Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-18 00:00:00

В листопаді 2021р. позивач [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача Регіонального сервісного центру ГСЦ в Дніпропетровській області, в якому просив суд: - визнати за позивачем право власності на транспортний засіб, а саме мотоцикл марки «Suzuki GSX600F», червоного кольору з номером рами [NUMBER] та номером двигуна [NUMBER] (далі по тексту - мотоцикл). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що ним було придбано за оголошенням в мережі «Інтернет» зазначений мотоцикл. 05 грудня 2020р. співробітниками патрульної поліції було зупинено позивача, який керував мотоциклом. Під час перевірки, працівниками поліції було вставнолено ознаки підробки реєстраційного посвідчення на мотоцикл. В ході здійснення досудового розслідування, було проведено ряд судових експертиз, які встановили, що бланк свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (мотоцикла)не відповідає за способами друку та спеціальними елементами захисту аналогічним бланкам свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу, які знаходяться в офіційному обігу на території України, тобто реєстраційне посвідчення є «підробленим». Також, експертами було встановлено, що ідентифікаційний номер рами та номер двигуна мотоцикла на час проведення експертного дослідження є первинним та змінам не піддавався. Згодом, 18 травня 2021р. дізнавачам сектору дізнання Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області були закриті кримінальні провадження на підставі п. 2) ч. 1 ст. 284 КПК України, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020045030000394 від 06 грудня 2020р., за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України; за № 12021045030000102 від 26 січня 2021р., за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. Також постановою цього ж дізнавача від 18 лютого 2021р. позивачу були повернуті мотоцикл та свідоцтво про реєстрацію цього мотоцикла. Оскільки в досудовому порядку, відповідач листом від 31 серпня 2021р. за № 31/4-К-224відмовив позивачу у реєстрації мотоцикла, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту свого права. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2021р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено справу в підготовче засідання. 28 грудня 2021р. на адресу суду надійшов відзив на позов. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2022р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 березня 2022р. виключено з числа відповідачів Регіональний сервісний центр ГСЦ в Дніпропетровській області, залучено до участі у справі Головний сервісний центр МВС України, в якості належного відповідача. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 березня 2022р. матеріали цивільної справи передані за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 21 червня 2022р. прийнято справу до розгляду та призначено в підготовче засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 листопада 2022р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. 21 листопада 2022р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що відповідачем не були порушені права позивача, зокрема і право власності на мотоцикл, оскільки останнім при здійснені реєстрації транспортного засобу не були дотримані Положення Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою КМУ від 07 вересня 1998р. за № 1388 (далі по тексту - Порядок), зокрема не дотримано пп. 1 п. 8 Порядку. Відповідь на відзив стороною позивача не подавалась. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених у позові, просив суд позов задовольнити. Відповідач, про час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку, свого представника до суду не направив, поважності причин неявки не повідомив. В силу положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи у відсутність стороні відповідача. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. ( ч. 2 ст. 15 ЦК України ) Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. За змістом ч. 2-4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частиною 1, 2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Велика Палата Верховного Суду у постанові по справі № 925/642/19 від 02 лютого 2021р. зазначила, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. У відповідності до положень ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що ним було придбано за оголошенням в мережі «Інтернет» мотоцикл, який в подальшому він намагався зареєструвати, проте стороною відповідача оспорюється його право власності на зазначений транспортний засіб і відмовлено у державній реєстрації. Протягом всього часу розгляду справи в суді, а також в доданих до позовної заяви документів, якими сторона позивача обґрунтовувала заявлені позовні вимоги, суд не міг встановити за яких обставин позивачем було набуту мотоцикл. В судовому засіданні представник позивача не міг пояснити, у кого фізичної чи юридичної особи було придбано/чи набуто зазначений транспортний засіб, на підставі якого правочину, за якою ціною, та в який саме день, місяць та