Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-13 00:00:00

04.11.2022 позивач звернулася до суду з даним позовом. В його обґрунтування зазначає, що вона звернулась до нотаріуса з метою розпорядження належним їй нерухомим майном, а саме 1/4 частки квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом №306702502 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна. Однак, не змогла скористатися конституційним правом щодо розпорядженням належним їй нерухомим майном, адже як повідомив нотаріус згідно з відомостями, що містяться в Єдиному реєстрі заборон відчуження об?єктів нерухомого майна старшим слідчим Головного Управління Національної Поліції МВС України у Львівській області Гелецьким В. М. був накладений арешт на її нерухоме майно: реєстраційний номер обтяження №9099050, що зареєстрований 29.09.2009 року о 11:18:20 за № 9099050 ресстратором - Перша Львівська державна нотаріальна контора, підстава обтяження: кримінальна справа №141-2596, 17.03.2009 року СУ ГУМВСУ у Львівській області, старший слідчий Гелецький В.І., обтяжувач Головне Управління МВС України у Львівській області, 08592247. Позивач повідомила, що на адвокатський запит до ГУ МВС України у Львівській області щодо надання документів, на підставі яких було здійснено арешт нерухомого майна [PERSON] , який було подано 13.06.2022, Головне управління Національної поліції України у Львівській області листом повідомило про те, що ГУ МВС України у Львівській області перебуває у стані ліквідації відповідно до наказу МВС №138 від 06.11.2015, а також те, що у відповідності до норм КПК України відсутня процедура вирішення питання щодо зняття такого роду арешту. Позивач стверджує, що не є учасником кримінального провадження №141- 2596, що свідчить про те, що арешт її нерухомого майна було здійснено безпідставно та порушує її права. Позивач зазначає, що є вичерпний перелік підстав для зняття державним виконавцем арешту з усього майна боржника або його частини, а у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Також позивач, посилаючись на норми ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (із змінами), постанову КГС від 16.09.2020р у справі №352/1021/19, КГС від 03.09.2020 р. у справі №914/1201/19, постанову КГС від 28.10.2020 у справі №910/10963/19, просила захистити її порушене право саме шляхом скасування рішення та відповідного запису державного реєстратора про вищезазначений арешт, скільки вважає, що на даний час порушується її право приватної власності на належне їй нерухоме майно, внаслідок вона позбавлена змоги у повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Тому просила позовні вимоги її задовольнити у повному обсязі. Ухвалою від 09.11.2022 судом було відкрито загальне позовне провадження у даній справі Ухвалою від 29.11.2021 задоволено клопотання позивача та витребувано у Головного управління Національної поліції України у Львівській області усі документи, на підставі яких було накладено арешт на нерухоме майно [PERSON] у кримінальній справі №141-25-96. Ухвалою від 27.02.2023 було закрито підготовче провадження, а справу було призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання, яке відбулося 03.04.2023 сторони не з`явилися, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи, підтвердження чого міститься у матеріалах справи. Від позивача та її представника надійшла заява, у якій останній просив розгляд справи проводити без їх участі; а також вказав, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти прийняття заочного рішення у справі не заперечує (а. с. 54). Представник відповідача ГУ МВС України у Львівській області у судові засідання не з`являвся, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (судових повісток) із відміткою про отримання, які містяться в матеріалах справи. Заяв чи клопотань про розгляд справи за його відсутності представник відповідача не подавав, про причини неявки не повідомляв. Також відповідачем не було подано відзив на позов. Представник відповідача Першої Львівської державної нотаріальної контори в судові засідання також не з`являвся, проте подав до суду ряд заяв, у яких просив розглянути справу без участі їх представника за наявними в справі матеріалами. Відзив на позовну заяву відповідачем подано не було. Представник третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідачів ГУ НП у Львівській області у судові засідання також не з`являвся, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (судових повісток) із відміткою про отримання, які містяться в матеріалах справи. Заяв чи клопотань про розгляд справи за його відсутності представник не подавав. Як передбачено ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе здійснити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Оскільки сторони в судове засідання не з`явилися, у відповідності до положень ст. 247, ч. 5 ст. 279 ЦПК України розгляд справи здійснено за наявними у справі матеріалами без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Оскільки повне рішення виготовлено 14 квітня 2023 року, то незважаючи на те, що судове засідання відбулося 3 квітня 2023 року, датою ухвалення рішення є саме 14 квітня 2023 року в силу ч. 5 ст. 268 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено наступне. Із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчужень об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 05.08.2022 (інформаційна довідка №306702502) вбачається, що позивачу [PERSON] на праві спільної часткової власності (1/4) належить нерухоме майно - квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Інші співвласники: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а. с. 7-8). У вищевказаній інформаційній довідці у розділі «Відомості з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна» міститься запис про обтяження вищевказаного майна, а саме арешт нерухомого майна: реєстраційний номер обтяження: 9099050; зареєстровано: 29.09.2009; реєстратор: Перша Львівська нотаріальна контора; підстава обтяження: кримінальна справа №141-2596 від 17.03.2009, СУ ГУМВСУ у Львівській області, старший слідчий Гелецький В. І.; об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно; власник: [PERSON] ; обтяжувач: Головне управління МВС України у Львівській області, заявник: СУ ГУМВС України у Львівській області (а. с. 7-8). 13.06.2022 представник позивачки - адвокат Стефанович Ю. М. звернувся до ГУ МВСУ у Львівській області із адвокатським запитом №62, у якому просив надати документи, на підставі яких 17.03.2009 старшим слідчим СУ МВСУ у Львівській області Гелецьким В. М. було накладено вищевказаний арешт; також адвокат запитував інформацію щодо скасування вказаного арешту та відомості щодо кримінальної справи (а. с. 9). У відповідь на такий адвокатський запит СУ ГУ НП у Львівській області надало відповідь від 21.06.2022, у якій проінформувало, що 07.11.2015 набув чинності Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 та втратив чинність Закон України «Про міліцію». Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» затверджено перелік територіальних органів МВС, в тому числі ГУМВС України у Львівській області, які ліквідовуються. Відповідно до наказу МВС від 06.11.2015 No 1388 всі штати апарату та структурних підрозділів ГУМВС України у Львівській області скасовано, з 06.11.2015. ГУ МВС України у Львівській області перебуває в стані ліквідації. Разом із тим, відповідно до п. 9 перехідних положень Кримінального процесуального кодексу України (падалі - КПК України) арешт майна продовжує свою дію до моменту його зміни, скасування чи припинения у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Згідно з ст. 126 КПК України 1960 року накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Також у відповіді зазначено, що процедури вирішення питання щодо зняття арешту з майна за межами кримінального провадження, в тому числі в кримінальній справі, до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає (а. с. 10-11). Із копії листа СУ ГУ НП у Львівській області №19206/16/01-22 від 28.12.2022 судом установлено, що згідно бази даних УІАП ГУНП кримінальна справа порушена 17.03.2009, за ознаками вчинення злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 191, ч.2, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 366, ч. 3 ст. 205 КК України за фактом вчинення шахрайських дій посадовими особами Кредитної спілки «Християнська Злагода». У вказаній кримінальній справі 25.11.2009 пред?явлено обвинувачення гр. [PERSON] , [PERSON] [PERSON] за ознаками вчинення вищевказаних злочинів. 25.12.2009 обвинувальний висновок та матеріали кримінальної справи скеровано до Галицького районного суду м. Львова в порядку ст. 232 КПК України (в редакції 1960 року). Також згідно наявних даних УІАП ГУНІ, 14.06.2011 гр. [PERSON] засуджена Галицьким районним судом м. Львова до 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна, гр. [PERSON] - до 11 років позбавлення волі з конфіскацією майна, гр. [PERSON] - до 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна (а. с. 36-38). До матеріалів справи долучено вирок Галицького районного суду м. Львова від 14.06.2011 у справі №1-9/11, відповідно до якого гр. [PERSON] визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.191, ч.3 ст.209, ч.ч.2,3 ст.358, ч.2 ст.366 КК України, гр. [PERSON] винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.190, ч.5 ст.191, ч.3 ст.209, ч.2 ст.366 КК України, [PERSON] визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених за ч.5 ст.191, ч.3 ст.209, ч.2 ст.366 КК України та призначено їм покарання (а. с. 55-61). Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 02.04.2012 та ухвалою ВСС України від 23.05.2013 вирок залишено без змін та він набрав законної сили 02.04.2012 (а. с. 61). Із даного вироку судом установлено, що позивачка [PERSON] не була засудженою у даній кримінальній справі та не була її стороною. Водночас, зазначеним вироком суду не вирішено питання про зняття арешту, в тому числі і з майна позивачки. Такий арешт також не був знятий слідчим. Протилежного відповідачами доведено не було, хоча вони знали про розгляд даної справи. Відзив на позов не подали, свою позицію з приводу даного позову суду не висловили. При ухвалення рішення суд керується наступними правовими нормами. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Відповідно до положень ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України містить способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч.3 ст.16 ЦК України). Так, судом установлено, що на майно позивачки, а саме на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] було накладено обтяження - арешт слідчим Гелецьким В. І. (обтяжувач: Головне управління МВС України у Львівській області, заявник: СУ ГУМВС України у Львівській області) під час досудового розслідування у кримінальній справі №141-2596 від 17.03.2009 по обвинуваченню гр. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за ознаками вчинення злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 191, ч.2, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 366, ч. 3 ст. 205 КК України. Позивач не є стороною вищевказаного кримінального провадження, тому вважає, що арешт на її майно накладено безпідставно та порушує її права, тому і звернулася до суду за захистом своїх порушених прав і просить скасувати рішення та відповідний запис про зазначений арешт. Відповідно до частини першої статті 174 КПК України 2012 року підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано. Клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Про час та місце розгляду повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно (частина друга статті 174 КПК України 2012 року). Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові (частинна 4 статті 174 КПК України 2012 року). Отже, порядок скасування арешту майна, що накладений в межах кримінального провадження, встановлено статтею 174 КПК України 2012 року, і відповідно підлягає розгляду за правилами кримінального судочинства. Проте, арешт на вищевказану квартиру було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі №141-2596 від 17.03.2009 на підставі положень КПК України 1960 року. Відповідно до п.9 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 26 листопада 2012 № 1735/0/4-12 «Про деякі питання застосування розділу XI «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України» запобіжні заходи, зокрема, арешт майна, застосовані під час дізнання та досудового слідства до набрання чинності КПК, продовжують свою дію у порядку КПК в редакції 1960 року. Зміна, скасування чи припинення таких запобіжних заходів, арешту майна, незважаючи на набуття чинності новим процесуальним законом (тобто 20 листопада 2012 року чи пізніше), відбувається згідно з п.9 розділу XI «Перехідні положення» КПК у порядку, передбаченому КПК в редакції 1960 року. Згідно п.9 Розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Частина 6 ст. 126 КПК України 1960 року передбачає, що накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Після надходження кримінального провадження до суду питання щодо скасування арешту повинно вирішуватись суддею при ухвалені вироку відповідно до п.8 ч.1 ст. 324 КПК України (в редакції 1960 року). Згідно із ч.1 ст. 409 КПК України 1960 року, питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, включаючи визначення розміру і розподілення судових витрат, якщо суд не вирішив цих питань, вирішуються судом, який постановив вирок. Разом з цим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2019 у справі №2-3392/11 дійшла висновку, що спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Тобто, у зазначеній постанові ВП ВС роз`яснила, що у разі, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року, спір щодо зняття арешту з майна має розглядатися за правилами цивільного судочинства. У даній справі суд встановив, що арешт на вказану квартиру було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі по обвинуваченню гр. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а з позовом про зняття арешту з майна звернулася [PERSON] , яка не була стороною зазначеної кримінальної справи. Таким чином, враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду у вищевказаній справі, суд вважає, що дану справу слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Також судом перевірено, що станом на дату постановлення даного рішення відповідач Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області не ліквідовано, а перебуває у стані припинення. Вирішуючи спір по суті суд керується наступним. Нормою статті 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Правовий режим власності, відповідно до ст. 92 Конституції України визначається виключно законами України. Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право власності на квартиру набуто позивачем у спосіб, визначений законом. Отже, аналіз правових норм дає підстави для висновку, що право власності проявляється у правомочностях власника, обмеження яких можливо виключно на підставі закону. Відтак, враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 24.04.2019 у справі №2-3392/11 та враховуючи необхідність захисту права приватної власності, беручи до уваги неможливість іншим чином захистити право власності за нормами КПК України 1960 року, оскільки позивачка [PERSON] не була учасником кримінальної справи №141-2596, а також враховуючи те, що при ухваленні вироку у даній кримінальній справі судом не було вирішено питання про скасування арешту, накладеного на майно позивачки, суд дійшов висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення. Щодо належного способу захисту порушених прав позивача суд вважає за необхідне зазначити наступне. Під захистом права розуміється застосування державою примусу, спрямоване на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, компенсація витрат, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи результату, право чи інтерес якої порушені, правового результату. При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі №352/1021/19 зазначив, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. Проте, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом. Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець застеріг, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Що стосується вимоги про скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, такий спосіб захисту порушених прав позивача передбачався у попередній редакції Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19 та постанові від 16 вересня 2020 року у справі №352/1021/19. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що позивач обрала вірний спосіб захисту порушених прав шляхом скасування рішення державного реєстратора - Першої львівської державної нотаріальної контори про арешт нерухомого майна [PERSON] . Разом з цим, вимога про скасування запису державного реєстратора про арешт нерухомого майна є неналежним способом захисту прав позивача. Тому у задоволенні позову у цій частині слід відмовити. Окрім того, суд повинен вирішити питання судових витрат. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Отже, з відповідачів на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 грн, сплачений позивачкою при зверненні до суду з позовом, тобто по 496, 20 грн з кожного відповідача на користь позивачки.

Outcome: partial