Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-12 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Панченко А. В., звернувся до суду із позовною заявою до ДП «Селидіввугілля» про визнання протиправним та скасування наказу про припинення виплати середнього заробітку та зобов`язання виплатити середній заробіток. В обґрунтування позовної заяви зазначив, що з 01.03.2008 року працює на посаді «головний механік» в ДП «Селидіввугілля». З 07.04.2022 року позивач призваний на військову службу по мобілізації. На підставі наказу ДП «Селидіввугілля» від 12.04.2022 року № 40-к головного механіка [PERSON] з 07.04.2022 року увільнено від роботи у звязку з призовом на військову службу під час мобілізації із збереженням місця роботи, посади та середньої заробітної плати на період проходження військової служби. Згідно до цього наказу позивачу з квітня 2022 року щомісяця нараховувалися та виплачувалися кошти в розмірі середньої заробітної плати, проте за липень 2022 року позивачу було перераховано лише кошти в сумі 12245,41 грн., а з серпня 2022 року такі виплати припинилися взагалі з невідомої позивачу на той час причини. У жовтні 2022 року позивачу стало відомо, що на підставі наказу від 19.07.2022 року № 101 на період проходження військової служби з 19.07.2022 року позивачу було припинено нарахування середнього заробітку на період проходження військової служби. Крім того в листі повідомлялось, що припинення виплати середньої заробітної плати відбулось у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року за № 2352-ІХ, яким було внесено зміни до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, яким внесено зміни до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, нова редакція якої передбачала, що за мобілізованими працівниками зберігаються лише місце роботи і посада. Позивач вважає протиправним наказ відповідача та подальші дії щодо припинення виплати з 19.07.2022 року середньої заробітної плати на період проходження військової служби, вважає, що заканодавство, діюче на момент призову позивача на військову службу по мобілізації, встановлювало для позивача гарантії збереження середнього заробітку на весь час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення з військової служби. На підставі зазначеного просить визнати протиправним і скасувати наказ т.в.о. генерального директора ДП «Селидіввугілля» від 19.07.2022 року № 101 «Про припинення виплати середнього заробітку [PERSON] », зобовязати ДП «Селидіввугілля» нарахувати та виплатити позивачу середню заробітну плату з 19.07.2022 року до дня фактичного звільнення позивача з військової служби, та стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 25 січня 2023 року відкрито провадження по справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. 21 грудня 2023 року на адресу суду від представника відповідача ДП «Селидіввугілля» надійшов відзив на позовну заяву, згідно до якого зазначив, що позивач займає посаду головного механіка ДП «Селидіввугілля». Наказом ДП «Селидіввугілля» від 12.04.2022 року № 40-к позивача було увільнено від роботи головного механіка з 07.04.2022 року у звязку з призовом на військову службу під час мобілізації. Згідно ч. 2 ст. 119 КЗпП України, чинної станом на 12.04.2022 року, за працівниками призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігається місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, у яких вони працювали на час призову. 19.07.2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року № 2352-ІХ, яким внесено зміни до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, а саме слова «зберігається місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігається місце роботи і посада». У звязку з набранням чинності 19.07.2022 року змін до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, наказом ДП «Селидіввугілля» від 19.07.2022 року № 101 припинено нарахування [PERSON] середнього заробітку на період проходження ним військової служби. На виконання п. 2 Наказу від 19.07.2022 року № 101 з метою ознайомлення позивача з зазначеним наказом засобами електронного зв`язку через мобільний додаток Viber на особистий телефон позивача [NUMBER] направлено фото наказу, про що складено відповідний акт. Зазначене повідомлення позивач залишив без відповіді, у звязку з чим 27.07.2022 року засобами електронного звязку через мобільний додаток Viber на особистий телефон позивача [NUMBER] було направлено інше повідомлення з проханням ознайомитися з наказом та надіслати підписану 2 сторінку наказу на Viber. Через деякий час після відправки зазначеного повідомлення позивач відповів, що «зробить це при першій нагоді», про що було складено відповідний акт. Також відповідач зазначає, що державою мобілізованим працівникам забезпечено виплату грошового забезпечення за рахуенок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також зазначає, що КМУ було прийнято постанову «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 року № 168, відповідно до якої держава взяла на себе обов`язок з виплати щомісячного забезпечення військовослужбовцям, та з 19.07.2022 року зняла цей обов`язок з роботодавців. На підставі зазначеного просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. На адресу Селидівського міського суду Донецької області від представника позивача, [PERSON] , надійшла відповідь на відзив, відповідно до якого зазначено, що згідно до наказу від 12.04.2022 року № 40-к позивач набув право на отримання середньої заробітної плати протягом всього періоду перебування на військовій службі, проте така виплата з 19.07.2022 року була припинена відповідачем. Також зазначає, що Закон України № 2352-ІХ не передбачає, що його положення застосовуються до правовідносин, які виникли до набрання ним чинності, а також не містить норм про те, що вже призначені виплати підлягали скасуванню чи припиненню, тобто положення цього Закону не могли застосовуватися до правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачем на підставі наказу від 12.04.2022 року № 40-к. Крім того право на збереження середньої заробітної плати гарантовано позивачу, який перебуває в статусі військовослужбовця, чинною правовою нормою - ч. 2 ст. 21 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Також зазначає, що отримання позивачем від держави грошового забезпечення не може бути підставою для скасування будь-яких виплат у сфері трудових правовідносин, право на які позивач набув, як найманий працівник. На підставі зазначеного просить врахувати зазначені обставини та задовольнити позовні вимоги. Згідно з ч.5 ст.279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Положеннями ч. 13 ст. 