Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-03 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача на її користь заборгованість по невиплаченій заробітній платі з врахуванням невикористаної відпустки у розмірі 29438, 52 грн; Також просить стягнути з відповідача на її користь компенсацію за несвоєчасний розрахунок при звільненні виходячи з розміру 302,33 грн в день за період з 09.09.2022 по день фактичного розрахунку. Ухвалою суду від 13.12.2022 відкрито спрощене позовне провадження у справі та надано відповідачам термін для надання відзиву на позов, сторони в судове засідання не викликались. \~ \~ \~ \~Свої вимоги позивач уточнила 27.03.2023 подавши заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до яких просить стягнути з відповідача 33256,30 грн, середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 09.09.2022 по день фактичного розрахунку 09.02.2023 року. Позов обґрунтовує тим, що з 10.11.2020 по 09.09.2022 року [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем. 09.09.2022 згідно наказу №30/к вона була звільнена з займаної посади фельд`єгера із спеціальних доручень на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. В день її звільнення їй не була виплачена заборгованість по заробітній платі та не були виплачені компенсації за невикористану відпустку. Середньоденна заробітна плата позивачки становить 302, 33 грн. Заборгованість по невиплаченій заробітній платі становила 29438,52 грн за період з травня 2022 року по вересень 2022 року, що підтверджується довідкою №43/25 від 29.11.2022 року. В той же час, 09.02.2023 було повністю сплачено заборгованість по заробітній платі. Однак, враховуючи час затримки виплати такої з 09.09.2022 по 09.02.2023, що становить 110 робочих днів, у зв`язку із чим з відповідача підлягає стягненню 33256,30 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. \~ \~ \~ \~Від представника відповідача 23.01.2023 надійшов відзив на позовну заяву. У такому зазначає, що не заперечує факт того, що позивач була працівником Львівського обласного вузла ДПСЗ з 10.11.2020 по 09.09.2022. Заборгованість була повністю погашена 09.02.2023. Крім того, відповідач просить врахувати, що в результаті війни йому завдано значних пошкоджень, знищено ряд майна, що вплинуло на подальшу господарську діяльність відповідача, а тому просить суд врахувати ці обставини та зменшити розмір компенсації за час затримки розрахунку таким чином, щоб його розмір був співмірним зі встановленим розміром заборгованості. Перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з таких мотивів. Як вбачається із копії трудової книжки, позивач з 10 листопада 2020 року працювала на посаді фельд`єгера із спеціальних доручень у Державному підприємстві спеціального зв`язку «Львівський обласний вузол спеціального зв`язку». 09 вересня 2022 року була звільнений на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Заборгованість по невиплаченій заробітній платі становила 29438,52 грн за період з травня 2022 року по вересень 2022 року, що підтверджується довідкою №43/25 від 29.11.2022 року. Як зазначила сторона позивача всю суму заборгованості було сплачено позивачем лише 09.02.2023 року. Крім цього суд враховує, що відповідно до положень ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Водночас відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітною платою є винагорода, яка виплачується працівникові за виконану ним роботу. Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, не відповідає цим ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану працівником роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. При цьому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема компенсація працівникам втрат частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці». Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Велика Палата Верховного Суду погоджується з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Велика Палата Верховного Суду у постанові від\~26.06.2019\~у справі\~№761/9584/15-цвважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: ?Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. ?Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ?Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. ?Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. Застосовуючи до обставин справи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, зокрема, суд враховує, те що відповідачем вчинялися дії для погашення заборгованості по невиплаченій заробітній платі, а також, що внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України відповідач зазнав матеріальних збитків, було пошкоджено ряд об`єктів, що вплинуло загалом на господарську діяльність такого. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище обставинам, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 15 000,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Крім цього, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України слід покласти на відповідача судові витрати у справі в розмірі 908,00 грн (дев`ятсот вісім гривень) судового збору.

Outcome: approved