рік. Згідно з ч. 11 ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів. Пунктом 7 Порядку визначено, що власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини). Державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність, для юридичних осіб - організаційно-розпорядчий документ про проведення державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку транспортних засобів та видана юридичною особою довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів (підпункт 1 п. 8 Порядку). Таким чином, державна реєстрація транспортних засобів, яка відповідно до Порядку № 1388, реалізується на підставі заяви власника транспортного засобу та документів, які засвідчують його право власності на даний транспортний засіб, належить до функцій територіальних сервісних центрів МВС, які, зокрема, здійснюють заходи, пов`язані із перевіркою документів, що є підставою для здійснення такої реєстрації. Судом встановлено, і не заперечувалось сторонами, в ході розгляду справи в суді, що 17 серпня 2021р. представник позивача - [PERSON], в інтересах позивача звернувся до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області із заявою щодо реєстрації за позивачем мотоцикла. Однак, як вставнолено судом, документів, які б свідчили про правомірність придбання, отримання, ввезення або митного оформлення цього мотоцикла стороною позивача надано не було. Проте, до вказаної заяви було долучено, зокрема копію технічного паспорту, копії постанов про закриття кримінальних проваджень, але вказані документи не передбачені пунктом 8 Порядку та не підтверджують факт правомірності придбання, отримання, ввезення або митного оформлення мотоцикла. Відповідно до постанови від 18 травня 2021р. про закриття кримінального провадження № 12020045030000394 від 06 грудня 2020р., за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, «вилучений мотоцикл марки «Suzuki», в ході проведення трасологічної експертизи, згідно висновку експерта № 19/104-9/1/432 від 17.12.2022 ідентичний номер рами « [NUMBER] », наданого на дослідження мотоцикла марки «Suzuki» модель «GSX600F», червоного кольору з д.н.з [NUMBER] , на момент дослідження, є первинним та змінам не піддавався. Номер двигуна « [NUMBER] », на момент дослідження, є первинним та змінам не піддавався». У постанові від 18 травня 2021р. про закриття кримінального провадження № 12020045030000102 від 26 січня 2021р. за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України зазначено, що: «відповідно висновку експерта № 19/104-7/7/932 від 15.12.2022 бланк свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу із серійним номером [NUMBER] , заповненого на ім`я [PERSON] (на мотоцикл марки «Suzuki» модель «GSX600F», реєстраційний номер [NUMBER] , не відповідає за способами друку та специфічними елементами захисту аналогічним бланкам свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу, які знаходяться в офіційному обігу на території України». З матеріалів справи вбачається, що регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Дніпропетровській області (філія відповідача) листом від 31 серпня 2021р. за № 31/4-К-224 повідомив сторону позивача, що реєстрація за останнім мотоцикла можлива за наявності, оформлених в установленому порядку, документів, що підтверджують правомірність придбання такого транспортного засобу та сертифікату відповідності, виданого уповноваженим органом із сертифікації. У вказаному листі також міститься посилання на відповідні положення законодавства, які регулюють порядок державної реєстрації (перереєстрації) транспортних засобів, зокрема на пункти 8, 10 Порядку. Таким чином, суд вважає, що відповідач правомірно відмовив позивачу у державній реєстрації мотоциклу, та діяв із дотриманням вищенаведених вимог законодавства, які регламентують питання реєстрації (перереєстрації) транспортних засобів. При цьому в судовому засіданні представник позивача визнав, що стороною позивача не оскаржувались в установленому законом порядку дії/бездіяльність відповідача. Крім того, у відзиві на позов, сторона відповідача, звертала увагу суду, що згідно із даними, що містяться в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів станом на 14 листопада 2022р., інформація про державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку спірного мотоциклу відсутня. Як і відсутні відомості щодо фактів перетину державного кордону України та митного оформлення мотоцикла, що підтверджується листом Державної митної служби України від 22 липня 2021р. за № 19-19/19-02-02/8.19/918. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову, при цьому судом встановлено, що відповідачем не були порушені права позивача, враховуючи, що протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача не було надано суду належних і допустимих доказів того, що ним, як особою, яка просила суд визнати право власності на спірний мотоцикл, у повному обсязі було сплачено всі податки та збори, передбачені законодавством України на день ввезення цього транспортного засобу на митну територію України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed