Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-23 00:00:00

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 16.03.2023 року у цій справі позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя задоволено частково; визнано спільним майном подружжя: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за номером [ADDRESS] ; житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за номером [ADDRESS] ; транспортний засіб марки «Mercedes-Benz Sprinter», державний номерний знак [NUMBER] . В порядку поділу цього майна подружжя: визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за номером [ADDRESS] ; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за номером [ADDRESS] ; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за номером [ADDRESS] ; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за номером [ADDRESS] ; визнано за [PERSON] право власності на транспортний засіб марки «Mercedes-Benz Sprinter», державний номерний знак [NUMBER] ; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію її частки у праві спільної сумісної власності на транспортний засіб марки «Mercedes-Benz Sprinter», державний номерний знак [NUMBER] - 1/2 вартості автомобіля в сумі 72 804,50 грн. В іншій частині в позові відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 7508,05 грн судового збору. Питання про судові витрати в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу судом не вирішено. 20.03.2023 представник позивача подав заяву про ухвалення додаткового рішення у справі, в якій ставиться питання про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 30 000 грн судових витрат на правову допомогу. Заяву мотивовано тим, що в інтересах позивача діє адвокат Адвокатського об?еднання «Дженерал Лігал Груп», адвокат Хвищук Наталія Вікторівна на підставі договору про надання правничої допомоги № 10-10/01 від 10.10.2021 року та додаткової угоди № 01 від 10.10.2021 року, які було долучено в якості додатків до позовної заяви. На виконання вимог п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві позивачем було зазначено, що орієнтовна сума витрат на правничу допомогу адвоката становлять 65 500 (шістдесят п?ять тисяч п?ятсот гривень). Разом із тим, за умовами додаткової угоди № 01 від 10.10.2021 року Адвокатське об?єднання «Дженерал Лігал Груп» прийняло на себе зобов?язання вжити всіх можливих заходів у двох справах: щодо встановлення порядку побачень і опілкування із малолітнім сином [PERSON] , який народився під час шлюбу із [PERSON] , [INFO] ; у справі про поділ спільного сумісвого майна подружжя, що було набуто під час шлюбу. Відтак, позивачем, [PERSON] Адвокатському об?єднанню «Дженерал Лігал Груп» за повний юридичний супровід у справі № 382/305/22 про поділ спільного майна подружжя та виділ часток в натурі сплачено 30 000 (тридцять тисяч) гривень. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу долучено оригінал квитанції до прибуткового касового ордеру та копію акту виконаних робіт. Сторона відповідача подала відповідь на заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просить відмовити у стягненні з відповідача 30000 грн витрат на правничу допомогу. Вважає, що при поданні позову позивачем не було виконано вимоги ч. 3 ст. 175 ЦПК України, зокрема, яка міститься в п. 9: не надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Оскільки правова допомога надавалася АО у кількох справах, то є неможливим з`ясувати те, якою сумою визначається оплата наданих АО послуг, зокрема, у справі про поділ спільного майна подружжя та виділ часток в натурі. Копія акту приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) не містить детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (АО). Суд призначив\~розгляд питання\~про судові витрати в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу у судовому засіданні на 24.04.2023 року. Сторони подали клопотання про розгляд цього питання без їх участі. Представник відповідача подала заперечення на заяву позивача. Розглянувши заяву про ухвалення додаткового рішення та матеріали справи щодо вирішення питання про судові витрати в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов наступних висновків. Пунктом 3 ч. 1 ст. 270 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Суд враховує, що відповідно до положень ст. ст. 133, 141, 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, якщо ним не вирішено питання про судові витрати (в даному випадку в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу), може ухвалити додаткове рішення як за заявою учасників справи, так і з власної ініціативи. За таких\~обставин,\~враховуючи результат\~розгляду справи,\~наразі шляхом\~ухвалення додаткового\~рішення вирішенню\~потребує питання про судові витрати в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу щодо обох сторін. Частиною 1 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно положень ч. ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) зазначено наступне: «Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18 та інших». Суд враховує, що відповідно до ч. 1, 3 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Як вбачається з матеріалів справи, в позовній заяві позивач просив вирішити питання про розподіл судових витрат, в тому числій й витрат на правничу допомогу. Позовна заява містить попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (т. 1 а. с. 5 на звороті). До позовної заяви додано копії договору № 10-10/01 від 10.10.2021 та додаткової угоди № 1 (замовлення) від 10.10.2021 року № 1 до цього договору, укладених між [PERSON] та адвокатським обєднанням «Дженерал Лігал Груп» (т. 1 а. с. 22, 23). До закінчення судових дебатів у справі представник позивача зробила заяву про подання доказів на підтвердження витрат на правову допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення. Із заявою про ухвалення додаткового рішення із наданням таких доказів сторона позивача звернулася 20.03.2023 року, тобто у встановлений строк (ч. 8 ст. 141 ЦПК України); просить стягнути з відповідача на користь позивача 30 000 грн судових витрат на правову допомогу. До заяви додано оригінал квитанції до прибуткового касового ордера № 20-03/01 від 20.03.2023 на суму 30000 грн, копію акту приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 01 від 20.03.2023, підписані позивачем та АО "Дженерал Лігал Груп", копію наказу (розпорядження) від 09.08.2022 АО "Дженерал Лігал Груп" про прийняття на роботу керівника об`єднання. У відзиві на позовну заяву відповідач просив\~вирішити питання\~про розподіл\~судових витрат\~(т.\~1\~а.\~с.\~100).\~До відзиву\~додано: копію договору-доручення про надання правничої допомоги адвокатом від 16.05.2022 року, укладеного між [PERSON] та адвокатом Коваль Ларисою Миколаївною (т. 1 а. с. 101); попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат в частині надання правничої допомоги, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи (т. 1 а. с. 104); копії квитанцій від 16.05.2022 та від 24.05.2022 до прибуткового касового ордера на загальну суму 20000 грн (т. 1 а. с. 104 на звороті). В судовому засіданні надано оригінали зазначених квитанцій на загальну суму 20000 грн (т. 3 а. с. 48). Таким чином, на підтвердження надання правничої допомоги та визначеного розміру на її оплату до матеріалів справи позивачем долучено: - копію договору № 10-10/01 про надання правової допомоги [PERSON] адвокатським обєднанням « Дженерал Лігал Груп» від 10.10.2021 року; - копію додаткової угоди № 1 (замовлення) до договору № 10-10/01 про надання правової допомоги від 10.10.2021 року, предмет якої охоплює предмет позову у даній справі; - квитанцію до прибуткового касового ордера №-20-03/01 від 20.03.2023 року на суму 30\~000 грн; - копію акту приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 01 від 20.03.2023 року, який містить посилання на укладену угоду, предмет якої охоплює предмет позову у даній справі. На підтвердження надання правничої допомоги та визначеного розміру на її оплату до матеріалів справи стороною відповідача долучено: - копію договору-доручення про надання правничої допомоги адвокатом від 16.05.2022, укладеним між [PERSON] та адвокатом Коваль Ларисою Миколаївною; - попередній розрахунок судових витрат відповідача у розмірі 46 000 грн; - оригінал квитанції до прибуткового ордера 10/22 від 16.05.2022 року на суму 10\~000 грн; - оригінал квитанції до прибуткового ордера 12/22 від 24.05.2022 року на суму 10\~000 грн; Суд бере до уваги, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. У постанові Верховного Суду від 28.12.2020 у справі № 640/18402/19 вказано, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Крім того, судом враховується, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях ст. 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у ст. 43 Конституції України (відповідна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 01.10.2020 у справі № 910/15191/19). Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, провадження № 12-14гс22). Нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19). При визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Сторонами доведена реальність судових витрат (позивачем в сумі 30000 грн; відповідачем в сумі 20000 грн); дійсна необхідність вбачається з загальної ситуації, в якій опинилися сторони, які вчинили заходи щодо свого захисту в судовому порядку; щодо фінансового стану сторін, то ними не доведено, що їх фінансовий стан свідчить про непомірність покладення на них тягаря сплати витрат на правничу допомогу у ввідповідному розмірі. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (див. постанову Верховного Суду від 12.01.2023 у справі № 910/8342/21). Водночас, суд також бере до уваги, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 02.02.2023 у справі № 915/606/21, суд порушує принцип змагальності сторін, якщо самостійно з власної ініціативи здійснює за сторону доведення обставин, що мають значення для вирішення питання розподілу судових витрат. Сторонами не надано суду будь-яких доказів та обґрунтувань, які свідчили б про неспівмірність, та/або нерозумність, та/або нереальність понесених витрат на правничу допомогу (позивачем в сумі 30 000 грн; відповідачем в сумі 20 000 грн). Крім того, метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання сторони утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (див. постанову Верховного Суду від 30.01.2023 № 910/7032/17). При визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Підсумовуючи викладене, враховуючи результат розгляду справи в суді, оцінивши подані сторонами докази на підтвердження понесених витрат, суд вважає, що заявлений стороною позивача розмір витрат на правничу допомогу у розмірі 30 000 грн в даній конкретній справі відповідає критеріям співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору; суд також вважає, що стороною відповідача доведений розмір витрат на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн, який в даній конкретній справі відповідає критеріям співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору. З урахуванням наведеного, а також з огляду на приписи ст. ст. 141, 270 ЦПК України, суд вбачає наявність підстав для стягнення у даній справі витрат на правничу допомогу, понесених сторонами у справі, шляхом ухвалення додаткового рішення.

Outcome: approved