Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-16 00:00:00

У березні 2023 року [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, в якому вказував, що з 15 жовтня 2007 року по 17 квітня 2012 року він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають спільну неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Після припинення сімейних стосунків між сторонами донька залишилася проживати з батьком. На цей час [PERSON] проходить службу у Збройних Силах України, а тому [PERSON] мешкає разом зі своєю рідною тіткою - [PERSON] . В той же час, з моменту припинення сімейних стосунків з позивачем, відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини, зокрема: з донькою не спілкується; не приймає жодної участі у її вихованні та утриманні; не цікавиться життям, здоров`ям, навчанням [PERSON] . Враховуючи вказані обставини, [PERSON] просив позбавити [PERSON] батьківських прав щодо дитини. В підготовчому засіданні, яке проводилося без участі позивача [PERSON] , його представник [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в підготовчому засіданні позовні вимоги визнала повністю. Представник третьої особи без самостійних вимог [PERSON] в підготовчому засіданні проти задоволення позову не заперечувала, вказуючи на те, що позбавлення відповідачки батьківських прав щодо доньки буде відповідати інтересам дитини. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] , відповідачки [PERSON] , представника третьої особи без самостійних вимог [PERSON] , а також думку неповнолітньої [PERSON] (опитаної в присутності педагога [PERSON] ), дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до висновку про наявність передбачених ст.ст. 200, 206 ЦПК України підстав для прийняття визнання позову відповідачкою, що має своїм наслідком ухвалення судового рішення в підготовчому засіданні, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. При цьому судом встановлено, що з 15 жовтня 2007 року по 17 квітня 2012 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають спільну неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Після припинення сімейних стосунків між сторонами донька залишилася проживати з батьком. На цей час [PERSON] проходить службу у Збройних Силах України, а тому [PERSON] мешкає разом зі своєю рідною тіткою - [PERSON] . Відповідачка в підготовчому засіданні визнала, що приблизно з 2011-2012 років вона припинила будь-які контакти з донькою, зокрема: з донькою не спілкується у будь-якій формі; не приймає жодної участі у її вихованні та утриманні; не цікавиться життям, здоров`ям, навчанням [PERSON] . Також пояснила, що не бажає виконувати батьківські обов`язки щодо доньки в майбутньому. Також вказані обставини знайшли своє часткове підтвердження наступними доказами: - копією висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Бузької сільської ради від 14 березня 2023 року про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав, згідно якого, під час розгляду вказаного питання, органом було встановлено та документально доведено, що відповідачка не цікавиться життям, здоров`ям, розвитком, вихованням, навчанням [PERSON] (а.с. 9); - копією висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Бузької сільської ради від 14 березня 2023 року про визначення місця проживання [PERSON] , згідно якого, під час розгляду вказаного питання, було встановлено та доведено, що відповідачка не приймає ніякої участі у житті [PERSON] понад 10 років (а.с. 10); - копією довідки Бузького ліцею Бузької сільської ради від 01 березня 2023 року, згідно якої мати [PERSON] не займається вихованням доньки, не була в школі жодного разу, не приймає участі у житті класу та школи (а.с. 11); - іншими доказами. Суд з урахуванням положень ч. 2 ст. 171 СК України при вирішенні спору також враховує думку неповнолітньої [PERSON] , яка вважала, що відповідачку слід позбавити батьківських прав, оскільки з 2010 року остання не підтримує з нею жодних контактів, не цікавиться її життям, не утримує її матеріально. Відповідно до вимог ч.ч. 2, 3, 5 ст. 150, ч. 3 ст. 155, ст. 180 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток останньої, забезпечити здобуття нею загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, що є найважливішими обов`язками матері і батька, а також повинні матеріально утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» (аналогічно положеннями Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року) передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно ч. 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Відповідно до п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ч. 1 ст. 9 Конвенції). В рішеннях Європейського Суду з прав людини у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року та у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року висловлено наступне: «Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним». Фактичне розірвання сімейних зв`язків, що означає позбавлення дитини її коріння, може бути виправдане лише за виняткових обставин, має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. Сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (справа «Савіни проти України», рішення від 18 грудня 2008 року). Тому, ретельно зваживши доводи, надані докази, встановлені під час розгляду справи обставини, приймаючи до уваги думку неповнолітньої [PERSON] , письмовий висновок органу опіки та піклування виконкому Бузької сільської ради від 14 березня 2023 року, суд вважає доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав щодо її доньки [PERSON] , оскільки це буде відповідати інтересам останньої. З урахуванням вимог ст. 167 СК України та висновку органу опіки та піклування виконкому Бузької сільської ради від 14 березня 2023 року дитину слід залишити проживати разом з батьком, оскільки підстави для передачі її іншим особам відсутні. З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

Outcome: approved