Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-20 00:00:00

Стислий виклад позиції заявника. 12 жовтня 2022 року [PERSON] , в інтересах якого діє представник - адвокат Підопригора Р.Б., звернувся до суду із позовом до [PERSON] , Першої шепетівської нотаріальної контори про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини та внесення змін до свідоцтва про право на спадщину. В обґрунтування позову посилається на те, що [INFO] померла його мати [PERSON] , яка до дня смерті проживала в належному їй будинку [ADDRESS] . У вказаному будинку вона проживала однією сім`єю з ним та його вітчимом [PERSON] , а згодом з його дружиною [PERSON] . При цьому він за вказаною адресою не був зареєстрований, оскільки по домовленості з матір`ю з 2015 року зареєстрував місце проживання за адресою: [ADDRESS] , з метою отримання нею субсидії на оплату комунальних послуг. Всі фактично постійно проживали однією сім`єю у вказаному будинку, вели спільне господарство, мали спільний побут та витрати для налаштування спільного побуту, дбали та турбувались один про одного, спільно проводили свята. Після смерті матері [PERSON] відкрилась спадщина на житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями по [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що він постійно проживав з матір`ю, він не звертався до нотаріуса для юридичного оформлення спадщини, оскільки вважав себе таким, що прийняв спадщину на підставі ст. 1268 ЦК України. Крім того, мав з відповідачем домовленість про подальше спільне оформлення спадщини. Однак, відповідач, не повідомивши його, звернувся до Першої шепетівської нотаріальної контори та отримав свідоцтво про право на спадщину на вищевказаний житловий будинок. При цьому відповідач не повідомив нотаріуса про наявність інших осіб, які мали бути закликані до спадкування, зокрема про нього. Про факт видачі відповідачу свідоцтва про право на спадщину за законом він дізнався після звернення до нотаріальної контори після того, як [PERSON] став вимагати, щоб він з дружиною покинув будинок. Нотаріус йому відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, з підстав пропуску 6-місячного строку для подання заяви про прийняття спадщини. Вказує, що фактично прийняв спадщину, оскільки з народження до моменту смерті матері постійно проживав разом з нею, тому має право на частину спадкового майна, а видача свідоцтва про право на спадщину в цілому відповідачу порушує його права як спадкоємця. За наведених обставин, просить встановити факт постійного проживання на час відкриття спадщини із спадкодавцем [PERSON] в [ADDRESS] та внести зміни до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 серпня 2022 року, виданого на ім`я [PERSON] . Першою шепетівською нотаріальною конторою на спадкове майно, зазначивши, що спадкоємцями майна [PERSON] є він на частину житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] та [PERSON] . Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали позов, просили його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Зазначили, що позивач проживав у спірному будинку разом з матір`ю та вітчимом [PERSON] протягом усього життя. Останній виховував [PERSON] як власного сина, а позивач називав його батьком. Після смерті [PERSON] , відповідач не дотримався домовленостей із позивачем про спільне спадкування будинку, звернувся до нотаріуса та отримав свідоцтво про право на спадщину, повідомивши нотаріусу, що інших спадкоємців першої черги не має. Зазначили, що позивач постійно проживав у будинку матері, будинок вважав своїм житлом, іншого житла не мав, періодично тимчасово виїжджав за межі України на заробітки, однак повертався додому у будинок матері, де у нього знаходилися усі його речі. Вважають, що позивач прийняв спадщину, оскільки проживав разом із спадкодавцем на день її відкриття, хоча був зареєстрований за іншою адресою, щоб матір мала змогу оформити субсидію на житлово-комунальні послуги. Будинок, у якому зареєстроване його місце проживання, не придатний для проживання, він у ньому ніколи не проживав та не набув права користування. Позиція сторони відповідача. Відповідач [PERSON] у відзиві на позов просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку з його недоведеністю та необґрунтованістю, посилаючись на те, що [INFO] померла його дружина [PERSON] , з якою вони перебували в зареєстрованому шлюбі з 11 липня 1986 року. Проживали вони лише удвох в будинку [ADDRESS] . Після смерті дружини він своїми силами за власні кошти здійснював її поховання та проводив поминальний обід. Позивач [PERSON] ніколи постійно за вищевказаною адресою не проживав, з 2015 року фактично проживав та був зареєстрований по [ADDRESS] . Позивач завжди жив своїм життям, двічі був одружений, у 2011-2012 роках фактично проживав з дружиною [PERSON] . Вказує, що ні з позивачем, ні з його дружинами фактично однією сім`єю не проживали, хоча постійно фінансово допомагали, він часто виїжджав на заробітки за кордон. За декілька місяців до смерті матері [PERSON] позивач в чергове поїхав на заробітки до Республіки Польща, де перебував більше року, тому ні на похорон матері, ні після цього протягом року до України не повертався, участі у похованні матері не приймав. У визначений законом строк він звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та 15 серпня 2022 року йому видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого він успадкував будинок [ADDRESS] . Вказує, що завжди мав гарні стосунки з позивачем, у 2022 році після його одруження з [PERSON] дозволив їм тимчасово проживати у його будинку, поки позивач матиме змогу поїхати на заробітки. Однак, [PERSON] , яка має власне місце реєстрації та неповнолітню дитину, котра проживає разом з її матір`ю за адресою: [ADDRESS] , стала чинити перешкоди у користуванні належним йому будинком, зокрема, систематично вчиняла сварки, налаштовувала пасинка проти нього, погрожувала позбавити його всього майна. Вважає, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт його постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Зазначає, що позивач, будучи обізнаним про смерть матері, на день відкриття спадщини чітко усвідомлював, що його місце проживання зареєстроване окремо від фактичного місця реєстрації та проживання спадкодавця [PERSON] , однак у встановленому законом порядку не подав заяву про прийняття спадщини. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, його представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала. Зазначила, що позивач був зареєстрований за іншою адресою, у будинку на день смерті матері не проживав, оскільки перебував у той час за кордоном. Просила у задоволенні позову відмовити. Завідувач Першої шепетівської нотаріальної контори в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 13 жовтня 2022 року справу призначено за правилами загального позовного провадження у підготовче засідання на 08 листопада 2022 року, витребувано у Першої шепетівської державної нотаріальної контори копію спадкової справи №52/2021, заведеної після смерті [PERSON] . 02 листопада 2022 року відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позов з доказами, якими обґрунтовує свої заперечення. Підготовче засідання відкладалося на 21 листопада 2022 року за клопотанням представника відповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 21 листопада 2022 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 08 грудня 2022 року, задоволено клопотання сторони позивача про долучення доказів та виклик свідків та частково задоволено клопотання сторони відповідача про витребування доказів, витребувано з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України відомості про перетин державного кордону України [PERSON] , задоволено клопотання про виклик свідків. 25 листопада 2022 року до суду надійшла відповідь на запит Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України. 08 грудня 2022 року після допиту свідка [PERSON] , розгляд справи відкладено на 22 грудня 2022 року у зв`язку з відключенням електроенергії та неможливістю фіксування судового засідання технічними засобами. Справа розглядалася 22 грудня 2022 року, 26 січня, 23 лютого, 07 березня 2023 року. Розгляд справи відкладався з метою забезпечення участі свідків у судовому засіданні, за клопотанням представника позивача [PERSON] , у зв`язку з оголошенням повномасштабної повітряної тривоги та відключенням електроенергії. Встановлені судом фактичні обставини, з посиланням на докази. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] в м. Шепетівка Хмельницької області, про що видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 30 листопада 2020 року. За життя [PERSON] заповіт не складала. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є її син [PERSON] , чоловік [PERSON] та син [PERSON] , що встановлено свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 25 листопада 1983 року, згідно якого його матір`ю є [PERSON] ; свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого 19 грудня 2018 року, згідно якого [PERSON] 11 липня 1986 року зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] »; показаннями свідка [PERSON] , згідно яких він є сином [PERSON] та [PERSON] . Наявність родинних відносин між спадкодавцем [PERSON] та [PERSON] визнано у судовому засіданні позивачем та представником відповідача. До складу спадщини входить житловий будинок [ADDRESS] . Будинок належав спадкодавцю на праві власності на підставі договору дарування жилого будинку, посвідченого 03 вересня 2007 року приватним нотаріусом Шепетівського міського нотаріального округу, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №16053271, виданого 25 вересня 2007 року Шепетівським бюро технічної інвентаризації та інформаційними довідками за №307401604 та №307401283 від 15 серпня 2022 року з Реєстру прав власності на нерухоме майно. Згідно довідки, виданої 22 лютого 2021 року відділом реєстрації місця проживання Шепетівської міської ради №240 станом на 30 листопада 2020 року [PERSON] проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , разом з нею був зареєстрований її чоловік [PERSON] 24 лютого 2021 року [PERSON] звернувся до Шепетівської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , на підставі якої нотаріусом заведена спадкова справа №52/2021, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі за №63695584 від 24 лютого 2021 року. 15 серпня 2022 року державним нотаріусом Першої шепетівської державної нотаріальної контори Рикульському В.П. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] , що належав [PERSON] 20 вересня 2022 року [PERSON] звернувся до Першої шепетівської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] . Довідкою №498/01-16 від 20 вересня 2022 року [PERSON] роз`яснено, що він пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини, рекомендовано вирішити питання спадкування в судовому порядку. Інший син спадкодавця [PERSON] , який на день смерті матері проживав у м. Славута Хмельницької області, як спадкоємець першої черги за законом, протягом строку встановленого ст. 1270 ЦК України не подав заяву про прийняття спадщини. Згідно відомостей домової книги для прописки громадян, що проживають в будинку [ADDRESS] , [PERSON] , її чоловік [PERSON] , син [PERSON] зареєстровані у будинку [ADDRESS] з 11 вересня 2002 року, а син [PERSON] - з 10 вересня 2003 року, як такі, що переїхали з [ADDRESS] на постійне місце проживання. 10 жовтня 2015 року [PERSON] знято з реєстрації місця проживання, а 26 вересня 2017 року знято з реєстрації місця проживання [PERSON] . Відповідно до довідки №34, виданої 20 вересня 2022 року головою квартального комітету №17 Шепетівської міської ради [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак фактично за даною адресою ніколи не проживав. Згідно довідки №91, виданої 22 вересня 2022 року головою квартального комітету №19 Шепетівської міської ради, [PERSON] проживає по [ADDRESS] з народження по дату видачі вказаної довідки. За вказаною адресою він проживає разом з дружиною [PERSON] , що слідує з довідки №92, виданої головою квартального комітету №19. Згідно відомостей рапорту - характеристики ДОП СДОП ВП Шепетівського ВП Матвійця Р.О. від 04 жовтня 2022 року [PERSON] протягом тривалого часу проживає за адресою [ADDRESS] , за місцем проживання характеризується позитивно. З відомостей декларації, укладеної [PERSON] з Комунальним некомерційним підприємством «Шепетівський центр первинної медико-санітарної допомоги» про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу №0001-51АА-М300 від 18 грудня 2018 року та №001-Т9Т7-10А0 від 30 жовтня 2020 року, медичної довідки про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів серії 10ААЕ №488205 від 30 січня 2017 року, сертифікату про проходження профілактичного наркологічного огляду серії 10ААЕ №410153, медичної довідки щодо придатності до керування транспортним засобом серії [NUMBER] та виписки з медичної картки стаціонарного хворого, місцем фактичного проживання [PERSON] є [ADDRESS] . За адресою: [ADDRESS] [PERSON] отримував телекомунікаційні послуги на підставі укладеного 29 січня 2017 року між ТОВ «Фрінет» та [PERSON] додаткового договору №111 до Публічного договору про надання телекомунікаційних послуг та сплачував вартість послуг згідно чеків про здійснення платіжних операцій 10 липня 2021 року, 13 травня, 27 червня, 21 липня, 13 серпня 2022 року. Відповідно до чеків про здійснення платіжних операцій [PERSON] сплачував вартість послуг з водопостачання, водовідведення та вивозу сміття Шепетівському УПВКГ 21 липня, 13 серпня, 18 вересня 2022 року та Шепетівському РЕП - 18 вересня 2022 року. Згідно довідки №108, виданої 27 жовтня 2022 року головою квартального комітету №19 Шепетівської міської ради, [PERSON] не проживає по [ADDRESS] на час видачі даної довідки, тобто станом на 27 жовтня 2022 року. Відповідно до інформації з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України за вих. №91-36428/0/15-22 від 24 листопада 2022 року, за період з 24 листопада 2017 року по 24 жовтня 2022 року [PERSON] перетинав державний кордон України через пункти пропуску Краківець, Устилуг, Рава Руська, Шегині, Ягодин , а саме: в`їхав в Україну 01 грудня 2017 року; виїхав з України 16 лютого 2018 року та перебував за кордоном до 06 грудня 2019 року; виїхав з України 11 листопада 2020 року та повернувся в Україну 04 лютого 2021 року; виїхав з України 08 травня 2021 року та повернувся - 12 квітня 2022 року. За клопотанням сторони позивача судом допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Свідок [PERSON] суду показала, що була кумою покійної [PERSON] , з якою близько спілкувалися, часто відвідувала їх сім`ю, була на всіх урочистих подіях. [PERSON] з часу народження постійно проживав з батьками. Одружившись з першою дружиною, не тривалий час проживали на найманій квартирі, а як розлучилися, - [PERSON] повернувся в будинок матері. [PERSON] їздив на заробітки за кордон з будинку матері, із заробітків повертався у вказаний будинок, де мав власну кімнату. Після того, як [PERSON] захворіла, за два тижні перед смертю матері, [PERSON] в чергове поїхав на заробітки, тому не був на її похованні. Зазначила, що місце проживання [PERSON] зареєстроване у будинку [ADDRESS] , який належить їй на праві власності. В даному будинку ніхто не проживає, він не придатний для проживання, рахується як дача. Вона зареєструвала [PERSON] у власному будинку на прохання його матері [PERSON] , яка оформляла субсидію на оплату комунальних послуг. [PERSON] народився в будинку, який належав його бабусі, яка в свою чергу подарувала його своїй донці [PERSON] . Зазначила, що у [PERSON] були гарні стосунки з [PERSON] , як з рідним батьком, однак після смерті [PERSON] , коли у відповідача з`явилася нова дружина, між ними почалися непорозуміння. Свідок [PERSON] суду показала, що [PERSON] є двоюрідним братом її чоловіка, з їхньою сім`єю близько спілкуються тривалий час. Їй відомо, що [PERSON] за життя матері їздив на заробітки за кордон, однак повертався у будинок матері, де проживав з народження. Кілька років разом з першою дружиною тимчасово проживав на найманій квартирі, а після розлучення, знову повернувся у будинок матері, де і проживав, бо іншого житла у нього не було. Коли померла [PERSON] , то її сина [PERSON] вдома не було, він був за кордоном на заробітках. [PERSON] розповідав їй, що оформить спадщину на себе, і складе заповіт на обох синів. Однак після того, як у нього з`явилась нова дружина, відносини з [PERSON] ускладнилися, тому виник даний спір. Свідок [PERSON] суду показала, що з 2008 року проживає в [ADDRESS] , є сусідкою [PERSON] , з покійною [PERSON] , не зважаючи на різницю у віці, були близькими подругами, разом проводили свята. Їй особисто відомо, що [PERSON] постійно проживав у будинку з батьками, де і народився. За життя матері [PERSON] часто їздив на заробітки за кордон з даного будинку та повертався в даний будинок із заробіток, іншого житла не мав. Після того, як захворіла матір [PERSON] на коронавірус, він поїхав на заробітки, бо потрібні були кошти на лікування, тому на похованні матері не був. На даний час їй відомо зі слів [PERSON] , що [PERSON] вигнав його з будинку та поміняв замки. Свідок [PERSON] суду показала, що є дружиною [PERSON] , з яким одружилися у 2022 році. На час знайомства з чоловіком, він проживав у будинку з батьками, познайомив її з матір`ю та вітчимом ще до одруження - в січні 2020 року, з того часу вона стала проживати з [PERSON] . Восени 2020 року матір чоловіка захворіла на коронавірус, грошей на лікування не вистачало, тому в листопаді 2020 року [PERSON] поїхав на заробітки. На лікування матері чоловіка було затрачено близько 60000 грн, фінансово їм допомагали друзі та сусіди. Вона також була за кордоном, тому на похованні [PERSON] їх з чоловіком не було. В лютому 2021 року повернулися в Україну, та проживали у будинку разом з вітчимом чоловіка, у них були гарні стосунки, вітчим фінансово допомагав їм у святкуванні весілля. Однак після того, як вітчим став проживати з новою дружиною, стосунки зіпсувалися, і вітчим вигнав їх з будинку. Зазначила, що [PERSON] ніколи не відмовлявся від спадщини, вважав будинок матері своїм місцем проживання, довіряв вітчиму як власному батькові. Свідок [PERSON] суду показала, що є сусідкою [PERSON] , знає [PERSON] з дитинства, понад 30 років. Після смерті її матері покійна [PERSON] фактично замінила їй матір, тому вона близько спілкувалася з їхньою сім`єю. [PERSON] постійно проживав у будинку з батьками. Після одруження з першою дружиною деякий час проживав на найманій квартирі, а після розірвання шлюбу повернувся до батьків. У них була зразкова сім`я, він називав відповідача батьком. Коли не стало роботи, [PERSON] став їздити на заробітки за кордон. На заробітки їхав з будинку матері та повертався у вказаний будинок. За два тижні до смерті матері [PERSON] поїхав на заробітки, щоб заробити гроші на її лікування, а тому на похованні матері не був. Їй відомо із розмов з покійною [PERSON] про те, що остання планувала скласти заповіт на обох синів. Зазначила, що [PERSON] постійно проживав у будинку разом з матір`ю та вітчимом, від будинку не відмовлявся, іншого житла не мав. За клопотанням сторони відповідача судом допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Свідок [PERSON] суду показав, що позивач [PERSON] є його рідним братом по матері, а відповідач [PERSON] є його батьком. Їхня матір [PERSON] померла [INFO] . [PERSON] не був на похованні матері, оскільки в той час перебував за кордоном. Зазначив, що проживає зі своєю сім`єю у м. Славуті Хмельницької області, не звертався у нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, бо є живий батько, який і оформив спадщину. З братом [PERSON] провели разом все дитинство у батьківському будинку, потім брат одружився з першою дружиною та деякий час проживав з нею на квартирі. Після розлучення з дружиною, [PERSON] постійно їздив на заробітки за кордон, де перебував по 6-9 місяців. За кордон їздив з будинку батьків, де у нього була власна кімната, з заробіток також повертався у будинок батьків. Зароблені кошти [PERSON] витрачав на себе, бо зловживав спиртним, а коли знову їхав на заробітки, то батьки навіть давали йому гроші на поїздку. В той рік, коли померла матір, він також був на заробітках за кордоном, тому не був на похованні матері, всім займався батько. Йому відомо, що батько повідомляв брата про те, що оформляє спадщину. Свідок [PERSON] суду показала, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 2010 року. По 2012 рік вони з чоловіком проживали у м. Шепетівці на найманій квартирі, а потім переїхали у м. Славуту, а в квартирі, яку вони винаймали став проживати [PERSON] з першою дружиною. Відносини між братами були добрі до того часу, як [PERSON] одружився вдруге, після чого відносини стали напружені. [INFO] померла матір чоловіка, [PERSON] не був на її похованні, бо в жовтні поїхав в Польщу на заробітки, а повернувся в травні 2021 року. Весною 2021 року була присутня під час телефонної розмови [PERSON] із [PERSON] , у якій [PERSON] повідомив, що займається оформленням спадщини. За життя матері чоловіка часто приїжджали до батьків в гості. У [PERSON] у батьківському будинку була своя кімната, однак він не цікавився побутом: весь час був на заробітках за кордоном, а коли повертався, грав комп`ютерні ігри та пив чай. В основному [PERSON] перебував на заробітках, приїжджав на свята. Свідок [PERSON] суду показала, що є дружиною [PERSON] , якого знає понад 40 років. В березні 2020 року почали спілкуватися у соціальних мережах. Коли захворіла його дружина [PERSON] , відповідач доглядав її самостійно. На похованні [PERSON] був син [PERSON] з дружиною, [PERSON] не було, бо він в цей час був на заробітках за кордоном, повернувся в квітні 2022 року. Вона також була за кордоном, тому про вказані події їй відомо зі слів чоловіка [PERSON] , який розповідав, що пропонував [PERSON] оформити будинок. Також відомо, що чоловік мав намір оформити заповіт на двох дітей, однак втрутилася дружина [PERSON] і між ними виникли непорозуміння. Свідок [PERSON] суду показала, що є сестрою відповідача [PERSON] , близько спілкувалася з його сім`єю. Їй відомо, що дружина брата [PERSON] в жовтині 2020 року захворіла на коронавірус, а в листопаді її син [PERSON] поїхав на заробітки за кордон, тому на час її смерті його не було вдома, похованням займався [PERSON] , вони також допомагали, бо відповідач затратив багато коштів на лікування. [PERSON] часто їздив за кордон на заробітки, а повертався із-за кордону у будинок до своїх батьків. Щодо підстав встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Застосовані норми права Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ст.ст. 1216 -1218, 1220, 1221, 1223, 1264 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до пп. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Пунктом 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначено, що у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Згідно п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до змісту ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Мотиви та висновки суду. Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що у разі відсутності заповіту спадкування здійснюється за законом. При спадкуванні за законом майно переходить до зазначених у законі спадкоємців відповідно до встановленої черговості. Право на спадкування здійснюється шляхом прийняття спадщини або подання заяви про прийняття спадщини протягом шести місяців з часу відкриття спадщини (дати смерті спадкодавця). Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. Спадкодавець [PERSON] за життя не розпорядилася власним майном на випадок смерті, а тому спадкування її майна здійснюється за законом. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є її син [PERSON] , чоловік [PERSON] та син [PERSON] . Ступінь спорідненості спадкоємців із спадкодавцем [PERSON] встановлено свідоцтвом про народження [PERSON] , згідно якого його матір`ю є [PERSON] , свідоцтвом про шлюб, згідно якого [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] »; показаннями свідка [PERSON] , згідно яких він є сином [PERSON] та [PERSON] , що визнано у судовому засіданні позивачем та представником відповідача, а тому відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України вказана обставина не підлягає доказуванню. Суд зазначає, що позов пред`явлено до належного відповідача [PERSON] , який прийняв спадщину в установленому законом порядку, з урахуванням висновків Верховного Суду у справах щодо спадкування. Так, у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 265/6868/16-ц (провадження № 61-34234св18) визначено, що: «у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який (які) прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування». Аналогічний висновок міститься й у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року в справі № 759/19779/18 (провадження № 61-4523св21) та ін. [PERSON] , який окрім позивача та відповідача, є спадкоємцем першої черги за законом, протягом шестимісячного строку після смерті матері не подав заяву про прийняття спадщини, тому вважається таким, що не прийняв її. Також судом враховано, що станом на час розгляду даної справи [PERSON] з заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини до нотаріуса та до суду не звертався, навпаки, у судовому засіданні зазначив, що не має наміру приймати спадщину після смерті матері доки живий батько. Будучи спадкоємцем першої черги за законом, [PERSON] вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, і протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Суд зауважує, що сама по собі відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не є підтвердженням того, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем, яка була його матір`ю, на час відкриття спадщини. За приписами статті 1268 ЦК підставою для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину, є саме постійне його проживання із спадкоємцем, а не лише реєстрація місця проживання за адресою спадкодавця. Відсутність реєстрації місця проживання [PERSON] за місцем проживання спадкодавця [PERSON] не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки дані обставини підтверджуються письмовими доказами та показаннями свідків як сторони позивача так і сторони відповідача. Так показаннями свідків встановлено, що [PERSON] проживав у будинку [ADDRESS] з часу народження. Вказаний будинок належав бабусі позивача по материнській лінії та перейшов у власність його матері за договором дарування. Згідно домової книги місце проживання [PERSON] за вказаною адресою було зареєстроване 12 вересня 2002 року, та знято з реєстрації 10 жовтня 2015 року, у зв`язку з оформленням власником житла [PERSON] субсидії на оплату комунальних послуг, що підтверджено у судовому засіданні показаннями свідка [PERSON] , яка є власником будинку по [ADDRESS] , де зареєстроване місце проживання [PERSON] та не спростовано у судовому засіданні стороною відповідача. У судовому засіданні також встановлено та підтверджено відповідною довідкою голови квартального комітету, що [PERSON] ніколи не проживав по [ADDRESS] . Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. При цьому місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Судом встановлено, що [PERSON] є громадянином України, не має місця постійного проживання за межами України, будинок [ADDRESS] , з урахуванням норм національного законодавства щодо місця проживання особи, був для [PERSON] постійним місцем проживання, в т.ч. на час смерті його матері [PERSON] . Так, показаннями допитаних свідків сторони позивача та сторони відповідача встановлено, що [PERSON] їздив за кордон тимчасово - на заробітки, перебуваючи в Україні, проживав у будинку матері, мав у будинку окрему кімнату. Позивач виїжджав за межі України з даного будинку та повертався у будинок після завершення встановленого періоду часу, що дозволяв йому перебувати за межами України. За кордоном позивач перебував тимчасово у період виконання певної роботи. Укладаючи декларацію про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, проходячи відповідні медичні огляди, [PERSON] місцем свого фактичного проживання зазначав будинок [ADDRESS] , а матір [PERSON] - довіреною особою пацієнта для повідомлення у разі настання екстреного випадку з пацієнтом. Після смерті матері, яка мала місце [INFO] , [PERSON] 04 лютого 2021 року повернувся в Україну у будинок матері, з якого 08 травня 2021 року виїхав за кордон та повернувся 12 квітня 2022 року. За місцем фактичного проживання за адресою: [ADDRESS] після смерті матері [PERSON] продовжував отримувати телекомунікаційні послуги на підставі укладеного 29 січня 2017 року між ТОВ «Фрінет» та [PERSON] додаткового договору №111 до Публічного договору про надання телекомунікаційних послуг та сплачував вартість послуг в період з травня по серпень 2022 року. Також [PERSON] за місцем фактичного проживання отримував послуги з водопостачання, водовідведення та вивозу сміття, сплачуючи їх вартість Шепетівському УПВКГ 21 липня, 13 серпня, 18 вересня 2022 року та Шепетівському РЕП - 18 вересня 2022 року, що підтверджується відповідними чеками про здійснення платіжних операцій. Проживання позивача зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, оскільки вони зареєстровані за різними адресами, позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , а спадкодавець [PERSON] - по [ADDRESS] . Отже, для підтвердження прийняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] має значення встановлення факту проживання спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Твердження сторони відповідача у відзиві про те, що позивач спадщину після своєї матері не прийняв, оскільки не був зареєстрований за місцем проживання спадкодавця, ніколи постійно не проживав зі спадкодавцем, фактично проживав та був зареєстрований за іншою адресою, про що наявна відмітка у паспорті позивача спростовані у судовому засіданні показаннями свідків, як сторони позивача, так і сторони відповідача. Усі свідки суду показали, що [PERSON] проживав у будинку матері, мав там власну кімнату, виїжджав з даного будинку за кордон на заробітки, перебував за кордоном станом на день смерті матері. Отже, показаннями вказаних свідків встановлено, що постійним місцем проживання позивача був будинок його матері, а за кордон на заробітки він виїжджав тимчасово, де і перебував протягом періоду виконання певної роботи. Твердження відповідача про наявність у позивача іншого місця проживання - за місцем його реєстрації, спростовані у судовому засіданні відповідною довідкою голови квартального комітету та показаннями свідка [PERSON] , яка є власником будинку, де зареєстроване місце проживання позивача. Показання вказаного свідка стороною відповідача не спростовані. Суд зауважує, що тимчасове перебування позивача за кордоном на роботі станом на день смерті його матері 30 листопада 2020 року, не свідчить про те, що він постійно не проживав у будинку по [ADDRESS] , оскільки позивач виїхав за кордон з даного будинку 11 листопада 2020 року, щоб заробити кошти на лікування матері та повернувся в Україні у вказаний будинок 04 лютого 2021 року, що підтверджено у суді відповідною інформацією з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України за вих. №91-36428/0/15-22 від 24 листопада 2022 року, та показаннями свідків. Відповідно до правового висновку, висловленого у Постанові Верховного Суду від 10.01.2019 року у справі №484/747/17, відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Суд зауважує, що спадкоємець вважатиметься таким, що постійно проживав разом із спадкодавцем, і в тому випадку, коли за певний, навіть значний, час до настання смерті спадкодавця він відбув з місця проживання спадкодавця у довготривале відрядження, з якого повернувся після закінчення строку для прийняття спадщини. Незважаючи на те, що такий спадкоємець жодних дій для прийняття спадщини не здійснював або навіть не знав про сам факт її відкриття, він вважатиметься таким, що прийняв її в силу частини третьої статті 1268 ЦК України. (Такий висновок висловлений у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 грудня 2019 року справа № 716/309/14-ц провадження № 61-23817св18). Суд зауважує, що спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права у встановленому законом порядку. Метою встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки. Чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем. Заслухавши пояснення позивача, його представника, пояснення представника відповідача, показання свідків, дослідивши безпосередньо в судовому засіданні докази, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що в судовому засіданні встановлено та підтверджено відповідними доказами, що позивач [PERSON] постійно проживав із своєю матір`ю [PERSON] на час відкриття спадщини, а тому позов про встановлення даного факту слід задовольнити, оскільки його встановлення породить для позивача юридичні наслідки та іншого шляху для підтвердження цього факту не існує. Щодо підстав внесення змін до свідоцтва про право на спадщину. Застосовані норми Частиною першою ст. 1280 ЦК України встановлено, якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. Згідно із ч.ч.1,2 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Законом передбачено порядок внесення змін до свідоцтва про право на спадщину (стаття 1300 ЦК України). Так, за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину. Отже, застосування цього правила є можливим у випадку, коли після видачі свідоцтв про право на спадщину з`являться інші спадкоємці. У такому випадку нотаріус повинен вилучити у спадкоємців раніше видані свідоцтва та замість них видати нові, з актуальною інформацією. За таких обставин, передбачений статтею 1300 ЦК України порядок внесення змін до свідоцтва про право на спадщину є самостійним способом захисту прав спадкоємців. Згідно ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Мотиви та висновки суду. Звертаючись 24 лютого 2021 року до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті дружини [PERSON] відповідач [PERSON] , достовірно знаючи про наявність у його покійної дружини сина від першого шлюбу [PERSON] та їхнього спільного сина [PERSON] , повідомив нотаріусу неправдиві відомості про те, що не має спадкоємців, передбачених ст.1261 ЦК України, якою передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки. Наслідком такої поведінки відповідача стало те, що нотаріус видала свідоцтво про право на спадщину за законом лише на одного спадкоємця. Встановлення за рішенням суду факту постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини свідчить про прийняття таким спадкоємцем спадщини, оскільки у встановлений законом строк (6 місяців), такий спадкоємець не подав заяву про відмову від спадщини, що дає підстави для внесення змін нотаріусом до раніше виданого свідоцтва про право на спадщину за законом. Оскільки матеріали справи містять достатньо доказів на підтвердження доводів позивача щодо його проживання разом зі спадкодавцем, а тому наявні підстави вважати, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України. Враховуючи, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними, спадкоємцями першої черги за законом, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] є її чоловік [PERSON] та син [PERSON] , зважаючи на відсутність згоди спадкоємця [PERSON] на внесення змін в свідоцтво про право на спадщину за законом, спадщина, яка була прийнята та оформлена на нього та на яку він отримав відповідне свідоцтво, підлягає перерозподілу між ним та позивачем [PERSON] у рівних частинах (по 1/2 частині) на підставі рішення суду, враховуючи, що останній фактично постійно проживав зі спадкодавцем [PERSON] на час її смерті і прийняв спадщину, проте не був включений до її розподілу. Розподіл судових витрат. Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Згідно ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. В зв`язку із задоволенням вимог позивача, відповідно до ст.141 ЦПК України, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сплачений ним судовий збір за дві позовні вимоги в загальному розмірі 1984,80 грн. Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою, підлягають розподілу разом з іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу визначається згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Положення частин першої та другої статті 141 ЦПК України кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя N R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» від 5 липня 2012 року №5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Статтею 30 Закону №5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Доказами в цивільному у судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). За правилами оцінки доказів, встановлених статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Звертаючись до суду, позивач згідно вимог ст.134 ЦПК України, в позовній заяві зазначив про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, що складається з витрат на правову допомогу та становить 20000грн. Згідно договору про надання правової (правничої) допомоги від 19 вересня 2022 року, адвокат Підопригора Р.Б. та [PERSON] уклали договір щодо представництва і захисту прав та законних інтересів клієнта у цивільній справі стосовно спадкування майна. Згідно п. 4 даного договору, сторони погодили виплату фіксованої суми гонорару, розмір якого визначається з урахуванням затраченого адвокатом часу, ступеня складності справи, досягнення бажаного результату, інших важливих факторів при виконанні даного договору та встановлюється за домовленістю сторін в порядку та на умовах, визначених додатковою угодою. Додатковою угодою №1 від 19 вересня 2022 року до договору про надання правової допомоги від 19 вересня 2022 року сторони погодили вартість послуг адвоката у даній цивільній справі у фіксованій сумі 20000 грн. Згідно акту прийому-передачі наданих послуг адвокат Підопригора Р.Б. передав, а позивач [PERSON] прийняв послуги по наданню правничої допомоги по цивільній справі відповідно до розрахунку вартості надання правової допомоги у фіксованій сумі. Позивач поніс витрати на правову допомогу в сумі 20000грн, що підтверджується відповідною квитанцією до прибуткового касового ордера № б/н від 14 квітня 2023 року. Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат в суді, а саме представником позивача складені та підписані наступні документи: позовна заява з додатками, клопотання про виклик свідків, всі копії документів завірені представником позивача, квитанція від 14 квітня 2023 року підтверджує сплату [PERSON] суми 20000,00грн (підстава платежу: договір від 19 вересня 2022 року про надання правової (правничої) допомоги). Суд також враховує положення частини шостої статті 137 ЦПК України, за якими обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У судовому засіданні представник відповідача зазначила, що не оспорює співмірності витрат на правову допомогу, доводів податкового органу щодо неспівмірності витрат на правову допомогу стороною відповідача не надано. Суд з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 20000 грн. є реальними, підтвердженими матеріалами справи, а тому підлягають відшкодуванню. З урахуванням викладеного, із відповідача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в сумі 20000 грн.

Outcome: approved