Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, в обґрунтування зазначивши наступне. 23 листопада 2002 року вона уклала шлюб з [PERSON] , у якому у них народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] . Діти зареєстровані та проживають разом з нею за адресою: [ADDRESS] . 04 червня 2019 року за рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області їх з відповідачем шлюб було розірвано. У період існування шлюбу подружжям було придбано: квартиру [ADDRESS] , титульним власником якої записаний [PERSON] ; автомобіль марки Hyundai Tucson 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , кузов [NUMBER] . Згідно особливих відміток у свідоцтві, право на керування вказаним транспортним засобом має вона, а титульним власником автомобіля записаний відповідач [PERSON] . Намагаючись вирішити питання розподілу спільного майна подружжя у досудовому порядку, вона зверталася до відповідача з листом та пропозицією укласти відповідний договір у нотаріальному порядку, який відповідач отримав 08 вересня 2021 року, але відповіді з цього приводу відповідачем не надано. Після розлучення дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема, квартири та автомобіля, які були придбані у шлюбі, тому вона вимушена звернутися до суду з вказаним позовом. Вважає, що трирічний строк звернення до суду з позовом про розподіл майна подружжя нею не пропущено. Просить суд визнати, що квартира [ADDRESS] та автомобіль марки Hyundai Tucson 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , кузов [NUMBER] є їх з [PERSON] спільним сумісним майном. Визнати за нею, [PERSON] , рнокпп [NUMBER] , право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Визнати за нею, [PERSON] , рнокпп [NUMBER] , право власності на 1/2 частину автомобіля марки Hyundai Tucson 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , кузов [NUMBER] . Стягнути з [PERSON] на її користь понесені нею судові витрати. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, на адресу суду подала письмову заяву, у якій просить суд розгляд справи проводити у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Зазначила, що за час перебування справи в суді, вона змінила прізвище [PERSON] на прізвище [PERSON] , оскільки уклала шлюб з [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений у визначеному порядку, про причини неявки суд не повідомляв, відзиву або будь-яких заяв щодо розгляду справи у його відсутність, на адресу суду не надходило. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ч. 1\~ст. 280 ЦПК України. Суд бере до уваги, що в ході розгляду вказаної справи в Уманському міськрайонному суді позивач [PERSON] , уклала шлюб з [PERSON] , та прийняла його прізвище. Актовий запис про шлюб № 723, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Уманським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Суд, врахувавши позицію позивача та дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, тощо допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Така правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, в постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року по справі № 654/4518/18 тощо. У постанові Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18 вказано, що у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації. Судом встановлено, що сторони по справі з 23 листопада 2002 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04.06.2019 року. Вказане рішення набрало законної сили 05.07.2019 року, що підтверджується відповідною відміткою на рішенні. Подружжям, під час перебування у шлюбі, а саме 06 січня 2004 року було придбано трикімнатну квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 06.01.2004, зареєстрованим в реєстрі за №21 та посвідченим приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області Кучер О.І., а також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданим Уманським виробничим підрозділом Черкаського обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації 26.01.2004 року за № 2659331. Власником квартири записаний [PERSON] . Крім того, подружжям було придбано транспортний засіб Hyundai Tucson 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , кузов [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Право власності записано за [PERSON] . Зазначені квартира та транспортний засіб є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягають поділу в порядку статті 70 СК України. До суду не було надано жодних доказів на користь того, що спірна квартира та спірний транспортний засіб належать одному із подружжя особисто та є особистою його власністю. Поділ між сторонами спірних квартири та транспортного засобу шляхом визнання за кожною із сторін права власності на 1/2 частку не порушує прав сторін. Вказане майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а тому обставинам справи відповідає переведення правого режиму спільної власності на цю квартиру та транспортний засіб із сумісної власності без визначення часток співвласників в часткову власність із визначенням часток у праві власності. Суд вважає можливим визначити ідеальні частки співвласників у неподільній речі без її реального поділу та залишити відповідне майно у спільній частковій власності у разі, оскільки позивач не ставила питання щодо отримання від відповідача компенсації за 1/2 частину спільного майна подружжя, від відповідача також не надходило будь-якої пропозиції щодо можливої сплати компенсації за спільне майно, ним попередньо не внесено на депозитний рахунок суду кошти за частку позивача у праві спільної сумісної власності на неподільну річ. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Згідно ч.1 та ч.6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок зібраних у справі доказів у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню і вважає за можливе визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , та на 1/2 частину автомобіля Hyundai Tucson 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , кузов [NUMBER] . Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд бере до уваги понесені позивачем судові витрати, що підтверджується квитанцією №0.0.2275319128.1 від 21.09.2021 про сплату судового збору у сумі 2738,70 грн., та вважає, що вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч. 1, п. п. 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу та пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Судом встановлено, що позивач при зверненні до суду для визначення розміру ціни позову зверталася до суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Бюро експертиз та оцінки майна». Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № 210720-03 від 20 липня 2021 року за вказану послугу позивач сплатила 1600,00 грн. У зв`язку із зазначеним, суд вважає за необхідне покласти на відповідача зазначені судові витрати, пов`язані з розглядом справи, та стягнути 1600,00 грн. на користь позивача.

Outcome: approved