Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-03 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Виконавчий комітет Жовківської міської ради Львівського району Львівської області, як орган опіки та піклування про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Просить суд розірвати шлюб між ним та [PERSON] , укладений 06 вересня 2008 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Жовківського районного управління юстиції Львівської області, актовий запис № 100, а також визначити місце проживання доньки, [PERSON] , [INFO] , разом із ним за адресою: [ADDRESS] , на повному його утриманні та вихованні. \~ \~ \~ \~Позивач в судове засідання не з`явився, однак подав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю. \~ \~ \~ \~Відповідач в підготовче судове засідання не з`явилася, однак подала на адресу суду письмову заяву, в якій просить розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги визнає. Окрім цього в даній заяві зазначає, що протягом тривалого часу дочка проживає з батьком та надалі бажає проживати з позивачем. Проживання дочки з Позивачем не буде порушувати її виховний на навчальний процес. \~ \~ \~ \~Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, однак представником на адресу суду подано заяву в якій вона просить справу розглядати у її відсутності, щодо позову не заперечує, при вирішенні даного позову покладається на думку суду. \~ \~ \~ \~У відповідності до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про взаємовідносини сторін, позицію відповідача про визнання позову, суд вважає за можливе ухвалити рішення у відсутність учасників, що відповідає положенням ст.ст. 200, 206, 211 ЦПК України. Оскільки сторони в судове засідання не прибули, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. \~ \~ \~ \~Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність неповнолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 06 вересня 2008 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Жовківського районного управління юстиції Львівської області, актовий запис № 100. Наведене підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого 01 вересня 2011 року Жовківським районним управлінням юстиції Львівської області. У шлюбі у сторін народилося двоє дітей, а саме, син, [PERSON] , [INFO] та донька, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтва про народження дітей наявних в матеріалах справи. З копії Витягу з реєстру територіальної громади від 15 березня 2023 року, вбачається, що [PERSON] зареєстрований і проживає за адресою: [ADDRESS] . З копії Витягу з реєстру територіальної громади від 16 березня 2023 року, вбачається, що [PERSON] зареєстрована і проживає за адресою: [ADDRESS] . Позивач у позові зазначає, що протягом останніх декількох місяців стосунки з дружиною розладналися, зникло взаєморозуміння і взаємоповага. Вже тривалий час кожен із подружжя живе окремим життям та своїми інтересами. Фактично сім`я припинила своє існування. На даний час, сторони проживають окремо, сімейного спільного побуту не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують. Причиною розірвання шлюбу є те, що в них різні характери, тому часто виникали суперечки та сварки. Саме відсутність почуттів та спільних життєвих інтересів призвели до постійних сварок. У відповідності із ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. З письмової заяви позивача від 04.04.2023 року, яка міститься в матеріалах справи, встановлено, що він остаточно визначився та збереження шлюбу не бажає. Частиною 2 ст. 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя №11 від 21 грудня 2007 року проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Окрім цього судом встановлено, що сторони не підтримують подружніх відносин, шлюб існує лише формально й зберегти сім`ю не можливо. За таких обставин, суд приходить до висновку, що розлад в сім`ї носить стійкий характер, сім`я розпалась остаточно, сторони припинили подружні стосунки та ведення спільного господарства, втратили одне до одного почуття любові та поваги, підстав для надання строку на примирення немає, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін. З огляду на викладені правові норми, обставини у справі, суд вважає, що збереження сім`ї в даному випадку буде нічим іншим, як примушуванням сторін до збереження шлюбних відносин, а відтак, позовні вимоги слід задовольнити повністю. Щодо позовної вимоги позивача про визначення місця проживання дитини, суд приходить до наступного висновку. Статтею 141 СК України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У відповідності до ст. 12 Закону України Про охорону дитинства, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. З копії податкової декларації про майновий стан і доходи [PERSON] за 2022 рік вбачається, що такий є підприємцем, загальну сума доходу за даний період становить - 78600.00 грн. З матеріалів\~справи вбачається,\~що на даний час донька проживає з позивачем, і в подальшому донька бажає проживати з позивачем, оскільки дуже прив`язана до нього. Проживання дочки із позивачем не буде порушувати її виховний та навчальний процес. Вказане також підтверджується письмовою заявою відповідача від 31.03.2023р. У відповідності до ст. 12 Закону України Про охорону дитинства, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (надалі - Конвенція), яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 9 Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Судом встановлено, що позивач постійно піклується про свою доньку, бере участь у її вихованні, утриманні, розвитку, забезпечує можливість навчання, має постійне місце проживання та стабільний дохід, відповідач визнає позовні вимоги повністю, зазначає, що їх донька уже протягом тривалого часу проживає з позивачем та надалі бажає проживати з батьком, проживання доньки з позивачем не буде порушувати її виховний та навчальний процес. З огляду на вищевикладене, враховуючи повне визнання відповідачем позовних вимог, позицію третьої особи, представник якої не заперечив з приводу поданого позову, суд дійшов висновку, що з метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав і законних інтересів доньки, [PERSON] , [INFO] , найкращим інтересам дитини буде відповідати визначення місця проживання разом з батьком на повному його утриманні та вихованні. За таких обставин позовні вимоги потрібно задовольнити повністю. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved