Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-19 00:00:00

Представник Концерну «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по оплаті за надані послуги з постачання теплової енергії за адресою: [ADDRESS] , у сумі 76 007,00 гривні та судовий збір. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що за період з листопада 2021 року по січень 2023 року Концерн «МТМ» відпустив нежитловому приміщенню 101 по [ADDRESS] теплову енергію на загальну суму 76 007,00 грн., що підтверджується розрахунками. Нежитлове приміщення належить відповідачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 18.02.2003 року. Враховуючи знаходження приміщення в багатоквартирному будинку та відсутність документів на підтвердження відключення від мережі опалення, приміщення є опалюваним. Пунктом 34 Договору вказано, що споживач здійснює оплату за цим договором щомісяця, не пізніше останнього дня місяця. На адресу боржника неодноразово направлялись претензії стосовно наявної заборгованості за надані позивачем послуги з вимогою погасити заборгованість, проте відповідач суму заборгованості не погасив, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача суму основного боргу за надані послуги з постачання теплової енергії в сумі 76 007,00 грн. Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10.03.2023 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. 20.03.2023 року надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою від 21.03.2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі; розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін, сторонам встановлено строки на подання заяв по суті справи. 07.04.2023 року через канцелярію суду надійшла уточнена позовна заява, за підписом представника позивача Кривик А.В., в якій вказує, що при поданні позову до суду в прохальній частині помилково вказано суму судового збору, яку позивач просить стягнути з відповідача, а саме у розмірі 2 481,00 гривень, замість вірної 2 684,00 гривень. Просила стягнути з відповідача сплачений судовий збір у сумі 2 684,00 гривень. В судове засідання представник позивача Кривик А.В. не з`явилася, 18.04.2023 року подала заву про розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, на фіксації цивільного процесу технічними засобами не наполягає. Відповідач в судове засіданні не з`явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлений у встановленому законом порядку. 14.04.2023 року через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за відсутності відповідача, позов визнає у повному обсязі та просить їх задовольнити. У зв`язку з визнанням позову, просить стягнути 50% судового збору. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно з п. 2.2 статуту Концерну Міські теплові мережі, затвердженого розпорядженням Запорізького міського голови від 08.04.2013 року № 99 р, предметом діяльності Концерну є виробництво теплової енергії; транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами; постачання теплової енергії для потреб населення для обігріву житла і побутових потреб, комунально-побутових потреб підприємств, бюджетних установ та організацій, інших категорій споживачів, її збут. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1). Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ч. 2). У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням (ч. 3). Встановлено, що Позивач у період з 01.11.2021 р. по 31.01.2023 р. надав послуги з постачання теплової енергії у приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , на суму 76 007,00 грн. Частинами 4, 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу теплової енергії. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Відповідно до п. 4 Правил користування тепловою енергією, користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією. Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначає, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Згідно ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець зобов`язаний, зокрема, забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору. Відповідно з п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про теплопостачання», споживачі зобов`язані своєчасно сплачувати за спожиті послуги, тобто за фактично отриману теплову енергію. Обов`язок сплатити вартість теплової енергії законодавець пов`язує саме з фактом її споживання. Таким чином, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Згідно з п. 23 Правил користування тепловою енергією, розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді. З матеріалів справи, зокрема витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 22), вбачається, що 37/100 частки нежитлового приміщення 101 в будинку [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] . На оплату вартості наданих послуг за особовим рахунком виставлені рахунки (а.с. 6-20), які направлялись на електонну пошту відповідача (а.с. 47). Частиною 4 статті 319 ЦК України визначено, що власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 322 ЦК України). Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Пунктом 34 Договору вказано, що споживач здійснює оплату за цим договором щомісяця, не пізніше останнього дня місяця. Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на вищевказане, суд прийшов до висновку що позовні вимоги є доведеними належними та допустимими доказами, позов визнано відповідачем у повному обсязі, а відтак підлягає задоволенню у повному обсязі з вищенаведених підстав. Матеріали справи містять заяву відповідача, відповідно до якої, [PERSON] позовні вимоги визнав в повному обсязі. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При подачі позову позивачем було сплачено 2\~684,00 грн. Враховуючи положення ст. ст. 141, 142 ЦПК України та ту обставину, що відповідач визнав позов, суд вважає\~за необхідне\~стягнути з\~відповідача [PERSON] \~на користь\~позивача 50%\~судового збору\~та повернути\~з державного\~бюджету позивачу\~50%\~сплаченого судового\~збору.

Outcome: approved