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Беручи до уваги, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З матеріалів справи судом встановлено, що згідно до довідки виданої 12.04.2022 року 27 бригадою Національної гвардії України, солдат [PERSON] призваний по мобілізації відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 69/2022 до [NUMBER] бригади Національної гвардії України з 07.04.2022 року, наказ № 80 с/ч. Відповідно до наказу ДП «Селидіввугілля» від 12.04.2022 року № 40-к «Про увільнення [PERSON] від роботи у зв`язку із призовом під час мобілізації» [PERSON] увільнено від роботи з 07.04.2022 року у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації зі збереженням місця роботи, посади та середньої заробітної плати на період проходження військової служби. Згідно до наказу ДП «Селидіввугілля» від 19.07.2022 року № 101 «Про припинення виплати середнього заробітку [PERSON] » головному бухгалтеру [PERSON] з дати набрання чинності Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ припинити нарахування середнього заробітку [PERSON] , таб. № 65, головному механіку, на період проходження ним військової служби з 19.07.2022. Відповідно до акту №1 від 22.07.2022 року складеного комісією Державного підприємства «Селидіввугілля», складений в тому, що 22.07.2022 року в.о. начальника відділу по роботі з персоналом та забезпечення документообігу [PERSON] в присутності членів комісії засобами електронного звязку через мобільний додаток Viber на особистий телефон [NUMBER] [PERSON] направило фото наказу від 19.07.2022 року № 101 «Про припинення виплати середнього заробітку [PERSON] з метою ознайомлення [PERSON] з зазначеним наказом відповідно до якого з дати набрання чинності Законом України від 01.07.2022 р. № 2352-ІХ, а саме 19.07.2022 р. [PERSON] головному механіку на період проходження ним військової служби припинено нарахування середнього заробітку. Згідно до акту № 2 складеного комісією ДП «Селидіввугілля» 27.07.2022 року, 27.07.2022 року в.о. начальника відділу по роботі з персоналом та забезпечення документообігу [PERSON] в присутності членів комісії засобами електронного звязку через мобільний додаток Viber на особистий телефон [NUMBER] [PERSON] направила повідомлення з проханням ознайомитися з наказом та фото відповідної сторінки яка містить підпис про ознайомлення надіслати у Viber. Через 8 хвилин після відправки повідомлення [PERSON] відповів, що зробить це «при першій нагоді». У відповідності до листа від 05.10.2022 року № 07/282 було повідомлено, що 19.07.2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 р. № 2352-ІХ, яким внесено зміни в ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України, із цієї дати за мобілізованими працівниками зберігають лише місце роботи і посаду, збереження середнього заробітку, зокрема, за працівниками призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, законом не передбачено, таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державеного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Згідно до довідки ДП «Селидіввугілля» [PERSON] працював у ДП «Селидіввугілля» на посаді головного механіка, згідно до наказу № 40-к від 12.04.2022 року увільнений у звязку із призовом під час мобілізації. Заробітна плата за період лютий - серпень 2022 року всього 144116,87 грн., у тому числі за лютий 2022 року - 31 114,18 грн., за березень 2022 року - 34 055,70 грн., за квітень 2022 року - 27 562,38 грн., за травень 2022 року - 18 337,77 грн., за червень 2022 року - 20 801,43 грн., за липень 2022 року - 12 245,41 грн., за серпень 2022 року - 0,00 грн. Станом на 05.10.2022 року заборгованість із заробітної плати відсутня. Частиною 2 статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Положеннями ст. 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст. 24 Конституції України гарантується рівність конституційних прав і свобод та рівність всіх громадян перед законом. Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Згідно до статті 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Статтею 17 Конституції України встановлено, що оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканості покладаються на Збройні Сили України. забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладається на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Відповідно до статті 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. У відповідності з частинами 1-3 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 №2232-XII (далі - Закон № 2232) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби. Статтею 2 Закону №2232 встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Глава VII Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» врегульовує особливості призову під час мобілізації. Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами 3, 4 статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту». Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції станом на 12 квітня 2022 дату наказу про звільнення від виконання службових обов`язків на час проходження військової служби) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 14 березня 2022 року №133/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 18 квітня 2022 року №259/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 18 травня 2022 року № 341/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України від 12 серпня 2022 року №573/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України від 07 листопада 2022 року №757/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України від 06 лютого 2023 року № 58/2023 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб. Отже, починаючи з 24 лютого 2022 року в Україні діє режим особливого періоду, визначений ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин». Відповідно до конституційних повноважень Верховна Рада України, як єдиний орган законодавчої влади в Україні виключно законами України закріплює права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості. Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ прийнятий Верховною Радою України відповідно до конституційних повноважень. Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (зі змінами, внесеними Законом № 2352-IX від 01.07.2022 року) на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України. Так, Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який 19 липня 2022 року набрав чинності, внесено зміни до статті 119 Кодексу законів про працю України в частині виключення норми щодо збереження роботодавцем середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення. Так, відповідно до п. 17 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчиз актів України щодо оптимізації трудових відносин» внесено зміни до частини 3 статті 119 КЗпП України, а саме: слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада». Тобто, починаючи з 19 липня 2022 року за працівниками, які призвані на військову службу зберігається місце роботи і посада, проте не зберігається середній заробіток. Таким чином, пережддбачається обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку включно до дня, що передує дню набрання чинності цим Законом і дії відповідача щодо припинення нарахування та виплати середнього заробітку є правомірними. При цьому державою мобілізованим працівникам забезпечено виплату грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року № 168. Пунктом 1 вказаної постанови передбачається установити, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Таким чином, держава взяла на себе обов`язок з виплати щомісячного забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил та мобілізованим працівникам (зокрема, тим, що перебувають на військовій службі за контрактом) та при цьому з 19 липня 2022 року зняла цей обов`язок з роботодавців, які в умовах війни та воєнного стану мають обмежені фінансові можливості. Стосовно позиції позивача щодо незворотності дії в часі норм права про незастосування ч. 3 ст. 119 КЗпП України до трудових відносин, які виникли до внесення змін до цієї статті, тобто до 19 липня 2022 року, суд не погоджується виходячи з наступного. Так, частиною 1 ст. 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. У Рішенні Конституційного Суду України (Перший сенат) у справі за конституційними скаргами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 2, 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28 січня 2016 року № 955-VIII зі змінами, від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 зазначено, що Конституційний Суд України вважає, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням. В Ухвалі від 9 липня 1998 року № 6-уп/98 зазначено, що за юридичною позицією Конституційного Суду України з прийняттям нормативно-правового акту в новій редакції втрачають чинність норми акту в попередній редакції. У рішенні від 3 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України також надав роз`яснення порядку набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема, зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Так, згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави, тобто кожна людина як член суспільства має право на соціальне забезпечення, здійснення необхідних для підтримання її гідності, вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва, проте відповідно до структури і ресурсів кожної держави. Конституційний Суд України неодноразово висловлював свою позицію стосовно питання зміни обсягів та розмірів різних соціальних виплат, пенсій тощо. У рішенні від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 (пункт 5) Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг встановлюються державою з урахуванням її фінансових можливостей. Конституційний Суд України, вирішуючи це питання, врахував положення актів міжнародного права. Конституційний Суд України в рішенні від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 визначив, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості. У даному рішенні Конституційний Суд спирається на Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, який встановлює загальний обов`язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2). У рішенні Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року № 5-р/2018 зазначено, що звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини є їх обмеженням. Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, відповідно до таких критеріїв: «обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права». Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року. Таким чином, одним з основних принципів, який застосовується державою для реалізації конституційного права на соціальний захист, є принцип збалансованості та пропорційності між фінансовими можливостями держави, які визначаються, у першу чергу, внутрішнім законодавством держави, що враховує, зокрема, зовнішньо та внутрішньо економічні і політичні чинники. На цей час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання. З наведеного вбачається висновок, що положення ч. 3 ст. 119 КзПП України, у частині збереження за позивачем середнього заробітку на час перебування на військовій службі поширювалися на нього до 19 липня 2022 року, тобто до дня набрання чинності Законом №2352. Починаючи з 19 липня 2022 року, відповідач був позбавлений права зберігати за позивачем середній заробіток, оскільки відповідні положення ч. 3 ст. 119 КзПП України були вилучені. При цьому, припинення відповідачем нарахування та виплати середнього заробітку позивачу було спрямовано на приведення трудових правовідносин з позивачем у відповідність до вимог Закону. Крім того, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ не містить положень щодо його застосування лише до осіб, які призвані після набрання ним чинності. Суд наголошує, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ, не містить положень щодо його застосування лише до осіб, які призвані після набрання ним чинності. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що відповідач видаючи наказ від 19.07.2022 року № 101 «Про припинення виплати середнього заробітку [PERSON] », яким припинено нарахування середнього заробітку [PERSON] т. № 65, головному механіку, на період проходження ним військової служби з 19.07.2022 року, діяв відповідно до вимог чинного законолавства, тому суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed