Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-05 00:00:00

у вересні 2022 року ТОВ «Новобудова» звернулось до Дарницького районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що здійснює обслуговування будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідач є власником квартири [ADDRESS] даного будинку. У зв`язку із несплатою відповідачем коштів за послуги з утримання будинку, у нього утворилася заборгованість, яка складає 7992, 38 грн, та яку позивач просить стягнути на свою користь. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 вересня 2022 року матеріали позову передано в провадження судді Шаповаловій К.В. Фактично справа була передана судді 4 жовтня 2022 року. Ухвалою суду від 07 жовтня 2022 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків. На виконання вищевказаної ухвали, від позивача 26 жовтня 2022 року надійшла заява (вх. №50134) про усунення недоліків. Відповідно до частини третьої статті 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. 08 листопада 2022 року до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою суду від 10 листопада 2022 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження на 21 грудня 2022 року. 21 грудня 2022 року розгляд справи було відкладено на 21 лютого 2023 року за клопотанням відповідача, оскільки він отримав позовну заяву з додатками у день судового засідання. 9 січня 2023 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечував проти заявлених вимог, вказав, що розрахунок заборгованості та 3% річних і інфляції здійснений невірно, бо позивачем невраховані проплати, які він здійснював протягом всього часу. Зазначив, що позивач не звертався до нього до подання позову до суду та не намагався вжити заходів досудового врегулювання спору. Також відповідач подав заяву про застосування позовної давності до вимоги про стягнення суми боргу, нарахованої до жовтня 2019 року. 12 січня 2023 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому викладені спростування на заперечення відповідача та заперечення щодо позовної давності. У судовому засіданні 21 лютого 2023 року представник позивача підтримала позовні вимоги та просила задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач вказав, що визнає позовні вимоги лише в частині, а саме щодо боргу, починаючи з листопада 2019 року, борг в розмірі 1647,89 грн не визнає, бо ця вимога заявлена поза межами позовної давності. Також зазначив, що основною причиною виникнення боргу є те, що у період дії воєнного стану багато підприємств перестали працювати, у нього є проблеми з доходом, крім того, на утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей, він сплачує кошти за отримані комунальні послуги, проте, на все не вистачає грошей. Розгляд справи було відкладено на 6 квітня 2023 року для надання представнику позивача можливості надати деталізований розрахунок суми боргу у розмірі 1647,89 грн, оскільки на виконання вимог ухвали суду від 7 жовтня 2022 року про усунення недоліків, представник позивача не надав такий розрахунок, виклавши лише власну думку щодо його розрахунку. 28 березня 2023 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив. 3 квітня 2023 року від представника позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи деталізованого розрахунку боргу у розмірі 1647,89 грн. У судовому засіданні 6 квітня 2023 року відповідач надав суду роздруківку з власної карти АБ «Приватбанк» щодо платежів, що здійснювались ним на утримання будинку та прибудинкової території. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, вивчивши доводи позивача та відповідача, викладені у письмових заявах, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, суд дійшов до наступного висновку. ТОВ «Новобудова» є юридичною особою, статутною метою діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг мешканцям будинків та іншим юридичним та фізичним особам, експлуатація та обслуговування житлового фонду, внутрішньобудинкових інженерних мереж, систем та обладнання об`єктів соціально-побутового призначення, в тому числі технічне обслуговування, реконструкція, капітальний і поточний ремонти та інше. Відповідно до розпорядження «Про затвердження актів про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» від 30 березня 2007 року № 301, житловий будинок на діл. [ADDRESS] (поштова адреса [ADDRESS] ) був переданий ТОВ «Новобудова» в експлуатацію та обслуговування. Згідно Авізо від 16 липня 2008 року ТОВ ДБК передало ТОВ «Новобудова» на баланс та зарахування в основні фонди житловий багатоквартирний будинок за адресою: Драгоманова 1-а. Відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] та зареєстрований за вказаною адресою, а відтак є споживачем житлово-комунальних послуг, які надаються за вказаною адресою. 24 жовтня 2007 року між ТОВ «Новобудова» та відповідачем укладено договір № 55 про надання комунальних послуг та послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (12-13). 27 грудня 2019 року між ТОВ "Новобудова" та співвласниками багатоквартирного будинку [ADDRESS] було укладено договір № 1а про надання послуг з управління багатоквартирним будинком (а.с.14-16). Статтею 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Згідно із статтею 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Статтею 151 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. За приписом статті 162 ЖК Української РСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими у встановленому порядку тарифами. Згідно пунктів 5, 10 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами; у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню в розмірах, установлених законом або договорами про надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Згідно із додатком № 5 до договору № 1а визначено кошторис витрат на утримання будинку та прибудинкової території за адресою: [ADDRESS] . Крім того, до позову додано новий кошторис витрат на утримання будинку та прибудинкової території за вказаною адресою, який діє з 1 січня 2022 року. Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а статтею 525 ЦКУ передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Разом з тим, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач не належним чином виконує свої зобов`язання перед позивачем з оплати спожитих житлово-комунальних послуг, в результаті чого за період з травня 2017 року по 1 вересня 2022 року утворилась заборгованість у розмірі 7369,61 (а.с.19). Відповіді до частини першої статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Інфляційна складова боргу відповідно до розрахунку ціни вимоги становить 415,69 грн (з урахуванням надано нового розрахунку інфляційних втрат). Крім того, згідно із частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити 3% річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розмір 3% річних з простроченої суми відповідно до розрахунку ціни вимоги становить 170,12 грн. Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності, суд зазначає таке. Як вбачається з розрахунку позивача, заборгованість відповідача виникла з травня 2017 року, з позовом позивач звернувся до суду у вересні 2022 року. Відповідно до положень статей 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No.2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин. За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Вказаний висновок щодо позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19. Згідно пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 2 квітня 2020 року. Постановами КМУ від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року. Враховуючи постанову КМУ від 22 липня 2020 року № 641, постанову КМУ від 9 грудня 2020 року № 1236, карантин на території України, установлений 12 березня 2020 року, неодноразово продовжувався та діє станом на час розгляду цієї справи. Статтею 58 Конституції України, статтею 3 ЦПК України закріплено принцип права, згідно з яким закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Таким чином, з 2 квітня 2020 року визначена статтею 257 ЦК України позовна давність продовжена, а отже до вимог позивача, з огляду того, що вони починаються з травня 2017 року, не застосовується позовна давність. Крім того, відповідно до пункту 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Доводи відповідача про те, що позивач не вжив заходів досудового врегулювання спору, суд відхиляє, з огляду на те, що відповідно до статті 16 ЦПК України сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом. Особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення претензії чи позову. Також суд відхиляє доводи відповідача щодо неврахування позивачем при нарахуванні 3% річних та інфляційних втрат суми проплат, які ним здійснювались протягом усього часу, оскільки такі суми враховані позивачем, що підтверджується обома розрахунками, що були надані до матеріалів справи. При цьому суд враховує пояснення представника позивача, що у зв`язку з відсутністю призначення платежу у квитанціях відповідача, сплачені ним кошти зараховувались як сплата за попередні борги. Із наданої відповідачем виписки АТ «Приватбанк» щодо здійснених ним проплат за комунальні послуги, вбачається, що дійсно ним лише зазначалось, що вказані кошти сплачуються за утримання будинку та прибудинкової території, поряд з цим, не зазначено за який саме період (місяць, рік) вони сплачуються. Поряд з цим, суд зауважує, що у період з січня 2020 року по грудень 2021 року щомісячний платіж за утримання будинку та прибудинкової території складав 494,60 грн, а відповідачем за цей період сплачувались у певні місяці суми від 100 до 500 грн. Отже, оскільки відповідач не виконує свій обов`язок по оплаті спожитих житлово-комунальних послуг, то суд приходить до висновку про стягнення з нього на користь позивача суми заборгованості у розмірі 7369,61 грн, а також інфляційні втрати у розмірі 415,69 грн та три відсотки річних у розмірі 170,12 грн, а всього 7955,42 грн. Суд зазначає, що наявність на утриманні неповнолітніх дітей (доказів цього суду не надано), а також відсутність достатньо коштів, не звільняє споживача/власника нежитлового приміщення від обов`язки сплачувати кошти за отримані комунальні послуги. Також суд зауважує, що після завершення судового процесу сторони можуть реалізувати право на укладення мирової угоди в процесі примусового виконання судового рішення, тобто за наявності відкритого виконавчого провадження. Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача на користь позивач підлягають стягненню понесені останнім документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2 648 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved