Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-12 00:00:00

25.06.2021 р. керівник Окружної прокуратури міста Миколаєва звернувся в Корабельний районний суд м. Миколаєва в інтересах держави в особі: Миколаївської міської ради, Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради "Міська лікарня швидкої медичної допомоги" з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину, в якій просив суд стягнути з відповідача витрати на лікування потерпілого від злочину [PERSON] у розмірі 36 234,62 грн., а також сплачений судовий збір в сумі 2 270,00 грн. У обґрунтування позову зазначив, що вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26.04.2021 у кримінальній справі № 488/4336/20 [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді 1 року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік із застосуванням положень ст. 75 КК України з призначенням іспитового строку терміном на 1 рік. Внаслідок вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, потерпілому [PERSON] спричинено тілесні ушкодження у вигляді фрагментарного перелому середньої треті правового стегна зі зміщенням уламків, осколкового перелому обох кісток верхньої треті правової гомілки, рани голови, які відносяться до середнього ступеню тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я. У зв`язку із отриманими тілесними ушкодженнями [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в Комунальному некомерційному підприємстві Миколаївської міської ради «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» (далі - КНП ММР «Міська лікарня швидкої медичної допомоги»). Факт заподіяння [PERSON] тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості потерпілому [PERSON] підтверджено під час судового розгляду кримінального провадження, проте питання про стягнення витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину не вирішено. Згідно з довідкою, наданою КНП ММР «Міська лікарня швидкої медичної допомоги», потерпілий [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділені у період з 16.08.2020 по 18.09.2020, а саме 33 ліжко-днів. Фактичні витрати комунального підприємства на стаціонарне лікування потерпілого [PERSON] від злочинного діяння склали 36 234,62 грн. Відповідачем у добровільному порядку витрати не відшкодовані. Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 27.07.2021 року відкрито провадження у справі, відповідачу запропоновано подати відзив в строк 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження та позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив. Представник Миколаївської міської ради в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у відсутності представника, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник КНП ММР Міської лікарні швидкої медичної допомоги в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у відсутності представника, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином на своєчасно. У поштових повідомленнях від 26.08.2021, 25.11.2021 р. та 06.03.2023 р. листоношею проставлена відмітка про відсутність відповідача за місцем проживання. Відповідно до положень пункту 4 частини 7 статті 128 ЦПК України дата проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за місцем проживання є днем вручення судової повістки. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки у судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26.04.2021 року, відповідача [PERSON] визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді 1 року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік. На підставі ст. 75 КК України засудженого [PERSON] від відбування призначеного основного покарання звільнено, якщо він на протязі одного року іспитового терміну не скоїть нового злочину та виконає покладені на нього судом обов`язки. Також стягнуто з [PERSON] на користь держави процесуальні витрати у справі в сумі 2 000,00 грн. Цивільний позов у даному провадженні не заявлявся. Згідно обставин справи, 16 серпня 2020 року близько 00:44 год., [PERSON] , керуючи технічно справним автомобілем «Nissan Bluebird», реєстраційний номер [NUMBER] , рухався у темний час доби по сухій проїзній частині пр. Богоявленського, в напрямку вул. Андрія Антонюка в м. Миколаєві, та в районі перехрестя з пров. Дружби, водій [PERSON] , в порушення п.п.2.3.«б», 2.9.«а», 12.3 ПДР, знаходячись у стані наркотичного сп`яніння, викликаному вживанням наркотичних засобів, проявив неуважність до дорожньої обстановки та до її змін, не звернув уваги на те, що в цей час проїзну частину зазначеної автодороги зліва на право перетинав пішохід [PERSON] , не вжив заходів до своєчасного зменшення швидкості свого транспортного засобу, аж до повної його зупинки, хоча об`єктивно міг і зобов`язаний був це зробити, в результаті чого допустив наїзд на вказаного пішохода. Внаслідок вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, [PERSON] спричинено тілесні ушкодження у вигляді фрагментарного перелому середньої треті правового стегна зі зміщенням уламків, осколкового перелому обох кісток верхньої треті правової гомілки, рани голови, які відносяться до середнього ступеню тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я. У зв`язку із отриманими тілесними ушкодженнями [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в Комунальному некомерційному підприємстві Миколаївської міської ради «Міська лікарня швидкої медичної допомоги». Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої постановлено ухвалу, лише в питаннях, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Вартість лікування потерпілого [PERSON] в травматологічному відділенні КНП ММР Миколаївської лікарні швидкої медичної допомоги з 16.08.2020 по 18.09.2020 склала 36 234,62 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою вказаної медичної установи від 26.05.2021 р. за вих. № 25. Листами Миколаївської міської ради вфід 31.05.2021 р. та КНП ММР «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» від 26.05.2021 р. повідомлено Окружну прокуратуру міста Миколаєва про те, що заходи досудового врегулювання спору щодо стягнення коштів з [PERSON] не вживалися, а також про відсутність запланованих заходів щодо пред`явлення відповідного позову. Оскільки фінансування КНП ММР «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» здійснюється за рахунок коштів медичної субвенції з державного бюджету, то витрачені кошти на лікування потерпілих від злочинів підлягають стягненню на користь закладу охорони здоров`я. Здійснення фінансування закладу охорони здоров`я з державного бюджету, свідчить про порушення інтересів держави. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України Про прокуратуру, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Задовольняючи позов, суд виходить з того, що між злочинними діями [PERSON] , який спричинив тілесні ушкодження потерпілому [PERSON] , та перебуванням потерпілого на стаціонарному лікуванні існує причинний зв`язок, а тому суд доходить висновку, що відповідач зобов`язаний відшкодувати витрати, які поніс заклад охорони здоров`я у зв`язку із перебуванням потерпілого на стаціонарному лікуванні. Ухвалюючи рішення суд зазначає, що витрати КНП ММР «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» понесені на стаціонарне лікування потерпілого [PERSON] від злочину, вчиненого [PERSON] , слід стягувати з відповідача на користь закладу охорони здоров`я. Частина 1 статті 1206 ЦК України передбачає, що особа, яка вчинила злочин зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину. Відповідно до п.3 Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 липня 1993 року № 545, із змінами, внесеними згідно з Постановою КМУ № 868 (868-2012-п) від 19.09.2012 у разі коли при ухваленні вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, ще не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення провадиться в порядку цивільного судочинства за позовом вказаних юридичних осіб. Згідно з порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету у їх використанні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 липня 1993 року № 545 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМУ № 868 (868-2012-п) від 19.09.2012 сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі, та вартості витрат на його лікування в день. Кількість ліжко-днів визначається на підставі документів, які підтверджують дату госпіталізації та виписки хворого із стаціонара лікувального закладу. Відповідно до вищевказаного порядку, сума витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться, виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць ( в якому проводилося лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентаря та обладнання. Як вбачається з п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 07.07.1995 №11 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат», відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину можливе лише тоді, коли є причинний зв`язок між злочинними діями чи бездіяльністю винної особи та перебуванням потерпілого на такому лікуванні. Відповідно п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 07.07.1995 № 11 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат», питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з "Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16 липня 1993 року № 545. Як передбачено цим Порядком, сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених ним у стаціонарі, та щоденної вартості його лікування. Термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебував на лікуванні. Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров`я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній. Таким чином із урахуванням вищевикладеного, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення статті 141 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем сплачений судовий збір в сумі 2 270,00 грн., а тому він підлягає до стягнення з відповідача. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. На підставі викладеного,

Outcome: approved