Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-11 00:00:00

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Рівне-Транс-Груп» (далі ТОВ «Рівне-Транс-Груп») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 1700 Євро, 3% річних в розмірі 41 Євро. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 23.12.2021 між ТОВ «Рівне-Транс-Груп» та [PERSON] було укладено Договір позики, згідно якого позивачем передано у власність відповідачу грошові кошти в сумі 52 700 грн., що еквівалентно станом на 23 грудня 2021 року по курсу гривні до Євро розрахованим за курсом валют для готівкових операцій з купівлі Євро 1700 Євро. Відповідач зобов`язався повернути таку ж суму грошових коштів не пізніше ніж до 31 грудня 2022 року. У випадку збільшення офіційного курсу гривні до Євро позичальник зобов`язався повернути суму грошових коштів еквівалентну на момент повернення коштів 1700 Євро по курсу гривні до Євро, розрахованим за курсом валют для готівкових операцій. 28.02.2022 [PERSON] було звільнено з посади водія автотранспортних засобів за згодою сторін згідно його заяви від 28.02.2022. Проте, в порушення п.5.1 Договору, станом на 28.02.2022 позика [PERSON] не була повернута. Позивач звертався до відповідача з вимогою №1 від 12.07.2022 року, яка була вручена відповідачу 18.07.2022, але відповіді і позики не отримано. Посилаючись на норми Цивільного кодексу України, просить стягнути з [PERSON] заборгованості за договором позики від 23.12.2021 в розмірі 1700 Євро, 3% річних в розмірі 41 Євро, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 гривень та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2481 гривні. Ухвалою суду від 03.02.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правила спрощеного провадження. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, 21.03.2023 подав заяву про розгляд справи без участі позивача. В судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнав та пояснив, що перебував у трудових відносинах з позивачем, працював водієм. За час роботи у позивача мало місце ДТП за його участі, тому йому запропонували відшкодувати вартість відновлювального ремонту транспортного засобу. Згодом, його звільнили з роботи за згодою сторін, заподіяної шкоди не відшкодував. Договір позики з ТОВ «Рівне-Транс-Груп» укладав, але фактично грошових коштів у позику не брав. Суд заслухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові докази, оцінивши їх в сукупності, приходить до наступного. Встановлено, що 23 грудня 2021 року ТОВ «Рівне-Транс-Груп» та [PERSON] уклали договір позики, згідно якого [PERSON] отримав у борг 52700,00 грн., що еквівалентно станом на 23 грудня 2021 року по курсу гривні до Євро, що за курсом валют становить 1700,00 Євро та зобов`язується повернути не пізніше ніж до 31 грудня 2022 року. У випадку збільшення офіційного курсу гривні до Євро позичальник зобов`ячався повернути суму грошових коштів еквівалентну на момент повернення коштів 1700,00 Євро . Згідно п.5.1 Договору в разі звільнення позичальника з ТОВ «Рівне-Транс-Груп» [PERSON] зобов`язався погасити борг до моменту звільнення. Пунктом 8 договору, у разі прострочення виконання зобов`язання [PERSON] за даним договором зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми (а.с.6-7). Згідно видаткового касового ордеру від 23 грудня 2021 року, 23.12.2021 [PERSON] видано позику в сумі 52 700,00 гривень на підставі позики згідно договору від 23/12/2021. Отримання вказаної суми коштів підтверджується підписом [PERSON] (а.с.8). 28 лютого 2022 року водій АТЗ [PERSON] звернувся із письмовою заявою про звільнення з роботи за згодою сторін (а.с.9). Згідно наказу №7-К від 28.02.2022 ТОВ «Рівне-Транс-Груп» «Про звільнення з роботи», [PERSON] з посади водія автотранспортних засобів звільнено з 28 лютого 2022 за згодою сторін, пункт 1 статті 36 КЗпП (а.с.11). 12 липня 2022 року ТОВ «Рівне-Транс-Груп» звернулося до [PERSON] із вимогою №1 про перерахування на рахунок товариства суму заборгованості в розмірі 1700 Євро протягом 7 днів з моменту отримання вимоги та повідомило, що у разі не виконання заявлених у претензії вимог у повному обсязі, ТОВ «Рівне-Транс-Груп» буде звертатися до суду за примусовим задоволенням вимог, що призведе до збільшення збитків на суму 3% річних та інфляційних втрат, а також відшкодування витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді, що підтверджується поштовою накладною від 12.07.2022 та описом вкладення у цінний лист 3301603494645, адресованих [PERSON] . Згідно відстеження цінного листа 3301603494645, відправлення вручено особисто 18.07.2022 (а.с.14-15,18). Відповідно до ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (стаття 527 ЦК України). Встановлено, що [PERSON] своїх зобов`язань не виконав, отримані кошти не повернув, а тому суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача щодо стягнення суми позики за договором від 23.12.2021. Посилання відповідача на те, що грошових коштів у позивача не отримував не заслуговує на увагу суду, оскільки згідно видаткового касового ордеру від 23 грудня 2021 року, 23.12.2021 [PERSON] одержав кошти в сумі 52 700,00 гривень, отримання вказаної суми коштів підтверджується його підписом (а.с.8). Частина 1 ст.611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов`язання, що складає 41 Євро. Така відповідальність позичальника (відповідача по справі) передбачена ст.625 ЦК України та п. 8 договору позики від 23 грудня 2021 року, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача нарахованих трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов`язання, є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Крім того, відповідно до положень ст.41 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Так, згідно з ч. 1, п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Позивач ТОВ «Рівне-Транс-Груп» просить стягнути з відповідача 7000 гривень відшкодування витрат за надання правничої допомоги. На підтвердження цих витрат надано Договір про надання правової допомоги з адвокатом Троянчуком Дмитром Миколайовичем від 11.07.2022 р., ордер, виписку з ЄДР юридичних осіб-підприємців та громадських формувань Адвокатського бюро «Троянчука Дмитра», квитанцію до прибуткового касового ордеру №1 від 23.12.2022 року, акт про результати надання правничої (правової) допомоги виконаних робіт та наданих послуг. За вказаних обставин вказані витрати підлягають стягнення з відповідача. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 2481,00 гривень, що підтверджені документально (а.с.8).

Outcome: approved