Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-16 00:00:00

14.04.2023 заявник звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , уродженки м. Дергачі Харківської області, яка померла [INFO] в смт. Козача Лопань Харківського району Харківської області на тимчасово окупованій території України, непідконтрольній українській владі. В обґрунтування заявлених вимог вказує, що є членом сім`ї [PERSON] , а саме чоловіком доньки померлої. У зв`язку з окупацією сім`я виїхала проживати до Валківської територіальної громади. Лише в квітні 2023 року зміг повернутися додому та 06.04.2023 отримав лікарське свідоцтво про смерть №12, видане КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Дергачівської міської ради Харківської області, з яким звернувся до відділу ДРАЦС з метою державної реєстрації смерті [PERSON] , але йому відмовлено, оскільки зазначене лікарське свідоцтво видане на території, де органи державної влади України на час смерті тимчасово не здійснювали свої повноваження, тому вирішити це питання в позасудовому порядку неможливо. У відповідності до ч.2 ст.317 ЦПК України справу розглянуто невідкладно, про що повідомлені сторони у справі, які не заперечували проти судового розгляду за їх відсутності. Заявник надав клопотання про розгляд заяви за його відсутності, заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. Представник третьої особи Губський І. надав заяву про розгляд справи за відсутності представника установи. Просить ухвалити рішення відповідно до норм чинного законодавства. Дослідивши надані докази, суд доходить висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , про що свідчать дані свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 06.02.1980 Козачо-Лопанською селищною радою Дергачівського району Харківської області, актовий запис №13. 31.07.1999 заявник уклав шлюб із [PERSON] , після чого їй присвоєно прізвище [PERSON] , що підтверджується даними свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 31.07.1999 Ленінським відділом РАГС м. Харкова, актовий запис №298. Як вбачається із лікарського свідоцтва про смерть №12, виданого 06.04.2023 КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Дергачівської міської ради Харківської області, [PERSON] померла [INFO] в смт. Козача Лопань Харківського району Харківської області. Ст.1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Як передбачено ч.1 ст.18 Закону, громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, після залишення ними тимчасово окупованої території. Зі змісту ст.9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими ч.2 цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Згідно ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. В окремому провадженні суд, зокрема, розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (ст.315 ЦПК України). Відповідно до ч.2 ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Із практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка згідно українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права, що викладена у висновках ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «laizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), першочерговим завданням щодо прав передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Відповідно до ст.17 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. З огляду на викладене, встановлення факту смерті [PERSON] необхідне для державної реєстрації смерті в органах реєстрації актів цивільного стану та отримання свідоцтва про смерть на території України. Із лікарського свідоцтва про смерть, [PERSON] померла [INFO] на тимчасово окупованій території, медичний документ отримано лише з часом після звільнення, тому заявник позбавлений можливості зареєструвати її смерть іншим способом. На підставі викладеного, суд доходить висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті [PERSON] , оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість отримати заявнику свідоцтво про смерть, видане державним органом України.

Outcome: approved