Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-10 00:00:00

Короткий зміст вимог позовної заяви та її доводи. Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Гермаковський О.І., звернувся до суду із позовом до [PERSON] , в якому просить повернути дитину [PERSON] , [INFO] , до постійного місця проживання в Україну; судові витрати покласти на відповідача. В позовній заяві зазначив, що рішенням Городенківського районного суду від 20.09.2022 у справі № 342/509/21 встановлено способи участі батька [PERSON] у вихованні та спілкуванні з неповнолітнім сином [PERSON] . 11.01.2022 Городенківський районний суд на підставі зазначеного рішення суду видав виконавчий лист, а 11.05.2022 відкрито виконавче провадження з примусового виконання цього виконавчого листа. Однак, 27.02.2022 відповідачка [PERSON] разом з їхнім неповнолітнім сином [PERSON] пересікла незаконно кордон та вивезла дитину з місця її постійного проживання у Республіку Чехія, за адресою: [ADDRESS] , чим порушила права позивача про піклування дитиною та права дитини про проживання в своєму постійному місці проживання, де є сталі сімейні зв`язки, навчання в школі, друзі дитини, захоплення та дитина вважає своїм комфортним місцем проживанням Україну. На підставі вищезазначеного, нормативно-правового обґрунтування позовних вимог, на підставі положень Гаазької конвенції позивач вважає, що дитину необхідно негайно повернути до держави її постійного проживання для того, щоб компетентний орган саме цієї держави прийняв рішення про визначення місця проживання дитини та участь у її вихованні батьків (інших осіб). Позивач повідомив про можливість проведення розгляду справи без участі його представника та не заперечив проти заочного розгляду справи. Позивач також ствердив в судовому засіданні, що підтримує свої позовні вимоги із наведених в заяві підстав. Наголосив, що він, як батько, має право спілкуватись із дитиною відповідно до рішення суду. Його спілкування із сином, який перебуває за межами України не є достатнім. Повідомив, що він звернувся в поліцію з приводу не виконання відповідачкою рішення суду, згідно якого дитина має проживати біля нього. Ще зазначив, що він в листопаді-грудні 2022 року звертався до Міністерства юстиції України із запитаннями аналогічними до позовних вимог по цій справі. Однак отримав відповідь від компетентного органу Республіки Чехії про те, що вони не можуть змусити відповідачку разом із сином виїхати до України. І, що вони рекомендували їй це зробити, але вона відмовилась. Наголосив, що він не давав дозволу колишній дружині на вивіз сина за межі України і йому не відомо, як вона туди виїхала із дитиною. Також повідомив, що відповідачка на початку збройної агресії запитувала в нього про надання такого дозволу, однак він їй відмовив в цьому. Акцентував увагу, що на заході України активних бойових дій не ведеться і дитина буде в безпеці перебуваючи в Україні. А він як батько має мати можливість спілкуватись із сином особисто. Повідомив, що він спілкується протягом 2022-2023 років із сином виключно в телефонному режимі дуже рідко і ці спілкування є короткотривалими. Представник третьої особи [PERSON] ствердила, що окрім цієї справи в Городенківському районному суді на розгляді перебуває справа між цими сторонами з приводу передачі дитини для її проживання батьку за наслідками невиконання матір`ю дитини рішення суду щодо участі батька у вихованні дитини. В межах участі в тій справі вона особисто спілкувалась із дитиною сторін по «Вайбері». Дитина розповідала, що йому подобається жити разом із мамою в Чехії, що він відвідує школу, гуртки, зокрема плавання. Повідомила, що вони з`ясували про спілкування батька із сином в телефонному режимі. Дитина повідомила, що він із батьком обмінювались фотографіями, відеозаписами, тощо протягом 2022-2023 років. Наголосила, що конфлікт між батьками з приводу виховання дитини негативно впливає на саму дитину. Син боїться, що батько його знову забере від мами. Також ствердила, що вони, як орган опіки і піклування служби у справах дітей Городенківської міської ради, заперечують проти повернення дитини до України під час дії воєнного стану, оскільки це може становити небезпеку для дитини. А її перебування за межами України в цей час нічим не загрожує дитині, а батько має можливість із сином спілкуватись. Відповідач [PERSON] в судові засідання призначені по справі не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку, в тому числі шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на порталі "Судова влада". Клопотання про відкладення розгляду справи відповідач не подавала. Відзив на позовну заяву відповідач теж не подавала. Передбачених ч.2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи з ухваленням, відповідно до ст.ст. 280-283 ЦПК України, заочного рішення. Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Заслухавши позивача, представника третьої особи, перевіривши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Позивач та відповідач є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Згідно рішення від 20.09.2021, яке залишено без змін Івано-Франківським апеляційним судом 14.12.2021, дитина сторін проживає біля матері, зобов`язано [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у спілкуванні з дитиною [PERSON] , [INFO] , та встановлено способи участі батька [PERSON] у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином. На даний час, за твердженням позивача, відповідач [PERSON] та їх малолітній син [PERSON] заходяться в Чехії. Відповідачка разом із сином перетнула державний кордон України 27.02.2022. Ще позивач повідомив, що на початку війни відповідачка зверталась до нього із запитанням чи він надасть згоду на виїзд сина за межі України, однак він їй повідомив, що не надасть. [PERSON] протягом 2022-2023 року спілкувався із сином в телефонному режимі, вони обмінювались фотографіями та відеозаписами. Ще позивач повідомив, що він звернувся в поліцію з приводу невиконання позивачкою рішення суду і за його заявою проводиться досудове розслідування. Також в Городенківському районному суді знаходиться на розгляді справа між цими самими сторонами з приводу передачі дитини для її проживання батьку за наслідками невиконання матір`ю дитини рішення суду щодо участі батька у вихованні дитини, яка на даний час ще не розглянута. Також позивач ствердив, що в листопаді-грудні 2022 року звертався до Міністерства юстиції України із запитаннями аналогічними до позовних вимог по цій справі. Однак отримав відповідь від компетентного органу Республіки Чехії про те, що вони не можуть змусити відповідачку разом із сином виїхати до України. Дані факти ніким не спростовано під час розгляду справи. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Статтею 11 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-XII, на держави-учасниці покладено зобов`язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону. Зазначена стаття кореспондує із правом кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, закріпленим у статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, підписаної в Римі 04 листопада 1950 року, підписаної від імені України 09 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Згідно із Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» Україна приєдналася до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, укладеної 25 жовтня 1980 року в м. Гаага (Нідерланди) (Гаазька Конвенція). Статтею 9 Конституції України та статтею 19 Закону України «Про міжнародні договори України» визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стаття 15 Закону України «Про міжнародні договори України» встановлює, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Положеннями Гаазької Конвенції урегульовані правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання. Відповідно до частини першої статті 3 Гаазької Конвенції переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Системний аналіз частини першої статті 3 та інших статей Гаазької Конвенції дає підстави вважати, що судовий або адміністративний орган держави має розглядати дії батька чи матері як міжнародне викрадення дитини за сукупності таких умов: - дитина мала постійне місце проживання в країні - учасниці Конвенції; - дитина незаконно переміщена або утримується за кордоном з порушенням прав піклування за умови, що ці права ефективно здійснювалися до її переміщення; - дитина не досягла 16-річного віку. У разі встановлення таких обставин згідно із зобов`язаннями за Конвенцією дитину має бути негайно повернуто до держави її постійного місця проживання. Відповідно до частин першої, другої статті 12 Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. У статтях 3, 12, 13, 20 Гаазької Конвенції міститься вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Так, суд може відмовити в поверненні дитини у таких випадках: якщо в ході розгляду справи виявить, що особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування чи заявник дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (пункт «а» частини першої статті 13); або з моменту переміщення пройшло більше року й дитина прижилась у новому середовищі (частина друга статті 12); або існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (пункт «b» частини першої статті 13); або якщо дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (частина друга статті 13); або якщо повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (стаття 20). Згідно із статтею 8 Гаазької Конвенції будь-яка особа, установа або інший орган, які стверджують, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, може звернутися з заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини. Договірна держава визначає Центральний орган для виконання функцій, покладених Конвенцією на такі органи (стаття 6 Гаазької Конвенції). Цілі цієї Конвенції досягаються шляхом співпраці компетентних органів в державах-учасницях. В Україні Центральним органом для виконання передбачених Конвенцією функцій, а також співробітництва з іноземними центральними органами визначено Міністерство юстиції, яке діє безпосередньо або через територіальні управління юстиції. Європейський суд з прав людини у справі «Х проти Латвії» («X v. Latvia») № 27853/09 (§ 101) зазначив, що в контексті розгляду поданого в рамках Гаазької Конвенції 1980 року запиту про повернення, який відповідним чином є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Гаазькою Конвенцією 1980 року, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування Конвенції (стаття 13 (а)) і існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b)), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть, в першу чергу, перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. При виконанні свого завдання відповідно до статті 8 національні суди користуються свободою розсуду, яка при цьому залишається предметом європейського контролю, в рамках якого Суд розглядає відповідно до Конвенції рішення, які ці органи ухвалили, користуючись цією свободою. Стаття 8 Гаазької Конвенції накладає на державні органи конкретне процесуальне зобов`язання в цьому відношенні: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі її повернення, але й ухвалити рішення із наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова в прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, які можуть підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Гаазької Конвенції, так і недостатнє наведення підстав в рішенні про відхилення таких заперечень суперечитиме вимогам статті 8 Конвенції, а також намірам та меті Гаазької Конвенції. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, які є не автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими в світлі виключень, викладених у Гаазькій Конвенції, яка повинна тлумачитися вузько (§ 107). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Відповідно до статей 3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Разом із цим, частина п`ята статті 157 СК України передбачає механізм тимчасового виїзду дитини за межі України як за згодою одного із батьків так і без отриманої такої згоди (стаття 157 доповнено частиною п`ятою згідно із Законом № 2234-VIII від 07 грудня 2017 року, у редакції Закону № 2475-VIII від 03 липня 2018 року). Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка (штамп) про взяття на постійний консульський облік у закордонній дипломатичній установі України або перебування такого громадянина на постійному консульському обліку підтверджується довідкою про перебування на консульському обліку, яка формується з використанням засобів відомчої інформаційної системи МЗС. Отже, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений законодавством України як за згодою одного із батьків так і без такої згоди (у виключних випадках). Під час розгляду справи судом встановлено, що між сторонами склалися неприязні стосунки, оскільки між ними триває конфлікт пов`язаний з участю у вихованні малолітньої дитини. На даний час їхня дитина після початку агресії рф проти України 24.02.2022 перебуває за межами України. Дитина в`їхала разом із матір`ю 27.02.2022 до Республіки Чехія, що стверджується позивачем, представником третьої особи та ніким не спростовано. Тобто позивачу відомий час перетину кордону відповідачкою разом із їх малолітнім сином та їх місце перебування після 27.02.2022 і до цього часу. Будь-яких доказів про незаконність перетину державного кордону України відповідачкою разом із малолітньою дитиною 27.02.2022 позивачем не надано під час розгляду справи. Також слід зазначити, що позивач через Міністерство юстиції України звертався до компетентного органу Республіки Чехія із проханням про повернення його сина до України. Однак отримав відповідь про неможливість змусити [PERSON] це зробити. І, за його словами, вона за рекомендацією компетентного органу Чехії, відмовилась це зробити. Будь-яких документів на підтвердження дійсної підстави для відмови компетентного органу Республіки Чехія у задоволенні заяви [PERSON] , ним до суду не надано. Але виходячи із інформації повідомленої позивачем, він отримав відповідь компетентного органу іноземної держави з якої вбачається, що йому відмовлено у задоволенні його прохання про повернення дитини в Україну. Під час розгляду справи позивачем не надано доказів про незаконність перебування його малолітнього сина [PERSON] із порушенням його найкращих інтересів за межами України разом із матір`ю в час збройної агресії рф, яка розпочалась 24.02.2022, саме в країні ЄС - Чехії. Як і не надано доказів того, що перебування малолітньої дитини на території України під час дії воєнного стану, буде відповідати найкращим інтересам дитини, не зважаючи на те, що на території західної частини України не ведуться активні бойові дії. Суд звертає увагу, що позивач має можливість спілкуватись із сином не особисто, а за допомогою інших альтернативних засобів, під час дії на території України воєнного стану. Зокрема він не позбавлений можливості спілкуватись із сином в телефонному режимі чи через додатки в мережі Інтернет. І він не спростував, твердження представника третьої особи під час розгляду справи, що спілкувався із сином та, що вони обмінювались фотографіями та відеозаписами під час перебування дитини в Чехії протягом 2022 - 2023 років. Отже судом встановлено, що на момент виїзду до Республіки Чехія разом із своїм малолітнім сином відповідачка мала всі необхідні документи, передбачені чинним на той час законодавством України, оскільки протилежне не доведено позивачем. Жодних доказів, що відповідачка порушила будь-які вимоги чинного законодавства України під час перетину державного кордону, після початку збройної агресії рф проти України 24.02.2022, разом із малолітнім сином, позивачем не надано. Як і не надано доказів про неправомірне перебування їх дитини в Республіці Чехія чи в будь-якій іншій державі світу. За твердженнями представника третьої особи [PERSON] , яка особисто спілкувалась із дитиною сторін через «Вайбер», у межах розгляду іншої цивільної справи, яка перебуває на розгляді в суді, [PERSON] відвідує школу, відвідує гуртки, зокрема плавання, дитина задоволена своїм перебуванням разом із матір`ю в Чехії після початку збройної агресії рф проти України. Дитина боїться, що батько знову може його забрати і він буде позбавлений можливості перебувати із мамою. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Позивач не довів під час розгляду справи, що його право, як батька, на спілкування із дитиною саме на території України під час дії воєнного стану і де ведуться активні бойові дії, є домінуючим над необхідністю забезпечення насамперед найкращих інтересів дитини, яка під час війни перебуває разом із матір`ю в безпеці на території країни ЄС, відвідує школу, гуртки, тощо. Також, ним не спростовано твердження представника органу опіки і піклування, яка особисто спілкувалась із дитиною через «Вайбер», з яких вбачається, що син сторін [PERSON] перебуваючи в Чехії більше одного року прижився у новому середовищі, а саме відвідує навчальний заклад, гуртки, тощо. Також, згідно статей 8-9 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, складеної в Гаазі 25 жовтня 1980 року, яка набула чинності для України 01 вересня 2006, у разі наявності підстав, Центральний орган, що одержав заяву, передбачену статтею 8, має підстави вважати, що дитина знаходиться в іншій Договірній державі, він без затримок передає заяву безпосередньо Центральному органу такої Договірної держави та відповідно інформує Центральний орган, що запитує, або заявника. Крім того статтями 8-20 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, складеної в Гаазі 25 жовтня 1980 року, яка ратифікована Україною, передбачено порядок та процедура звернення із заявою про повернення дітей. Суди України про вирішенні спорів керуються також нормами міжнародного права, як джерелом права. Статтею 10 ЦК України передбачено, що чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України. У статті 3 ЦПК України зазначено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Висновки суду. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд вважає, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження незаконного перетину державного кордону України відповідачкою разом із їх малолітнім сином [PERSON] під час дії в державі воєнного стану і що повернення дитини в Україну, під час дії воєнного стану, буде відповідати «найкращим інтересам дитини», також позивач, звернувся до Городенківського районного суду Івано-Франківської області із позовними вимогами про повернення малолітньої дитини до місця постійного проживання в Україні, однак згідно Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, складеної в Гаазі 25 жовтня 1980 року передбачений інший порядок вирішення вказаного спору, яким він вже скористався, звертаючись в кінці 2022 року через Міністерство юстиції України до компетентного органу Республіки Чехія і який йому відмовив у задоволенні прохання про повернення дитини в Україну, тому зважаючи на вищенаведене, в задоволенні заявлених ним позовних вимог слід відмовити. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed