Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-23 00:00:00

24 вересня 2020 року від Києво-Святошинського районного суду Київської області до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області разом з ухвалою від 20 травня 2020 року про направлення справи за територіальною юрисдикцією (підсудністю) надійшли матеріали цивільної справи №369/2972/20 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , в якій позивач просила суд: визнати майно, а саме автомобіль марки Renault Megane, 2013 року випуску, номер кузова [NUMBER] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію за 1/2 частку вартості зазначеного автомобіля, реалізованого без її відома та згоди, у розмірі 108\~310 грн.; стягнути з відповідача на її користь суму сплаченого судового збору в розмірі 1\~083 грн. 10 коп., а також витрати на проїзд в сумі 582 грн. 87 коп. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 30 січня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві. Однак з 10 вересня 2018 року шлюбно-сімейні стосунки між сторонами фактично припинено, вони проживають окремо і практично жодного зв`язку не підтримують. Від шлюбу вони мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] , яка проживає з [PERSON] та перебуває на її матеріальному утриманні. Участі у вихованні дитини та матеріальному забезпеченні [PERSON] не приймає. За час шлюбного життя подружжя набуло у власність транспортний засіб автомобіль марки Renault Megane, 2013 року випуску, номер кузова [NUMBER] , р/н [NUMBER] , за договором купівлі-продажу №1249/2017/408470 від 08 квітня 2017 року. Право власності на автомобіль було зареєстроване на ім`я [PERSON] в ТСЦ №1249 РСЦ МВС у Дніпропетровській області. Відповідно до звіту про незалежну оцінку майна від 20 листопада 2019 року, середньоринкова вартість автомобіля станом на 20 листопада 2019 року становить 216\~620 грн. 00 коп. Враховуючи набуття автомобіля у власність в період перебування сторін у шлюбі, таке майно є їх спільною сумісною власністю з рівністю часток кожного з них в силу ст.ст.60, 70 СК України. [PERSON] зауважила, що порушуючи її права як співвласника, без її відома та згоди [PERSON] здійснив продаж вказаного автомобіля на користь третьої особи [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №8046/2019/1583310 від 25 липня 2019 року, а вирученими коштами розпорядився на власний розсуд без врахування її інтересів як співвласника та їх сім`ї загалом. Про відчуження спірного рухомого майна [PERSON] їй стало відомо з відповіді РСЦ у м. Києві від 19 листопада 2019 року. Враховуючи вказані обставини, [PERSON] вважає, що має право на компенсацію половини вартості автомобіля марки Renault Megane, 2013 року випуску, номер кузова [NUMBER] , р/н [NUMBER] , як об`єкта спільної сумісної власності, відчуженого [PERSON] , адже таким чином порушено її майнові права та інтереси, за захистом яких вона вимушена звернутися до суду в обраний нею спосіб захисту. Ухвалою суду від 29 вересня 2022 року (головуючий суддя [PERSON] ) позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.51). Наказом №52-к від 06 квітня 2022 року суддя [PERSON] увільнений від здійснення правосуддя на час проходження військової служби за призовом під час мобілізації. У зв`язку з цим за результатами повторного автоматизованого розподілу на підставі розпорядження керівника апарату суду №1069 від 29 вересня 2022 року та протоколу матеріали справи передано в провадження судді Ткаченку А.В. (а.с.138, 139). Ухвалою суду від 22 листопада 2022 року справу прийнято до провадження суддею Ткаченком А.В. з призначенням до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.140). Не погоджуючись з пред`явленими вимогами та заперечуючи проти їх задоволення у повному обсязі, відповідач [PERSON] подав відзив на позов (а.с.84-85). Свої заперечення мотивував тим, що дійсно він та [PERSON] перебували в шлюбі, офіційно зареєстрованому 30 січня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві. Від шлюбу вони мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 серпня 2020 року у справі №369/10480/19, шлюб між подружжям було розірвано. Під час шлюбу вони дійсно придбали автомобіль марки Renault Megane, 2013 року випуску, номер кузова [NUMBER] , р/н [NUMBER] . Однак, [PERSON] було відомо, що 25 липня 2019 року він продав автомобіль, оскільки після дорожньо-транспортної пригоди автомобіль був у неробочому стані та виключав можливість користування ним за призначенням. Отримані від продажу автомобіля кошти було витрачено в інтересах сім`ї. Зазначена [PERSON] у позові вартість автомобіля не відповідає дійсній та суперечить тій, що вказана у договорі купівлі-продажу автомобіля, за яку транспортний засіб було продано. У відповідь на відзив [PERSON] 16 березня 2021 року подала заяву (а.с.98), в якій зазначила про безпідставність тверджень відповідача щодо її обізнаності з продажом автомобіля [PERSON] та витраченням виручених коштів в інтересах сім`ї. Зауважила, що стосунки між ними було припинено з 10 вересня 2018 року, про це безпосередньо зазначав і сам [PERSON] у поданому ним позові про розірвання шлюбу. Що стосується перебування транспортного засобу у стані непридатному для використання, то такі доводи відповідача є надуманими та не відповідають дійсності, оскільки фактично автомобіль був у робочому стані, відповідач ним користувався та саме на цьому автомобілі приїжджав до дитини. Після зміни складу суду сторони не подавали інших заяв чи письмових пояснень, які б свідчили про зміну їх позиції по справі. Правом на участь в судовому засіданні позивач [PERSON] не скористалася, подавши 18 січня 2023 року особисто через канцелярію суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених у позові (а.с.144). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, неодноразово викликався у встановленому законом порядку шляхом направлення йому судових документів на адресу проживання засобами поштового зв`язку, повісток про виклик до суду в СМС на вказаний ним у поданих до суду заявах номер мобільного телефону та на електронну пошту. Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної в п.п.66-69 рішення у справі «Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року, «…сторони зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти повагу до інших учасників процесу та суду, вживати заходів до всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи протягом розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 Конвенції…». З огляду на викладене, суд розцінює неявки відповідача як намір умисного затягування розгляду справи та явного зловживання своїми процесуальними правами на шкоду інтересам інших учасників справи. Суд зауважує, що відкладення розгляду справи є правом\~та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, інших учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, що передбачено ст.223 ЦПК України. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, його позицію по справі, викладену у відзиві на позов, не заявлення про безпосередню участь в судовому засіданні особисто або дистанційно, суд вважає за можливе ухвалити по справі рішення за відсутності учасників справи. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення позову/доказів, зупинення/поновлення провадження не застосовувались. Дослідивши письмові докази, врахувавши позицію учасників справи, надавши оцінку доказам в їх сукупності, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, суд доходить висновку про необхідність задоволення вимог з огляду на таке. Судом встановлено, що 30 січня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) було укладено шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №82 (а.с.6). Від шлюбу сторони мають спільну малолітню дитину доньку [PERSON] , [INFO] , що слідує зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 13 березня 2015 року (а.с.90). Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 серпня 2020 року, ухваленим при заочному розгляді справи №369/10480/19, за позовом [PERSON] шлюб між подружжям було розірвано. Рішення набрало законної сили 25 вересня 2020 року (а.с.91-93). Під час перебування сторін у шлюбі, а саме 08 квітня 2017 року вони придбали\~за спільні кошти автомобіль марки Renault Megane, 2013 року випуску, номер кузова [NUMBER] , р/н [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] було оформлене на ім`я [PERSON] . ТСЦ 1249 РСЦ МВС в Дніпропетровській області (а.с.8). Вказана обставина визнана сторонами, а тому в силу ст.82 ЦПК України окремому доказуванню не підлягає. За договором купівлі-продажу №8046/2019/1583310 від 25 липня 2019 року (а.с.88) [PERSON] відчужив вказаний автомобіль на користь [PERSON] . За домовленістю сторін правочину ціна транспортного засобу визначена у 49\~000 грн. (п.3.1 договору). Договір укладено в ТСЦ 8046 РСЦ МВС в м. Києві. Факт укладення договору та реєстрації права власності на автомобіль за [PERSON] підтверджується відповіддю РСЦ у м. Києві від 19 листопада 2019 року №31/26-790аз (а.с.8). Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилалась на те, що в силу презумпції віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя, рухоме майно автомобіль марки Renault Megane, номер кузова [NUMBER] , р/н [NUMBER] , нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю з рівністю часток. Оскільки відповідач здійснив відчуження майна без її відома та згоди після припинення стосунків, вона має право на компенсацію половини вартості такого майна. Вартість майна визначила відповідно до звіту- оцінки транспортного засобу від 20 листопада 2019 року, наданого суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] за середньою ринковою вартістю транспортного засобу станом на 20 листопада 2019 року в розмірі 216\~620 грн. 00 коп. (а.с.9-16). Заперечуючи проти позову, [PERSON] зазначав, що про відчуження майна [PERSON] знала, виручені від продажу автомобіля кошти було витрачено ним в інтересах сім`ї, а тому підстави для компенсації позивачеві вартості частки автомобіля відсутні. Крім того, вказав, що на момент продажу автомобіль був в неробочому стані після дорожньо-транспортної пригоди та непридатному для експлуатації за призначенням. Надаючи оцінку доводам сторін та вирішуючи спір в межах заявлених вимог за обсягом наявних доказів, суд виходить з такого. При вирішенні даного спору про поділ майна подружжя, а саме вищевказаного транспортного засобу, набутого сторонами у власність 08 квітня 2017 року, застосуванню підлягають положення діючого СК України від 10 січня 2002 року, який набрав чинності 01 січня 2004 року (із змінами та доповненнями).. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в\~ст.60 СК України. Так, відповідно до ст.60 СК України, яка встановлює презумпцію віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.\~Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч.ч.1, 4 ст.65 СК України). Згідно з ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому, порядок розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки, що є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя, а\~в разі неподільності присудження одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними, або реалізації через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки, що регламентовано ст.71 СК України. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.п.22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі №\~755/20923/14-ц, від 03 жовтня 2018 року у справі №\~127/7029/15-ц, від 09\~грудня 2020\~року у справі №\~301/2231/17 зазначено, що «...у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає\~ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні. Отже,\~за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна…». Аналогічна позиція з цього приводу також висловлена Верховним Судом у постанові від 17 серпня 2022 року у справі №545/2396/20, яка мала ідентичний предмет та підстави позову з даною справою. Судовим розглядом встановлено, що на момент відчуження відповідачем спірного автомобіля на користь [PERSON] 25 липня 2019 року за договором купівлі-продажу №8046/2019/1583310, шлюбно-сімейні стосунки між сторонами вже було припинено. Так, як вказував сам [PERSON] у пред`явленому ним до Києво-Святошинського районного суду Київської області позові від 12 серпня 2019 року про розірвання шлюбу (а.с.99-100), стосунки вони припинили саме з 10 вересня 2018 року, спільного господарства не ведуть, проживають окремо. Тобто, правочин з відчуження спірного автомобіля як спільної сумісної власності подружжя було вчинено [PERSON] вже після припинення стосунків, а тому очевидним є те, що [PERSON] про укладення такого правочину не знала. Відсутність будь-яких посилань у тексті договору від 29 липня 2019 року на надання [PERSON] згоди на продаж автомобіля відсутня є черговим підтвердженням цього. Відтак доводи відповідача про обізнаність позивача з укладенням договору купівлі-продажу автомобіля є неспроможними. Доводи відповідача про витрачення виручених від продажу автомобіля коштів в інтересах сім`ї також суд оцінює критично з огляду на відсутність доказів на їх підтвердження, а також зважаючи на те, що на той момент сім`ї [PERSON] як такої вже не існувало, як і спільного бюджету чи ведення сумісного господарства. Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.1, ч.6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ч.1 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Виходячи з того, що спірний автомобіль придбаний сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, то це майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідач здійснив продаж транспортного засобу без повідомлення про це позивача та без отримання її згоди, тому в такому випадку позивач\~має право на грошову компенсацію половини вартості спірного транспортного засобу. При цьому, визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобіля, суд виходить з того, що розмір компенсації за належну частку в майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя та відчужене без згоди одного з них, визначається\~виходячи з вартості аналогічних транспортних засобів на час поділу майна, що відповідає правовому висновку,\~викладеному, зокрема? у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] на обґрунтування вартості спірного автомобіля надала\~звіт транспортного засобу від 20 листопада 2019 року, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] (а.с.9-16), за яким\~середня ринкова\~вартістьавтомобіля марки Renault Megane, 2013 року випуску, колір сірий, номер кузова [NUMBER] , р/н [NUMBER] (автомобіль на ходу, технічний стан відповідає терміну експлуатації і пробігу) станом на 20 листопада 2019 року складає 216\~620 грн. 00 коп., відповідно 1/2 частина 108\~310 грн. 00 коп. Позаяк, відповідач на спростування розміру ринкової вартості автомобіля інших доказів суду не надав, не звертався із клопотанням про призначення відповідної судової авто-товарознавчої експертизи, не надав суду заперечень щодо звіту про оцінку транспортного засобу, а тому суд дійшов висновку, що саме ці обставини, з`ясовані судами на підставі звіту, підлягають врахуванню під час визначення належного розміру компенсації частини спільного майна колишнього подружжя. Що стосується посилань відповідача, що на момент продажу автомобіль перебував у непридатному для використання стані, був неробочим після дорожньо-транспортної пригоди суд оцінює критично, оскільки вони нічим не підтверджені та фактично ґрунтуються на припущеннях відповідача. При розгляді справи суд забезпечив обом сторонам можливість надати докази на підтвердження їх вимог та заперечень. При цьому відповідач не надав жодних доказів, які б свідчили про причетність спірного автомобіля до дорожньо-транспортної пригоди та перебування його в неробочому стані. Жодних посилань на продаж транспортного засобу у стані, непридатному для експлуатації або після дорожньо-транспортної пригоди зміст договору купівлі-продажу від 25 липня 2019 року також не містить. Посилання відповідача на те, що фактично автомобіль було продано за 49\~000 грн., як це зазначено у п.3.1 договору, суд оцінює критично, оскільки така вартість автомобіля є договірною, а не дійсною ринковою вартістю транспортного засобу. Доказів отримання саме такої суми грошових коштів при відчуженні майна від покупця відповідач суду не надав. Так, у постанові від 07 квітня 2021 року у справі №\~402/849/18 Верховний Суд зауважив, що «…у\~разі, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.\~Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Визначаючи розмір компенсації вартості частки автомобіля, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що у договорі купівлі-продажу автомобіля визначена вартість його продажу. Водночас суди не врахували, що\~у договорі купівлі-продажу спірного автомобіля його ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний був врахувати дійсну його вартість». Відтак, на переконання суду, у даній справі позивач вжила всіх можливих заходів для доведення дійсної вартості автомобіля, тоді як відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження вартості відчуженого ним транспортного засобу на час вирішення спору, а також не спростував визначений у наданому позивачем звіті розмір ринкової вартості спірного майна. З урахуванням наведеного, а також того, що позивач виконала свій процесуальний обов`язок доказування заявлених вимог в розрізі із обраним нею способом захисту прав, який є належним відповідно до предмету спору та характеру спірних правовідносин, в той час як відповідач жодного доказу на підтвердження іншого та своїх заперечень не надав, суд дійшов висновку про задоволення позову. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з ч.1 ст.138 ЦПК України витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Як слідує з ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з правилами п.п.1-3 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються\~:\~1) у разі задоволення позову - на відповідача;\~2) у разі відмови в позові - на позивача;\~3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес (п.п.1, 2 ч.3 ст.141 ЦПК України). Враховуючи ухвалення рішення на користь позивача, понесені нею та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1083 грн. 10 коп. (а.с.1) підлягають стягненню з відповідача на її користь. Вирішуючи питання про відшкодування витрат стороні, пов`язаних із прибуттям до суду, необхідно виходити з конкретних обставин справи, зважаючи на вид транспорту, яким скористалась особа, а також документи, подані нею на підтвердження здійснення цих витрат. Граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590. Верховний Суд у постановах від 21 жовтня 2021 року у справі №766/7206/20 та від 14 вересня 2022 року у справі №509/6250/20 зауважує, що запровадження законодавцем граничного розміру (верхньої межі) компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх законних представників, що пов`язані з прибуттям до суду, покликане насамперед запобігти завищенню розміру цих витрат та попередженню зловживання таким правом. Таке правове регулювання порядку здійснення цивільного судочинства не може обмежувати та/або заперечувати право сторони, на користь якої ухвалене судове рішення та яка понесла витрати, пов`язані з прибуттям до суду, й підтвердила їх документально. Так, якщо на підтвердження здійснених стороною витрат, пов`язаних із прибуттям до суду, подано документи щодо проїзду транспортом загального користування, то такі витрати повинні бути відшкодовані у розмірі вартості квитка, з урахуванням обмежень, встановлених чинним законодавством. За своїм характером такі витрати підпадають під категорію інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи та підлягають розподілу при ухваленні рішення в порядку, регламентованому ЦПК України. З огляду на те, що позивач з`явилась в судове засідання, призначене на 16 березня 2021 року, особисто подала через канцелярію суду заяву відповідь на відзив з клопотанням про розгляд справи за її відсутності (а.с.95), тому придбані нею квитки на проїзд транспортом загального користування (поїздом) 15 березня 2021 року у напрямку Київ-Кривий Ріг та 16 березня 2021 року Кривий Ріг-Київ в сумі 582 грн. 87 коп. (а.с.96, 97) є витратами на проїзд (переїзд до населеного пункту). За хронологічним співставленням та фактичним місцем її проживання (м. Київ), яке є віддаленим від місцезнаходження суду, який розглядав справу (м. Кривий Ріг), вони є належними доказами понесених позивачем судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме з явкою до суду. Такі витрати не перевищують граничних розмірів компенсації витрат, пов`язаних з розглядом справи, визначених Постановою КМУ №590 від 27 квітня 2006 року, а тому з огляду на відсутність підстав для їх компенсації за рахунок держави, вони також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved