Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-11 00:00:00

У січні 2023 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що він з 01 лютого 2013 року був призначений на посаду державного виконавця ВДВС Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області. На підставі заяви [PERSON] 26 липня 2013 року СУ ГУ МВС України в Київській області було розпочато досудове розслідування і того ж дня його було затримано при виході з закладу громадського харчування та в подальшому вчинялись дії (щодо його цинічного затримання, тримання під вартою, несвоєчасне призначення захисника, тримання в кайданках, неправомірне подання клопотань про тримання під вартою, тощо), що грубо порушують норми процесуального закону та його права. сам факт знаходження його під кримінальним переслідуванням та факт обрання відносно нього запобіжного заходу мали стресові наслідки, він вимушений був захищатись від пред`явленого обвинувачення, що привело до душевних хвилювань, що негативно вплинуло на звичний уклад життя, моральні страждання та переживання. З ним разом нервувала і його вагітна дружина. Внаслідок необґрунтованого обвинувачення у вчиненні злочину за ч.4 ст.368 КК України завдало душевних страждань, погіршились стосунки з оточуючими людьми, колегами по роботі, керівництвом. Участь у слідчих та судових діях завдало шкоду його діловій репутації та він вимушено написав заяву про звільнення із займаної посади за власним бажанням. Всі його клопотання до слідчого, в тому числі ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, повернення особистого майна, перевищення службових повноважень, скарги до Генеральної прокуратури України, ігнорувались. Саме досудове розслідування проводилось з грубим порушенням кримінального процесуального закону. Справа довгий час перебувала на судовому розгляді та ухвалою Київського апеляційного суду від 04 серпня 2022 року вирок районного суду скасований, закрито кримінальне провадження за ч.2 ст.368 КК України на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості в суді та вичерпання можливості їх отримання. Вказав, що період його перебування під слідством становить 09 років 08 днів. Протягом всього цього періоду він вимушений був приймати участь в слідчих діях та судових засіданнях, витрачати час та кошти, що вимагало від нього додаткових зусиль, необхідних для організації життя та виховання двох малолітніх дітей. Завдану моральну шкоду оцінює в розмірі 1\~500\~000 грн. та матеріальну шкоду в розмірі 20\~000 грн., що витрачені на листування, прибуття до органу, що здійснює досудове розслідування, до судів. Просив суд: стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь грошові кошти в розмірі 1\~500\~000 грн. грошової компенсації моральної шкоди; стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь грошові кошти в сумі 20000 грн. в рахунок витрат, пов`язаних з листуванням та прибуттям до органу, що здійснює досудове розслідування, та до суду першої, апеляційної та касаційної інстанцій. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 січня 2023 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в загальному позовному провадженні. 14 лютого 2023 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову, представник Державної казначейської служби України вказав, що служба є неналежним відповідачем. Згідно зі своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичним даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Оскільки вони жодних прав та інтересів позивача не порушував, не вступав у правовідносини з ним, жодної шкоди позивачеві не завдавав, то не повинен нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу, внаслідок незаконних дій, зокрема інших державних органів. У таких спорах належним відповідачем є держава, а казначейська служба зобов`язані виконати рішення суду, незалежно чи приймали вони участь у справі. Вважає, що позивач не довів наявності шкоди з боку служби. Просив відмовити в задоволенні позову. 15 лютого та 06 березня 2023 року до суду надійшов відзив відповідача. Не погоджуючись з доводами позову, представник Міністерства внутрішніх справ України вказав, що позов про відшкодування шкоди має подаватись до особи, яка таку шкоду завдала. Міністерство внутрішніх справ досудове розслідування не проводило, контроль та координацію за діями слідчих не здійснювало, а тому жодних прав та інтересів позивача не порушувало. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №730 від 16 вересня 2015 року були утворені територіальні органи Національної поліції та ліквідовано територіальні органи Міністерства внутрішніх справ. На даний час ГУМВС України в Київській області, які проводили досудове розслідування, перебуває в стані припинення. МВС України не є правонаступником вищевказаного органу та не наділене повноваженнями відповідати за дії окремих юридичних осіб, тому підстави для стягнення коштів за моральну та матеріальну шкоду відсутні. Просив відмовити в задоволенні позову. 02 березня 2023 року надійшов відзив Офісу Генерального прокурора. Не погоджуючись з доводами позову вказав, що 26 липня 2013 року були внесені відомості про кримінальне правопорушення та розпочате досудове розслідування слідчим ГУ МВС України в Київській області. Остаточно ухвалою Київського апеляційного суду від 04 серпня 2022 року кримінальне провадження закрито на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України. [PERSON] перебував під слідством та судом 9 років 2 дні. Враховуючи вимоги Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюються оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», правові висновки Верховного Суду, викладених у постановах №202/1722/19ц, №346/5428/17, №500/2296/14, №686/23731/15ц, розмір моральної шкоди, що може бути стягнутий судом становить 724\~046,67 грн. Вважає, що позивач у своєму позові не обґрунтував заявлений розмір моральної шкоди в розмірі 1\~500\~000 грн. та не надав доказів на відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 20\~000 грн. Просили врахувати, що до Офісу Генерального прокурора будь-яких вимог позов не містить, та відмовити в задоволенні позову. У підготовчому судовому засіданні за клопотанням представника Міністерства внутрішніх справ України та за погодженням з позивачем [PERSON] , ухвалою судді від 02 березня 2023 року до участі у справі залучено ГУ МВС України в Київської області у якості відповідача. 20 березня 2023 року до суду надійшов відзив на позов ГУ МВС України в Київській області. Не погоджуючись з доводами позову представник відповідача вказав, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює досудове розслідування, прокуратури чи суду, відшкодовується державною лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ст.1176 ЦК України, а саме: незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. В інших випадках шкода відшкодовується за загальними правилами ст.ст.1173, 1174 ЦК України. У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Відсутність однієї складової є підставою для відмови в задоволенні позову. Протиправність дій посадових осіб ГУ МВС України в Київській області не встановлена жодним судовим рішенням. Також вважають завищеним розмір моральної шкоди, без належного обґрунтування такого розміру. Відсутні докази завдання йому і матеріальної шкоди на суму 20\~000 грн. Просили відмовити в задоволенні позову. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 березня 2023 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду на 28 березня 2023 року. У судовому засіданні позивач підтримав поданий позов. Просив задоволити у повному обсязі. У судовому засіданні представники відповідачів Державної Казначейської\~служби України,\~Офісу Генерального\~прокурора,\~Головного управління\~Міністерства внутрішніх\~справ України\~в Київській\~області проти позову заперечували. Просили відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що за заявою [PERSON] 26 липня 2013 року було розпочате досудове розслідування кримінального провадження №12013100010000236 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.368 КК України, СУ ГУМВС України в Київській області (т.1 а.с.23-38). 01 серпня 2013 року старшим слідчим В.В. Загамула проведено обшук автомобіля Mercedes S500, державний номерний знак [NUMBER] , який належить [PERSON] (т.1 а.с.39-47). 01 серпня 2013 року СУ ГУМВС України в Київській області затримано [PERSON] , як особи, підозрюваної у вчиненні злочину (т.1 а.с.48-52). 02 серпня 2013 проведено огляд службового кабінету [PERSON] (т.1 а.с.53-57). 02 серпня 2013 року [PERSON] повідомлено про підозру (т.1 а.с.63-67). Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м.Києва від 02 серпня 2013 року та ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 15 серпня 2013 року у задоволенні клопотанням старшого слідчого СУ ГУМВС України в Київській області про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовлено та застосовано до [PERSON] запобіжний захід у вигляді застави (т.1 а.с.68-82). 05 вересня 2013 року підготовлено клопотання про відсторонення [PERSON] від посади державного виконавця відділу ДВС Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області (т.1 а.с.83-89), також проводились інші слідчі, негласні слідчі дії (т.1 а.с.91-95, 172). Під час досудового розслідування [PERSON] подавав численні клопотання, заяви на свій захист, у задоволенні яких відмовлялись постановами слідчого, направлялись скарги до прокуратури, скарги до слідчого судді (т.1 а.с.96-155, 165). За клопотанням слідчого, ухвалою слідчого судді Шевчепнківського районного суду м.Києва від 26 вересня 2013 року накладено арешт на майно [PERSON] : автомобіль, грошові кошти та мобільний телефон (т.1 а.с.166-171). 30 вересня 2013 року [PERSON] повідомлено про підозру (т.1 а.с.156-164). Після завершення досудового розслідування [PERSON] було вручено обвинувальний акт 11 жовтня 2013 року (т.1 а.с.173-182). Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 серпня 2014 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України (в редакції до змін від 13.05.2014) і призначено йому покарання за цим законом у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права обіймати посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави на строк 3 (три) роки, без конфіскації майна. На підставі ст. 75 КК України звільнено [PERSON] від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 11 листопада 2014 року вирок скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції. Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 листопада 2015 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, і призначено йому покарання у виді 1500 (однієї тисячі п`ятсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 25500 (двадцять п`ять тисяч п`ятсот) грн. в дохід держави з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на 2 (два) роки. Застосований до [PERSON] ухвалою від 15.08.2013 року колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у виді застави розміром 91760 грн., які внесені: 57350 грн. на рахунок Шевченківського районного суду м. Києва по квитанції від 06.08.2013 року та 34410 грн., які внесені по квитанції № 170053457 від 19.08.2013 року на розрахунковий рахунок Апеляційного суду м. Києва скасовано, повернувши суму застави [PERSON] . Вирішено щодо речових доказів, скасовано арешт з майна [PERSON] . Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 11 лютого 2016 року вирок районного суду залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 09 лютого 2017 року ухвалу апеляційного суду скасовано та призначено новий апеляційний розгляд. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 02 жовтня 2017 року вирок залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 24 січня 2019 року ухвалу апеляційного суду скасовано та призначено новий апеляційний розгляд. Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року вирок районного суду залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 19 серпня 2020 року ухвалу апеляційного суду скасовано та призначено новий апеляційний розгляд. Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 серпня 2022 року вирок скасовано на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості [PERSON] в суді і вичерпанням можливостей їх отримання. Запобіжні заходи скасовані, застава повернута, вирішено питання речових доказів, скасовано арешт з майна. На підставі наведеного суд приходить до висновку, що позивач перебував під слідством та судом 108 місяців 2 дні. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу. Згідно із частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. У пункті 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що право на відшкодування шкоди у порядку та у розмірах, визначених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення; відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України). По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61 1132св22). Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21). Зазначені висновки узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21). У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України. Зважаючи на те, що позивачу належить право на визначення відповідачів, за згодою позивача до участі у розгляді справи судом було залучено орган, який проводив досудове розслідування ГУ МВС України в Київській області, тому доводи відповідачів Державної Казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора, Міністерства внутрішніх справ України про неналежність відповідача та необхідність відмови у задоволенні позову суд до уваги не приймає. Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всім доказам, якими суд керувався при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом пункту 1 пункту першого частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» законодавцем визначено випадки, за наявності яких особа може вимагати відшкодування моральної шкоди. Зокрема, у зазначеній статті визначено, що підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У позові [PERSON] просив суд відшкодувати моральну шкоду завдану йому внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, вручення підозри, пред`явлення обвинувачення та визнання обвинуваченим, визнання підсудним, внаслідок незаконного затримання та обрання запобіжного заходу у вигляд застави та покладення із нею обмежень, внаслідок незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуків, внаслідок накладення арешту на майно. Суд вважає, що відшкодуванню на користь позивача підлягає моральна шкода, завдана його незаконним кримінальним переслідуванням протягом тривалого часу, що включає в себе моральну шкоду, завдану як незаконними обшуками, арештами майна, так і незаконним обранням відносно нього запобіжних заходів. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством мінімального розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Отже, цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить також від таких чинників, як характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зменшення престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному та повному розмірі. Для відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури, необхідно встановити тривалість незаконних дій щодо позивача, тобто строк, за який буде розраховуватися розмір відшкодування. Як вказувалось вище, позивач без відповідної правової підстави перебував під кримінальним переслідуванням 108 місяців і 2 календарні дні. Розмір мінімальної заробітної плати на час ухвалення рішення судом (квітень 2023 року) встановлено на рівні 6 700 грн., отже, гарантований державою мінімальний розмір відшкодування становить 724\~046,66 грн. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством мінімального розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Отже, цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить також від таких чинників, як характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зменшення престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному та повному розмірі. Такі висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18 ). Суд враховує, що за час перебування [PERSON] під слідством та судом також наступні обставини: на час затримання дружина [PERSON] (дружина позивача) була вагітна, 25 тижнів (довідка Київського міського пологового будинку №3, т.1 а.с.90), подання заяви про звільнення з посади державного виконавця ВДВС Києво-Святошинського районного управління юстиції (т.1 а.с.22, 87-89). За таких обставин, суд вважає за можливе збільшити розмір відшкодування моральної шкоди відносно гарантованого державою мінімального розміру відшкодування моральної шкоди, який обчислюється виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, що відповідатиме ступеню та глибині душевних страждань позивача, істотність вимушених змін у його житті та характер моральних страждань. Оскільки позивач незаконно перебував під кримінальним переслідуванням дев`ять років, у зв`язку із цим йому завдано моральної шкоди, розмір якої слід визначити з урахуванням його доведеності позивачем, заявлених ним вимог та виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, тому моральну шкоду суд визначає в розмірі 900\~000 грн., оскільки позивачем доведено негативний вплив неправомірних дій зазначених органів на його фізичний та психологічний стан, шкоду його діловій репутації. Зазначене дає можливість збільшенню розміру гарантованого державою мінімального розміру відшкодування моральної шкоди. Разом з тим, не підлягають до задоволення вимоги про стягнення 20\~000 грн. на відшкодування матеріальної шкоди за листування та прибуття на виклики до органів досудового розслідування та суду, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів понесених витрат у заявленому розмірі. Подання повісток про виклик, копій скарг, заяв, звернень не є належними та допустимими доказами на підтвердження понесених матеріальних витрат. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог частково. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Outcome: approved