив факт свого перебування в спірній квартирі під час складання акту обстеження, яким було зафіксовано відсутність колишньої дружини та малолітньої доньки позивача. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] разом із батьком та матір`ю - колишнім подружжям [PERSON] та [PERSON] , в спірній квартирі проживала з моменту її народженнядо травня 2021 року, потім через сварки та непорозуміння у батьків відповідача склалися неприязні стосунки, у зв`язку з чим [PERSON] з дочкою [PERSON] переїхала зі спірної квартири проживати до своєї матері, згодом [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб. Рішенням № 73-09/2022 від 04.11.2022 року виконавчого комітету Заслучненської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області затверджено висновок Служби у справах дітей про недоцільність визнання малолітньої дитини такою, що втратила право на користування житловим приміщенням (а.с.24). У Висновку про недоцільність визнання малолітньої дитини такою, що втратила право на користування житловим приміщенням зазначено: «У даній справі йдеться про звуження обсягу існуючих майнових прав та порушення охоронюваних законом інтересів дитини, порушення гарантії збереження права малолітньої на житло, а також обмеження її прав та інтересів при користуванні житловим приміщенням, адже власник житла [PERSON] вимагає визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у зв`язку з довготривалою відсутністю у даному приміщенні. В першу чергу необхідно з`ясовувати причини відсутності у житловому приміщенні [PERSON] понад встановлені строки. Виходячи з того, що малолітня [PERSON] не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання в житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Для визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, необхідно детальніше з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У цій справі факт довготривалої відсутності [PERSON] підтверджується словами батька та сусідів. Вказали, що мати малолітньої [PERSON] , разом з донькою [PERSON] виїхала за кордон до США в м. Нью- Йорк під час військових дій в Україні для безпеки дитини, де знаходяться по теперішній час. За місцем реєстрації матері не проживають, обстеження проведено 04.11.2022 року. Саме тому, вимоги [PERSON] щодо визнання малолітньої дитини [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задоволенню не підлягають, оскільки залишається недоведеним, що вказаний член родини був відсутній понад один рік без поважних причин тим більше, що факт її непроживання в житловому приміщенні не є безумовною підставою для позбавлення малолітньої дитини права користування цим житлом.

Outcome: dismissed