Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-09 00:00:00

У лютому 2023 р. [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі також - [PERSON] , відповідач) про стягнення грошових коштів за договором позики, трьох процентів річних та інфляційних втрат в загальному розмірі 3 331,94 грн. Позов обґрунтований такими обставинами. 02.06.2022 позивач надав відповідачу в борг під розписку 3 000 грн, які відповідач зобов`язався повернути у строк до 02.07.2022. До вказаної дати зобов`язання щодо повернення позики відповідач не виконав. Відповідач ухиляється від повернення суми боргу та ігнорує прохання та вимоги позивача повернути борг. Оскільки відповідач станом на сьогоднішній день гроші не повернув та прострочив виконання зобов`язання, він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційного збільшення боргу за прострочення виконання зобов`язання. Ухвалою від 23.02.2023 суд відкрив провадження за даним позовом та призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача направлялись ухвала про відкриття провадження та позовна заява з додатками, проте судові документи повернулися без вручення з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Ураховуючи, що судом були вжиті усі можливі та розумні заходи щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, а з дати направлення відповідачу документів сплинули усі встановлені процесуальним законом терміни для розгляду цієї справи, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідно до положень частини 8 статті 178 ЦПК України. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 02.06.2022 [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 3 000 грн, зобов`язавшись повернути борг у строк до 02.07.2022. Передача та отримання зазначеної суми підтверджується письмовим доказом - розпискою від 02.06.2022. Правовідносини, які випливають з договору позики, врегульовані нормами параграфу 1 глави 71 ЦК України. Відповідно до положень статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відтак розписка відповідача, яка посвідчує передання йому позивачем грошових коштів і містять вказівку на його зобов`язання повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, розцінюються судом як доказ укладення між сторонами договору позики. За приписами частини 1 статті 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина 3 статті 1049 ЦК України). Відповідно до положень статей 526, 530 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов`язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін. З пояснень позивача, викладених у позовній заяві, вбачається, що зобов`язання за договорами позики позичальник [PERSON] не виконав. Статтею 545 ЦК України врегульовано питання щодо підтвердження виконання зобов`язання, зокрема, передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наведене означає, що повне виконання боржником позикового зобов`язання підтверджується наявністю у нього боргового документа або розписки позикодавця, а належним доказом часткового повернення позики можуть бути лише власноручна розписка кредитора або відповідні записи у борговому документі. Дослідженням оригіналу боргового документу (розписки від 02.06.2022) установлено, що жодних записів про часткове чи повне повернення позики у ньому немає, також суду не надано відповідних розписок позивача, у зв`язку з чим суд вважає доведеним факт невиконання відповідачем зобов`язання за договором позики. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Наслідки порушення позикових зобов`язань визначені нормою статті 1050 ЦК України, якою передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За приписами частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми інфляційні втрати на суму боргу та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Інфляційні втрати обраховуються шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на добуток індексів інфляції за період прострочення (сукупний індекс інфляції). На підтвердження розміру позовних вимог позивачем надано розрахунки, відповідно до яких інфляційні втрати внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання за період з липня 2022 р. по січень 2023 р.склали 276,94грн. Три проценти річних розраховуються по формулі: сума боргу х 3 х кількість днів прострочення платежу/365/100. Суму боргу за розпискою від 02.06.2022 відповідач повинен був повернути у строк до 02.07.2022. За період з 02.07.2022 по 10.02.2023(дату, визначену у позовній заяві) прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором позики склало 222 дня, звідси розмір трьох процентів річних від простроченої суми становить 55 грн (3000х3х222/365/100), що відповідає розрахункам, наведеним у позовній заяві. Отже з огляду на зміст принципу диспозитивності цивільного процесу, вказані розрахунки суд покладає в обґрунтування рішення, оскільки вони виконані за вірними формулами, з урахуванням статистичних даних про індекси інфляції за період прострочення та не спростовані відповідачем. Підсумовуючи викладене, суд визнає обґрунтованими та доведеними вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення основного боргу за договором позики в розмірі 3 000 грн, трьох процентів річнихв розмірі 55 грн та інфляційні втрати в розмірі 276,94 грн, а усього 3 331,94 грн. За правилом, встановленим статтею 141 ЦПК України, суд здійснює розподіл судових витрат між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже з огляду на результат розгляду справи суд покладає на відповідача судовий збір в сумі 1 073,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved