Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-10 00:00:00

12.12.2022р. [PERSON] (далі - позивачка) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просить: - стягнути з відповідача на свою користь на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі частки від усіх його доходів на місяць, але не менше 50 % від встановленого законом прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подання позову й до повноліття доньки [PERSON] , тобто до [INFO] включно. - стягнути з відповідача на свою користь на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі частки від усіх його доходів на місяць, але не менше 50 % від встановленого законом прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, за минулий час, а саме за три роки до дня подання даного позову. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона з відповідачем мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . В зареєстрованому шлюбі з відповідачем не перебували. Відповідач більше як три роки не надає позивачці допомоги на утримання доньки. Позивачка офіційно не працевлаштована, доглядає за новонародженою донькою [PERSON] , [INFO] до досягнення дитиною трирічного віку. Місце роботи, розмір доходу відповідача позивачці не відомі. Однак відповідач є працездатним та має можливість допомагати з утримання доньки. Про наявність у відповідача інших повнолітніх дітей, утриманців чи наявність у нього проблем зі здоров`ям позивачці не відомо. Також позивачка вказує, що вона неодноразово по телефону зверталася до відповідача з проханням допомогти з утриманням доньки, однак він відмовляв, посилаючись на відсутність грошей. На підставі вищевикладеного, посилаючись на приписи ч. 2 ст. 182, ст. 183 та ст. 191 СК України, позивачка просила задовольнити позов у повному обсязі. Позивачка в судові засідання, призначені на 21.03.2023р. та 11.04.2023р., не з`явилася, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлена про час, дату і місце судового розгляду, про причину неявки не повідомила. Водночас 12.12.2022р. звернулася до суду із заявою, в якій підтримує позовні вимоги та просить розглянути справу за її відсутності, та не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судові засідання, призначені на 21.03.2023р. та 11.04.2023р., не з`явився, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату і місце судового розгляду, шляхом направлення поштовим зв`язком судових повісток за адресою реєстрації місця проживання, а також через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України про виклик відповідача в судові засідання. Відповідач про причини неявки суд не повідомив, а також не подав до суду відзив на позовну заяву та заяви про розгляд справи за його відсутності чи відкладення розгляду справи. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 11.04.2023р. судом, в порядку визначеному ст.ст. 280, 281 ЦПК України, постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. З огляду на приписи ст.ст. 211 та 223 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу по суті без участі сторін за наявними у справі доказами. Дослідив матеріали справи, судом встановлено таке. Так, як вбачається з матеріалів справи, у сторін є спільна неповнолітня дитина - [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження [NUMBER] , видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Врадіївського районного управління юстиції у Миколаївській області 14.11.2013р.). Також у позивачки є малолітня донька [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження [NUMBER] , видане Врадіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 02.07.2021р.). Судом не встановлено наявності у відповідача інвалідності чи перебування на його утриманні непрацездатних членів сім`ї, інших неповнолітніх дітей. Вказані обставини вказують, що відповідач має можливість сплачувати аліменти мінімальної межі встановленої законодавством. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття закріплений у ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За вимогами ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Статтею 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Оцінюючи всі зібрані по справі докази, враховуючи інтереси дитини для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя, повного та всебічного розвитку, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в частині стягнення з відповідача аліментів у розмірі частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, так як відповідає нормам СК України та не порушує права та інтереси дитини. Стосовно позовних вимог щодо стягнення з відповідача аліментів за минулий час, суд дійшов до наступного. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Правовий аналіз наведеної норми законодавства свідчить, що можливість стягнути аліменти за минулий період є виключенням із загального правила, а тому доступна лише за наявності двох умов: позивач доведе, що він вживав заходи щодо одержання аліментів з відповідача; відповідач ухилявся від надання утримання дитині. Згідно приписів ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В свою чергу, ст.ст. 76-89 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності, допустимості, достовірності та достатності, обов`язок доказування і подачі доказів, а також підстави звільнення від доказування, порядок подачі доказів, витребування доказів та оцінки доказів. Відповідно до ч.ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як вбачається з матеріалів справи, як при зверненні до суду, так і під час судового розгляду, позивачкою не надано жодних доказів її звернення до відповідача щодо одержання аліментів на користь дитини, та ухилення відповідача від їх сплати. Враховуючи наведене, з огляду на відсутність доказів того, що позивачка вживала заходи щодо одержання аліментів, а відповідач ухилявся від їх надання на утримання дитини, позовні вимоги в частині стягнення аліментів на дитину за минулий час, а саме за три роки до дня подання даного позову, є необґрунтованими, а відтак не підлягають задоволенню. Відповідно до ч.ч. 1 та 6 ст. 141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 496 грн. 20 коп.

Outcome: partial