Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-12 00:00:00

20 січня 2023 року адвокат Білинова А. В., яка діє в інтересах ТДВ СК «Альфа-Гарант» на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АІ №1147760 від 01 вересня 2021 року, звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 45097,30 грн, а також судові витрати, з яких: 6000 грн - витрати на професійну правову допомогу та 2684 грн - судовий збір. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 25 жовтня 2020 року трапилась дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого транспортного засобу марки Ford Focus, державний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та транспортного засобу марки SEAT Ateca, державний номер [NUMBER] , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження, після чого [PERSON] залишив місце події. Постановою Київського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2020 року [PERSON] визнаний винним у вчинені адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124 КУпАП та ст. 122-4 КУпАП. З огляду на те, що цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована, тому ТДВ СК «Альфа-Гарант» 25 січня 2021 року сплатило ПрАТ «СК «Уніка» у порядку суброгації відшкодування у розмірі 45097, 30 грн. Враховуючи те, що відповідач, спричинивши ДТП, самовільно залишив місце пригоди, позивач має право регресної вимоги до водія застрахованого транспортного засобу. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 24 січня 2023 року провадження у справі відкрито, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. Відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву. Представник позивача АТ «Страхова компанія «Країна» - адвокат Білинова А. В. у судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, у разі неявки відповідача не заперечувала проти розгляду справи в заочному порядку. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судових засідань був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив, правом надання відзиву на позовну заяву не скористався, заяв про відкладення розгляду справи не подавав. Оскільки сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Відповідно до ухвали суду від 24 січня 2023 року, враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно з ч.4 ст.223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши надані сторонами докази, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Суд встановив, що 25 жовтня 2020 року о 19 годині 35 хвилин у м. Харкові по вул. Саперна, 30 у м.Харків сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Ford Focus, державний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля SEAT, державний номер [NUMBER] . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Київського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2020 року [PERSON] визнаний винним в скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, 122-4 КУпАП України, а саме - спричинення ДТП та самовільне залишення місця ДТП, на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн. У ході розгляду справи [PERSON] вину у вчиненні вказаних правопорушень визнав. Постанова Київського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2020 року набрала законної сили 21 грудня 2020 року Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , транспортний засіб SEAT Ateca, державний номер [NUMBER] належить [PERSON] . Зі змісту договору добровільного страхування наземного транспорту № 032005/4055/0000051 від 05 жовтня 2020 року вбачається, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] , власника автомобіля SEAT Ateca, державний номер [NUMBER] , застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «Уніка». З долученої до матеріалів справи виписки вбачається, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки Ford Focus, державний номер [NUMBER] станом на 25 жовтня 2020 року була застрахована в ТДВ СК «Альфа-Гарант» на підставі поліса серії ЕР № 200628812. 26 жовтня 2020 року до ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» надійшла заява № 00381389 про подію з ознаками страхового випадку згідно з договором КАСКО № 032005/4055/0000051 від [PERSON] , який є власником автомобіля SEAT Ateca, державний номер [NUMBER] , на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Зі змісту акту огляду транспортного засобу (дефектна відомість) № 00381389 від 26 жовтня 2020 року вбачається, що 26 жовтня 2020 року проведений огляд автомобіля SEAT Ateca, державний номер [NUMBER] , під час якого встановлено, що автомобіль внаслідок дорожньо-транспортної пригоди отримав пошкодження крила, дверей, диска, покришки. Відповідно до звіту про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу № 7239 від 23 листопада 2020 року, вартість (розмір) збитків заподіяних пошкодженням транспортного засобу SEAT Ateca, державний номер [NUMBER] , внаслідок його пошкодження, за станом на дату оцінки становить 57947, 20 грн (включаючи ПДВ на запасні частини та матеріали фарбування). Як слідує зі змісту страхового акту № 00381389 від 25 листопада 2020 року, на підставі наявних документів, подія, яка мала місце 25 жовтня 2020 року кваліфікована як страховий випадок, відповідно до акту та за умовами договору страхування №032005/4055/0000051 від 05 жовтня 2020 року. Сума яка підлягає відшкодуванню страхувальнику становить 47697, 30 грн. Відповідно до рахунку-фактури № АХ0-008814 від 05 листопада 2020 року, складеного дочірнім підприємством «Авторейдінг-Харків» на замовлення [PERSON] , відновлювальний ремонт транспортного засобу SEAT Ateca, державний номер [NUMBER] становить 47697, 30 грн разом з ПДВ. 25 жовтня 2020 року до ТДВ СК «Альфа-Гарант» надійшла претензія № 28930 від ПрАТ «Страхова компанія «Уніка», який є страховиком цивільно-правової відповідальності [PERSON] - власника транспортного засобу SEAT Ateca, державний номер [NUMBER] , який постраждав у ДТП, що мала місце 25 жовтня 2020 року. З розрахунку страхового відшкодування в порядку суброгації (регресу), складеного ТДВ СК «Альфа-Гарант» вбачається, що сума страхового відшкодування, яку ТДВ СК «Альфа-Гарант» повинно виплатити ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» становить 45097,30 грн. Як вбачається зі змісту страхового акту № ЦВ/20/8682 складеного ТДВ СК «Альфа-Гарант» розмір страхового відшкодування складає 45097, 30 грн. Відповідно до платіжної інструкції № 14674 від 25 січня 2021 року ТДВ СК «Альфа-Гарант» відшкодувала ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» страхове відшкодування на підставі страхового акту № ЦВ/20/8682 за договором страхування № 200628812 віл 17 липня 2020 року в розмірі 45097,30 грн. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Під час розгляду цивільної справи за правилами позовного провадження кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що передбачено ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Поряд з цим положеннями ч. 6 ст. 82 ЦПК України встановлені підстави звільнення від доказування, зокрема, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, постанова Київського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2020 року у справі про адміністративне правопорушення є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій водія [PERSON] , стосовно якого ця постанова була ухвалена, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. За таких обставин вина [PERSON] , який керував транспортним засобом Ford Focus, державний номер [NUMBER] та допустив порушення п.п.13.1 та 2.10 а Правил дорожнього руху, що призвели до дорожньо-транспортної пригоди та в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження, суд вважає встановленими. Статтею 22 ЦК України передбачено що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, зокрема якщо особа зазнала втрати у зв`язку з пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила для відновлення свого порушеного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Положеннями ч. 1 ст. 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до положень ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно зі ст. 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. Положеннями ст.ст.3, 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. 979, 980 ЦК України передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників (страхувальників) наземних транспортних засобів здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до цього Закону потерпілим, які є юридичними особами, страховиком відшкодовується виключно шкода, заподіяна майну. Згідно зі ст. 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, у тому числі з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. За змістом ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Згідно з п. 34.4 статті 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком та МТСБУ залучаються їх працівники. Страховиком, МТСБУ та потерпілими також можуть залучатися аварійні комісари, експерти або юридичні особи, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти. За змістом п.п. 38.1.1 «в» п. 38.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З матеріалів справи вбачається, що факт самовільного залишення водієм [PERSON] місця пригоди після дорожньо-транспортної пригоди за його участю підтверджується постановою Київського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2020 року та відповідачем під час розгляду вказаного адміністративного матеріалу не оспорювався. Оскільки відповідач самовільно залишив місце пригоди, позивач ТДВ СК «Альфа-Гарант» після виплати страхового відшкодування має право регресної вимоги до водія застрахованого транспортного засобу [PERSON] , який керував 25 жовтня 2020 року транспортним засобом Ford Focus, державний номер [NUMBER] . Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини справи в контексті викладених норм законодавства,а також дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає обґрунтованими та такими, що підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача матеріальної шкодина користь позивача. Суд погоджується, що у позивача після виплати страхового відшкодування потерпілій стороні виникало право регресивної вимоги до водія застрахованого транспортного засобу - [PERSON] . Матеріалами справи підтверджено, що внаслідок порушення Правил дорожнього руху водієм [PERSON] сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої автомобілі отримали механічні пошкодження. Зокрема актом огляду транспортного засобу та рахунком-фактурою встановлено, що транспортний засіб «SEAT Ateca, державний номер [NUMBER] , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 25 жовтня 2020 року, отримав механічні пошкодження та встановлено, які роботи необхідно провести для ремонту вказаного автомобіля, а також суму коштів, необхідних для зазначених робіт, вказані розрахунки сторонами не оскаржені. Позивач на підставі заяви потерпілої сторони про виплату страхового відшкодування сплатив суму страхового відшкодування, що підтверджується платіжною інструкцією № 14674 від 25 січня 2021 року. Доказів, які б спростовували викладені в позовній заяві обставини, в матеріалах справи не міститься. Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТДВ СК «Альфа-Гарант» є достатньо обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими доказами, не спростовані відповідачем, у зв`язку з чим підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по справі понесені позивачем по сплаті судового збору у розмірі 2684 грн. При визначенні розміру витрат за надану позивачу професійну правничу допомогу адвокатом суд виходить з такого. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За змістом ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги підлягає доказуванню в суді. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів(договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження або інший розрахунковий документ). При цьому, матеріали справи повинні містити докази на підтвердження виконаних об`ємів робіт, їх кількості та видів. На виконання вказаних вимог, представник позивача надав суду витяг з договору про надання правничої допомоги від 14 травня 2019 року, укладений між ТДВ СК «Альфа-Гарант» та Адвокатським Бюро «Грідін і Партнери», в особі керуючого бюро адвоката Грідіна В. В., виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, завдання-доручення № 155 від 08 вересня 2021 року до договору про надання правничої допомоги від 14 травня 2019 року, детальний розрахунок та опис робіт (наданих послуг), виконаних за договором про надання правничої допомоги від 14 травня 2019 року, акт прийому-передачі наданої правничої допомоги до договору про надання правничої допомоги від 14 травня 2019 року платіжне доручення № 21152 від 28 вересня 2021 року про сплату ТДВ СК «Альфа-Гарант» коштів АБ «Грідін і партнери» у розмірі 31000 грн за договором про надання правничої допомоги від 14 травня 2019 року, ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АІ № 1147760 від 01 вересня 2021, свідоцтво про право на зайняття адвокатської діяльністю серії КС №8426/10. Відповідно до ч. 5, 6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті щодо співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Відповідач не надав обґрунтованого заперечення щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу. Положеннями п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, виходячи з обсягу фактично наданих послуг, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи та документально підтверджених належними доказами понесених витрат, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved