Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-16 00:00:00

05 вересня 2022 року позивач [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області через свого представника - адвоката Повалій О.В. з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі - Відповідач) про стягнення моральної шкоди внаслідок професійного захворювання в розмірі 200000 гривень 00 копійок. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що має 21 рік 05 місяців стажу в умовах впливу шкідливих факторів, з них з 06.07.1967 р. по 15.10.1969 р. вибухівником на шахті «Гігант» РУ імені Дзержинського, правонаступником якого позивач зазначає ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат». Внаслідок шкідливих факторів виробництва виникли хронічні захворювання, і за висновком МСЕК у липні 2011 позивачу первинно було встановлено 35% стійкої втрати професійної працездатності. В подальшому, згідно висновку МСЕК відсоток втрати працездатності змінювався та в лютому 2014 року позивачу встановлено 60% втрати працездатності, третю групу інвалідності, із них 45% втрати працездатності позивач отримав за час роботи на шахті «Гігант» РУ ім. Дзержинського. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, в період роботи позивача на підприємстві, позивач втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що протягом тривалого часу відчуває дискомфорт в житті. 06 вересня 2022 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, справу призначено до судового розгляду на 04 листопада 2022 року без повідомлення (виклику) учасників справи. 11 жовтня 2022 року від представника відповідача АТ «Криворізький залізорудний комбінат» до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позову та надав клопотання про витребування доказів та розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін. У відзиві на позовну заяву, у якому представник відповідача просив суд ухвалити рішення про відмову позивачу в задоволенні позову. В обґрунтування зазначив, що він є неналежним відповідачем по справі. Ухвалою від 04 листопада 2022 року суд задовольнив клопотання представника відповідача, розгляд справи відкладено на 01 грудня 2022 року у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача просив задовольнити позовну заяву у повному обсязі та заперечував стосовно аргументів АТ «Криворізький залізорудний комбінат» про неналежність відповідача по справі. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Мотуз О.В. позов підтримав, просив його задовольнити, послався на обставини, що зазначенні у позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача Блажко В.А. стосовно позову заперечував, просив суд відмовити в задоволенні позову, послався на обставини, що зазначенні у відзиві на позовну заяву. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач має 21 рік 05 місяців стажу в умовах впливу шкідливих факторів, з них з 06.07.1967 р. по 15.10.1969 р. вибухівником на шахті «Гігант» РУ імені Дзержинського. 15.10.1969 року позивача звільнено з роботи у зв`язку з виходом на пенсію з інвалідності, тобто він перебував у трудових правовідносинах з Відповідачем, що підтверджується трудовою книжкою та не оспорюється сторонами. Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 22 травня 1995 року, встановлено наявність у позивача професійного захворювання - ТНТ катаракта першої ст. обох очей. Серед причин виникнення професійного захворювання зазначена довготривала робота підземним підривником на шахті «Гігант» РУ ім. Дзержинського. Крім того, Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 17 червня 2011 року, затвердженим Головним державним санітарним лікарем Саксаганського району м. Кривого Рогу [PERSON] встановлено наявність у позивача двох професійних захворювань: - нейросенсорна приглухуватість другого ст. (з помірним зниженням слуху). - ТНТ катаракта першої ст. обох очей. П. 16 вказаного акту встановлює, що професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи з 06.07.1967 р. - 15.10.1969 р. вибухівником на шахті «Гігант» РУ ім. Дзержинського позивач, за даними доповнення № 2/2-194 до санітарно-гігієнічної характеристики його умов праці №2/2-316 від 21.03.1995 року, підготованих Саксаганською райСЕС, підпадав під вплив шуму, що перевищував ГДР. Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 11 жовтня 1995 року позивачу первісно та безстроково визначено ступінь втрати професійної працездатності на рівні 5% втрати професійної працездатності. Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 20 липня 2011 року серії 10 ААА № 070648 позивачу первісно визначено ступінь втрати професійної працездатності на рівні 35% втрати професійної працездатності. Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 13 лютого 2014 року серії АВ № 0037908 позивачу первісно визначено третю групу інвалідності. Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 13 лютого 2014 року серії АБ № 0008938 позивачу первісно визначено ступінь втрати професійної працездатності на рівні 60%, безстроково, 3 групу інвалідності при цьому зазначено про потребу позивача в забезпеченні медикаментозним лікуванням. За час роботи на шахті «Гігант» РУ ім. Дзержинського згідно довідки МСЕК становить 45% втрати працездатності. Судом було встановлено, що первинно професійне захворювання, а саме катаракта обох очей першої стадії була встановлена позивачу Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 22 травня 1995 року та встановлена відповідно втрата професійної працездатності у відсотках довідкою МСЕК від 11 жовтня 1995 року. На підставі зазначених документів позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, на підставі норм законодавства, що діяло на момент виникнення правовідносин стосовно відшкодування шкоди. Встановлюючи правовідносини суд дійшов висновку, що оскільки позивач працював на підприємстві у відповідача та отримав одне із професійних захворювань в 1995 році, пов`язані із виконанням трудових обов`язків, тому йому має бути відшкодовано моральну шкоду на підставі статті 440-1 ЦК Української РСР, що діяла станом на 1995 рік та за законодавством, що діяло станом на 20.07.2011 року. Відповідно до статті 83 ЦК Української РСР, позовна давність не поширюється: на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Відповідно до ч.2ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Стаття 173 КЗпП встановлює, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний відповідно до законодавства відшкодувати працівникові шкоду, заподіяну йому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків. Так, згідно п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, спричиненої працівникові ушкодженням здоров`я, в зв`язку із виконанням ним трудових обов`язків затверджених постановою КМ України від 23.06.1993р. №472, що діяли на час виникнення правовідносин, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Відповідно до ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин передбачалося, що моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування матеріальної шкоди. Розмір відшкодування шкоди визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п.11 Правил). У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду чи галузевої належності. Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Однак крім Акту розслідування від 1995 року, професійне захворювання позивача встановлено Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 17 червня 2011 року та відповідно втрата працездатності підтверджена довідкою МСЕК від 20 липня 2011 року. Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року «Кечко проти України» у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року , абз.9 п.5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Згідно частин 1,3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповіднодо нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.10.2008 року № 20-рп/2008 також роз`яснив про право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду чи галузевої належності. У відповідності зі ст.ст. 23, 1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві або внаслідок профзахворювання складається, зокрема, у фізичному болі, душевних стражданнях, які він поніс у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок отримання ним професійного захворювання. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Суд, дослідивши медичні документи позивача про отримання ним професійних захворювань, дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода, так як він відчуває фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що відповідач є неналежним з огляду на наступне. У частині першій статті 37 ЦК України (в редакції 1963 року ) було передбачено, що юридична особа припиняється шляхом ліквідації або реорганізації (злиття, поділу або приєднання). У пунктах 2.1 та 4.1 Положення про порядок поділу підприємств і об`єднань та відокремлення від них структурних підрозділів і одиниць затверджене Наказом Міністерства економіки України, Міністерства статистики України, Антимонопольного комітету України від 20 квітня 1994 року N 43/79/5 (яке втратило чинність 25 серпня 2015 року) було закріплено, що відокремлення - це виділення зі складу підприємства (об`єднання) структурного підрозділу (одиниці) і створення на його базі самостійного підприємства або вихід підприємства із складу об`єднань, зазначених у підпункті «б» пункту 3.1 цього Положення. Об`єктами відокремлення - є структурні підрозділи та структурні одиниці відповідно до пункту 2.1 цього Положення, а також підприємства, що входять до складу об`єднань. Тобто розподільний баланс є документом, у якому, зокрема, визначено обсяг майнових прав та обов`язків, які перейшли до створеної шляхом виділу (виділення, відокремлення) юридичної особи. Судом встановлено, що з згідно наказу ВО «Кривбасруда» від 20.09.1989 №349 скасовано (упразнено) структурні одиниці, зокрема РУ ім.Дзержинського, створивши в складі об`єднання структурні одиниці, зокрема шахту «Гігант». Міністерство промисловості України наказом від 02.09.1997 №236 зобов`язав ВО «Кривбасруда» здійснити реструктуризацію об`єднання шляхом ліквідації збиткових шахт, зокрема «Гігант», як виробничих одиниць та вивести відповідні виробничі потужності. Наказом виробничого об`єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» №120 від 03 жовтня 1997 року ліквідовано шахту «Гігант», з 07.01.1997 р. як структурну одиницю об`єднання та створено ліквідаційну комісію. Тобто шахта «Гігант» не була виділена зі складу ВО «Кривбасруда» у нову юридичну особу, а була ліквідована, як структурна одиниця ВО «Кривбасруда». Відповідно з наказом № 12 від 20.01.1998 року створено в складі об`єднання на правах структурної одиниці з фінансуванням із державного бюджету на базі шахти «Гігант» шахту «Гігант-Дренажна», працюючу в спеціальному режимі гідрозахисту. Згідно до наказу Міністерства промислової політики України від 29.07.1998 року № 262 на базі державного майна шахт «Гігант-Дренажна» шляхом їх відокремлення було створено управління «Кривбасгідрозахист». Відповідно до пунктів 3 та 5 цього наказу було створено комісії з передачі майна від ДВО «Кривбасруда» та прийняття його управлінням «Кривбасгідрозахист» шляхом складання акта приймання-передачі для подачі його в місячний строк до міністерства для затвердження. На підставі затвердженого акта приймання-передачі було передбачено складання розподільчого балансу та внесення змін до обліку майна. Правонаступником майнових прав та обов`язків реорганізованого ДВО «Кривбасруда» у частині, визначеній розподільчим балансом, було призначено управління «Кривбасгідрозахист», яке було ліквідовано 05 травня 2008 року відповідно до наказу Міністерства промислової політики України від 17 березня 2006 року № 104. При цьому, згідно розподільного балансу станом на 01.07.1998 року, до Криворізького державного гірничорудного управління Гідрозахист (управління Кривбасгідрозахист) перейшла основні фонди (майно) шахти «Гігант» та «Гігант-Дренажна» ДВО «Кривбасруда». Згідно з наказом Міністерства промислової політики України від 29.07.1998 року №263 Державне виробниче об`єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» було перейменовано на «Криворізький державний залізорудний комбінат», що став правонаступником об`єднання. Враховуючи, що позивач працював на шахті «Гігант» в шкідливих умовах праці в період часу з 06.07.1967 р. по 15.10.1969 р., його професійне захворювання виникло саме під час його перебування у трудових відносинах з РУ ім. Дзержинського правонаступником якого було ДП «Кривбасзалізрудком» (нині - ПАТ «Кривбасзалізрудком»), на яке у той час законодавством й було покладено обов`язок забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці, чого, в даному випадку, роботодавцем зроблено не було, що потягло за собою втрату позивачем професійної працездатності та завдало йому моральних страждань. Отже, підсумовуючи зазначене слід зробити висновок, що у період роботи позивача шахта «Гігант» була структурною одиницею РУ ім. Дзержинського а її ліквідовано було значно пізніше, тобто 05.01.1998 року на підставі наказу № 1, а наказом № 12 від 20.01.1998 року на її базі створено шахту «Гігант-Дренажна» яку наказом №139 від 11.09.1998 року виключено зі складу структурних одиниць ВО «Кривбасруда» та на її базі та шахти «Гігант-Дренажна» (до яких у той час позивач не мав відношення) створено нове Державне підприємство «Кривбасгідрозахист» (Наказ Мінпромполітики України № 262 від 29.07.1998 року). Згідно Постанови КМУ від 2 березня 1998 р. №258 «Про спеціальний режим реструктуризації гірничо-рудних підприємств Кривбасу, гірничо-хімічних підприємств Яворівського і Роздольського "Сірка" та Стебницького "Полімінерал" Львівської області», пункту 1 наказу Міністерства промислової політики України (далі - Мінпромполітики) від 29 липня 1998 року № 263 Державне виробниче об`єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» (далі - ДВО «Кривбасруда») було перейменовано на «Криворізький державний залізорудний комбінат», що став правонаступником об`єднання (пункти 1 та 2). Наведена відповідачем судова практика з цього питання не є аналогічною до даної справи, як вказує відповідач. У правовому висновку ВС України, викладеному у постанові від 06.12.2017 року в справі № 6-1377цс17, батько позивача працював на шахті імені Орджонікідзе, яка як було встановлено під час розгляду справи на підставі договору оренди від 30 грудня 1998 року, укладеного між генеральним директором ВАТ «Кривбасзалізрудком» та генеральним директором Відкритого акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ВАТ «ЦГЗК») спочатку була передана в строкове платне користування орендарю. А потім згідно з договором купівлі-продажу від 9 листопада 2001 року ВАТ «Кривбасзалізрудком» передало у власність Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» майно цілісного майнового комплексу шахти ім. Орджонікідзе. У даній справі мова йде про інший майновий об`єкт, який належить іншому підприємству, а не про шахту «Гігант», яка перебуває у власності відповідача. У Постанові Дніпровського апеляційного суду від 07 липня 2021 року по справі № 210/5781/20, суд зазначив наступне. ПАТ «КЗРК» є правонаступником усіх прав та обов`язків Державного Виробничого Об`єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» у структурній одиниці якого, на шахті «Гігант» працював позивач, є ПАТ «Кривбасзалізрудком». Оскільки шахта «Гігант», як структурна одиниця, не була виділена зі складу ДВО «Кривбасруда» у нову юридичну особу, а була ліквідована, то у даному випадку юридична особа ПАТ «Кривбасзалізрудком», як правонаступник ДВО «Кривбасруда», повинен нести перед позивачем, який працював у ліквідованій структурній одиниці ДВО «Кривбасруда», відповідальність за спричинену внаслідок ушкодження його здоров`я моральну шкоду. Аналогічний правовий висновок викладено в Постанові Верхового Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2020 року у справі №212/6988/17-ц. В зв`язку з вищевикладеним спростовуються доводи відповідача про те, що він є неналежним відповідачем по справі. Отже, зважаючи на вищезазначене, відповідачем по справі має бути саме ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат». Беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, знайшли документальне підтвердження, встановлений факт спричинення моральної шкоди, суд вважає, що заподіяна моральна шкода підлягає часткової компенсації. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд враховує глибину фізичних та моральних страждань позивача, характер травмування, а саме потрійний перелом нижньої челюсті в фронтальному відділі і виростку зліва зі зміщенням. Забійно-рвана рана підборіддя, перенесення позивачем оперативного втручання з шинування, ПХО рани підборіддя (12.09.1997р.), неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, потребу в забезпеченні лікарськими засобами, виробами медичного характеру. Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди дещо завищений, а тому визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, у вигляді одноразового відшкодування в сумі 39999,00 гривень, що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Позивача згідно п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Частина 1статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.6ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 3 частини 2статті 141 ЦПК України передбачено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, враховуючи норми ст.141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави в сумі 992 гривні 40 копійок.

Outcome: partial