Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-03 00:00:00

Представник позивача звернувся з позовною заявою, якою просив стягнути з відповідача на користь позивача 261 000, 00 грн безпідставно збережених коштів. В обґрунтування вимог вказано, що з 15.05.2011 року по грудень 2022 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, за час перебування в якому подружжя спільними зусиллями збирали кошти для придбання житлового будинку. У період з 26.04.2022 року по 22.08.2022 року позивачем на картковий рахунок відповідача було перераховано кошти на придбання житлового будинку на загальну суму 261000, 00 грн. Однак, попри спільні домовленості, житловий будинок сторонами придбано не було, натомість 01.08.2022 року спільні кошти подружжя були використані відповідачем для придбання житлового будинку та земельної ділянки кадастровий номер 1822082000:02:001:0310, розташованих в с. Глибочиця Житомирського району Житомирської області, право власності на які зареєстровано за матір`ю відповідача - [PERSON] . Про використання коштів відповідачем не за призначенням позивач дізнався згодом, після чого відносини між подружжям істотно погіршилися, що призвело до звернення у вересні 2022 року до суду з позовною заяво про розірвання шлюбу (справа №296/5958/22). Позивач звертався до відповідача з проханням повернути кошти в сумі 261000, 00 грн, однак відповідачем на момент звернення до суду кошти не повернуті, хоча у приватному спілкуванні через мобільний застосунок «Viber» визнала факт отримання таких коштів та їх витрату не за призначенням, грошові кошти обіцяла повернути позивачу. Ухвалою від 10.01.2023 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін, витребувано у\~АТ «Укрсиббанк» інформацію про перелік відкритих на ім`я відповідача банківських рахунків, а також виписки по відкритим рахункам із зазначенням інформації про рух коштів на них (записи про всі здійснені операції) за період з 01.02.2022 року по 31.08.2022 року (а.с. 27). Від відповідача відзиву на позовну заяву не надходило, клопотань про продовження/поновлення строку для надання відзиву не надходило. Копію ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви з додатками було направлено відповідачу в порядку, визначеному ЦПК України, проте матеріали повернулись до суду не врученими відповідачу. Ухвалою від 02.02.2023 року задоволено клопотання представника позивача та витребувано з відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану про народження стосовно [PERSON] та витяг про реєстрацію шлюбу [PERSON] (а.с. 34). Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 15.05.2019 року Житомирським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис №691, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №00038646756 від 24.02.2023 року. З наданої виписки за картковим рахунком [PERSON] № [NUMBER] за період з 01.02.2022 року по 31.08.2022 року на картковий рахунок Укрсиббанку № [NUMBER] , що належить відповідачу, перераховано 261000, 00 грн (а.с. 8-9). В позовній заяві позивачем зазначено, що такі кошти є спільними коштами подружжя. З долучених до позовної заяви відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку серія та номер 10844, виданий 01.08.2022 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О., 01.08.2022 року за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок та земельну ділянку кадастровий номер 1822082000:02:001:0310, розташовані в с. Глибочиця Житомирського району Житомирської області (а.с. 7). Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Тягар доказування покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 1212\~ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно з пунктом першим частини першої статті 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Отже, законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-91цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі №545/163/17 (провадження №61-33727св18). Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів в їх сукупності. Проаналізувавши вказані норми права та враховуючи, що добросовісність набувача презюмується, можна прийти до висновку, що саме на позивача покладено обов`язок доказування недобросовісності з боку набувача. Позивачем не доведено належними доказами наявність умисних недобросовісних дій з боку відповідача, що призвели до неправомірного отримання коштів в розмірі 261000, 00 грн. Позивач не надав суду доказів про перерахування коштів поза його волею, або під присусом. Добросовісність є оціночним поняттям, яке передбачає собою сумлінну, чесну поведінку набувача, відсутність з його боку мети зловживати наданим правом, тоді як недобросовісність, навпаки, може проявлятися у зловживанні правом у власних інтересах та на шкоду інтересам іншій особі, несумлінне ставлення до власних обов`язків тощо, тобто така поведінка має бути умисна та переслідувати конкретну мету. Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія «добросовісність» закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права. ЦК України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (частина п`ята статті 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків. З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів. Позивач відповідних доказів суду не надав. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на виконання ухвали суду від 02.02.2023 року надано відповідь, серед іншого, про те, що в архіві відділу актового запису про народження, складеного відносно [PERSON] , не виявлено. Виходячи з системного аналізу доказів та надавши їм оцінку в їх сукупності, з урахуванням вищевказаних обставин, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні наявних у матеріалах справи доказів, з урахуванням принципів розумності, пропорційності та справедливості, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з огляду на наступне. Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми\~статті 60\~СК України\~свідчить про\~презумпцію спільності\~права власності\~подружжя на\~майно,\~яке набуте\~ними в\~період шлюбу.\~Разом із\~тим,\~зазначена презумпція\~може бути\~спростована й\~одиніз подружжя\~може оспорювати\~поширення правового\~режиму спільного\~сумісного майна\~на певний\~об`єкт,\~у тому\~числі в\~судовому порядку.\~Тягар доказування\~обставин,\~необхідних для\~спростування презумпції,\~покладається на\~того з\~подружжя,\~який її\~спростовує.Зазначене узгоджується\~з правовим\~висновком,\~викладеним у\~постанові Верховного\~Суду України\~від 24\~травня 2017\~року у\~справі №\~6-843цс17та постанові\~Великої Палати\~Верховного Суду\~від 21\~листопада 2018\~рокуу справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Згідно ст.61 Цівільного кодексу України об`єктом\~права спільної\~сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Зазначаючи про звернення до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу (справа №296/5958/22), позивачем не долучено до матеріалів справи судового рішення за результатами розгляду такої справи. Позивачем не\~доведено належними\~та допустимими\~доказами нецільове використання спільних коштів подружжя відповідачем. Зазначаючи про те, що збережені відповідачем грошові кошти в розмірі 261 000, 00 грн були використані на придбання житлового будинку та земельної ділянки, право власності на які зареєстровано за матір`ю відповідача, [PERSON] , позивачем не доведено те, що саме такі кошти були витрачені на купівлю вказаного нерухомого майна, а також те, що [PERSON] є матір`ю відповідача. Наявні в матеріалах справи відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, виписка за картковим рахунком [PERSON] за період з 01.02.2022 року по 31.08.2022 року, а також витребувана інформація у АТ «Укрсиббанк» про рух коштів по рахунку відповідача за період з 01.02.2022 року по 31.08.2022 року не спростовує зроблених судом висновків та не містить жодної інформації про те, що саме кошти в розмірі 261000, 00 грн, переслані позивачем на рахунок відповідача, були використані останньою на купівлю згадуваного нерухомого мана. Верховний Суд\~неодноразово зазначав,\~що листування\~шляхом надіслання\~електронних листів\~ стало\~частиною ділових\~звичаїв в\~Україні,\~а здійснення\~електронної переписки\~як усталеного\~звичаю ділового\~обороту в\~Україні,\~що не\~вимагає договірного\~врегулювання,\~визнається цивільним\~звичаєм за\~ст.7\~ЦК (постанови\~Верховного Суду\~від 27\~листопада 2018\~року у\~справі №\~914/2505/17,\~від 13жовтня 2021\~року у\~справі №\~923/1379/20,\~ухвала Верховного\~Суду від\~25\~травня 2022\~у справі№ 914/1003/21). У постановах\~від 17\~квітня 2020\~року у\~справі №\~905/2319/17,\~від 25\~березня 2020\~року у\~справі №\~570/1369/17,\~від 13\~липня 2020\~року у\~справі №\~753/10840/19,\~від 27\~листопада 2019\~року у\~справі №\~1540/3778/18\~Верховний Суд\~дійшов висновку,\~що:«переписка у Viber, Skype та інших месенджерах, включно з голосовими повідомленнями та іншим, є належним електронним доказом у судових справах». Верховний Суд\~у складі\~об`єднаної\~палати Касаційного\~господарського суду\~у постанові\~від 15\~липня 2022\~року у\~справі №\~914/1003/21\~зробив висновок,\~що:«На відміну від електронного документа, електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи». У постанові\~Верховного Суду\~від 15\~липня 2022\~року у\~справі №\~914/1003/21\~зроблено висновок,\~що:«роздруківки є\~паперовою копією\~електронного доказу.Звідси вони\~мають бути\~засвідчені як\~паперові копії\~в порядку,\~встановленому чинним\~законодавством,та не підлягають засвідченню електронним підписом». Позивач долучив\~до позову\~скріншотипереписки у мобільному застосунку «Viber», які посвідчені у встановленому законом порядку. У постанові\~від 29\~січня 2021\~року у\~справі №\~922/51/20\~Верховний Суд\~вказав,\~що:«подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, лише у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Аналогічний висновок зроблений у постанові від 23 вересня 2021 року у справі № 910/17662/19. Тобто поняття електронного документа та електронного доказу не є тотожними, оскільки поняття електронного доказу є значно ширшим, та, окрім власне електронних документів, оформлених відповідно до статей 5, 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», включає в себе будь-яку інформацію в цифровій формі, що має значення для розгляду справи, в тому числі повідомлення, відправлені електронною поштою або іншими засобами електронного звязку. Разом з тим, долучені до позовної заяви скріншотипереписки у мобільному застосунку «Viber» не містять доказів нецільового використання спільних коштів подружжя відповідачем, така переписка не свідчить про крадіжку коштів 261000, 00 грн. Крім цього, суд не бере до уваги в якості доказу лист (а.с. 18), оскільки останній не містить ідентифікуючих даних про його автора, дату, підпису та інших реквізитів. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних субєктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Верховний Суд\~у постановах\~від 07\~липня 2021\~року у\~справі №\~420/370/19,\~від 02\~жовтня 2018\~року у\~справі №\~910/18036/17,\~від 23\~жовтня 2019\~року у\~справі №\~917/1307/18,\~від 18\~листопада 2019\~року у\~справі №\~902/761/18,\~від 04\~грудня 2019\~року у\~справі №\~917/2101/17\~неодноразово наголошував\~на необхідності\~застосування категорії\~стандартів доказування\~та зазначав,\~що принцип\~змагальності забезпечує\~повноту дослідження\~обставин справи.\~Зазначений принцип\~передбачає покладання\~тягаря доказування\~на сторони.\~Одночасноцей принцип не передбачає обовязку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що кошти в сумі 261 000, 00 грн. є особистими коштами позивача, не доведено, що кошти не були використані в інтересах сім"ї, не доведено нецільове використання відповідачем спільних коштів подружжя та не доведено, що кошти надавались не як засіб для існування відповідача. Зазначаючи про те, що збережені відповідачем грошові кошти в розмірі 261 000, 00 грн були використані на придбання житлового будинку та земельної ділянки, право власності на які зареєстровано за матір`ю відповідача, [PERSON] , позивачем не доведено те, що саме такі кошти були витрачені на купівлю вказаного нерухомого майна, а також не доведено, що [PERSON] зокрема є матір`ю відповідача. Позивач самостійно, зі своє волі, залишив картки дружині, то розпорядження спільним майном, в тому числі і заробітною платою позивача, відбувалося за взаємною згодою між подружжям, у якого не виникало спору про поділ часток спільного сумісного майна, не було потреби в укладанні будь-яких договорів щодо розпорядження спільним сумісним майном.

Outcome: dismissed