Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-12 00:00:00

[PERSON] \~09\~січня 2023 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просила визнати за нею в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя право приватної власності на частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 115928812101. Позов мотивований тим, що 30 жовтня 2015 року між сторонами було зареєстровано шлюб. Заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2022 року шлюб між сторонами розірвано. Під час перебування у шлюбі подружжям було придбано квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Стороною вказаного договору зазначено відповідача. Оскільки відповідач відмовляється добровільно поділити спільне майно подружжя, позивач змушена звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження. У судовому засіданні 13 квітня 2023 року ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, натомість її представник адвокат Романцов М.В. письмово просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] письмово просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні підлягають задоволенню з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 30 жовтня 2015 року (а.с. 6), який було розірвано заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2022 року (а.с. 7-8). Під час перебування у шлюбі сторонами за спільні кошти придбано квартиру [ADDRESS] , загальною площею 66,4 кв.м., житловою площею 49,3 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02 липня 2021 року, укладеного між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Новицькою М.Ю. за реєстровим № 566, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02 липня 2021 року, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 115928812101 (а.с. 9-12). Відповідно до ст. 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Одним із таких прав, що виникає після реєстрації шлюбу, є право спільної сумісної власності подружжя, до якого належить майно, набуте подружжям за час шлюбу. Положеннями до ст. 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи, що відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити та визнати за [PERSON] в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя право власності на частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що при зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 6\~546,23 грн. та за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 496,20 грн., її позовні вимоги підлягають задоволенню, тому із відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 7\~042,43 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved