Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою про стягнення трьох відсотків річних та інфляції посилаючись на те, що 07.11.2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та відповідачем було укладено Кредитний договір № 2006/13-2.06/910. 09.03.2010 року АКБСР «Укрсоцбанк» змінило найменування на ПАТ «Укрсоцбанк», а з 10.08.2018 року на АТ «Укрсоцбанк». 03.12.2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про припинення юридичної особи АТ «Укрсоцбанк», правонаступником прав та обов`язків якого є АТ «Альфа-Банк». Крім того, АТ «Альфа-Банк» прийняло рішення про зміну свого найменування з АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк», державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу була проведена 30.11.2022 року. Відповідно до виконавчого листа від 02.09.2011 року, виданого Дніпровським районним судом м. Києва, з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» стягнуто борг у розмірі 681 378,89 грн. за договором кредиту № 2006/13-2.06/910 від 07.11.2006 року та 7 181,26 грн. витрат пов`язаних з вирішенням спору третейським судом. Оскільки, позичальник умови договору не виконав, просив стягнути 3 % річних та інфляцію з період з 08.12.2019 року по 01.12.2022 року, а саме: 3 % річних у розмірі 61 324,10 грн., інфляція - 314 124,48 грн. Даний позов зареєстровано в Дніпровському районному суді м. Києва 13.02.2023 року. 13.02.2023 року проведено автоматизований розподіл судової справи між суддями. 15.02.2023 року здійснено запит до Електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» щодо відомостей про реєстрацію місця проживання та інші персональні дані відповідача. 17.02.2023 року надійшла відповідь з Електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА». Згідно ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 20.02.2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачу був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву. Копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками направлено відповідачу по місцю реєстрації. В установлений судом строк відповідач відзив не подав. Оскільки розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, розгляд проводиться по матеріалах справи в заочному порядку. Клопотання по суті спору та з процесуальних питань сторонами не подавалися. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. В суді встановлено, що 07.11.2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 2006/13-2.06/910. 09.03.2010 року АКБСР «Укрсоцбанк» змінило найменування на ПАТ «Укрсоцбанк», а з 10.08.2018 року на АТ «Укрсоцбанк». 03.12.2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про припинення юридичної особи АТ «Укрсоцбанк», правонаступником прав та обов`язків якого є АТ «Альфа-Банк». АТ «Альфа-Банк» прийняло рішення про зміну свого найменування з АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк», державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу була проведена 30.11.2022 року. 21.09.2011 року Дніпровський районний суд м. Києва видав виконавчий лист № 6-3538/11, згідно якого із [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» стягнуто заборгованість за Договором кредиту № 2006/13-2.06/910 від 07.11.2006 року у розмірі 681 378,89 грн. та 7 181,26 грн. витрат пов`язаних з вирішенням спору третейським судом. Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна умов договору не допускається. Згідно з положеннями ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Статтею 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» передбачено обов`язковість виконання судових рішень, невиконання рішень суду тягне за собою відповідальність, установлену законом. Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. У справі «Бурдов проти Росії» від 7 травня 2002 року, Європейський суд з прав людини, вказав, що пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права («право на суд»), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру; але таке право на судовий захист було б ілюзорним, якби система правова держави-учасника Європейської конвенції не виключала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, залишалося б не виконаним. Також, визнається неприпустимим, що п. 1 ст. 6 Конвенції, деталізовано визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд їх справи національним судом, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень. Європейський суд наголосив, що виконання рішення суду, яке ухвалене будь-яким національним судом, повинно розглядатись як складова «судового розгляду» . У справі «Soering vs UK» від 07.07.1989 року Європейський суд з прав людини визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Також, будь-яке тлумачення гарантованих прав та свобод, повинно відповідати загальним положенням Конвенції, метою якої є забезпечення і талий розвиток цінностей демократичного суспільства. Тобто, на державі лежить безпосередній обов`язок дотримуватися прав та свобод особи і забезпечувати своєчасне та в повному обсязі виконання судових рішень, що набрали законної сили. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Крім того, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд. Також у справі «Горнсбі проти Греції» Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Таким чином, процес примусового виконання судового рішення у цивільній справі необхідно розглядати як невід`ємну частину механізму судового захисту права в порядку цивільного судочинства оскільки мета цивільного судочинства, яка закріплена у ст. 1 ЦПК України в редакції 2004 року та у ст. 2 в редакції 2017 року (захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави) в повній мірі досягається лише в результаті виконання вимог судового рішення. Виконавче провадження є логічним продовженням судового розгляду та не може без нього існувати, як і сам судовий розгляд втрачає сенс без можливості звернення судового рішення до примусового виконання. Провадження щодо примусового виконання судового рішення є проявом процесуального принципу обов`язковості судового рішення, без нього даний принцип перетворюється на просту декларацію. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмірне встановлений договором або законом. По даній справі позивач просить стягнути три проценти річних та інфляцію згідно ст. 625 ЦК України, оскільки, рішення третейського суду, на підставі якого Дніпровський районний суд м. Києва 21.09.2011 року видав виконавчий лист залишається не виконаним. За період з 08.12.2019 року по 01.12.2022 року інфляція становить - 314 124,48 грн., 3 % річних - 61 324,10 грн. На підтвердження заявлених вимог позивач надав копію постанови виконавця Другого київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову в прийнятті до провадження виконавчого документу від 27.01.2012 року (ВП № 30916468), де відмовлено в прийнятті до провадження виконавчого листа № 6-3538/11 від 21.09.2011 року у зв`язку із тим, що боржник мешкає в [ADDRESS] . Подальша інформація щодо виконання рішення суду відсутня. Не надано позивачем і інших документів, які підтверджують, що на час звернення до суду з даним позовом рішення суду не виконано. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Таким чином, враховуючи надані докази та норми законодавства, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, недоведеними, та не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed