Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Вимоги обґрунтовані тим, що сторони 30 липня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві зареєстрували шлюб. Під час перебування у шлюбі у сторін [INFO] народився син: [PERSON] . З січня 2015 року [PERSON] з сином почали проживали окремо від батька дитини. Відповідач не приймав участі у вихованні сина, забезпеченні сім`ї та не вів спільного господарства з позивачем, тому вона звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з заявою про розірвання шлюбу. 22 березня 2018 року Деснянським районним судом м. Києва шлюб між сторонами було розірвано. Батько дитини з січня 2015 року вихованням, розвитком, лікуванням, забезпеченням спільного з позивачем сина не займався. Весь тягар виховання, лікування, навчання та утримання сина з 2015 року по лютий 2022 року був на позивачеві. Після розлучення, у червні 2019 року позивач придбала власне житло, двокімнатну квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , де до лютого 2022 року спільний син разом з нею і проживав. 27 лютого 2022 року відповідач забрав сина на два дня та не повернув. На неодноразові прохання позивача повернути сина, відповідач не реагує, веде себе агресивно та місцями неадекватно, звинувачуючи позивача в сатанізмі, пише образи. Дитина навчається у спеціалізованій школі No196 Святошинського району м. Києва. На момент звернення до суду переведений до 6 класу. За період перебування дитини в школі (тобто протягом 5 років) відповідач жодного разу не відвідував заклад освіти, з класним керівником, адміністрацією та вчителями школи, як у телефонному, так і в письмовому режимі не спілкувався, батьківські збори не відвідував. Крім того, спільний син сторін - [PERSON] відвідує додаткові заняття з англійської мови для покращення рівня знань та освіти. Після того, як його забрав відповідач, він перестав належним чином відвідувати он-лайн заняття з англійської мови. На сьогоднішній момент, ставиться під загрозу навчання дитини та належне здобуття освіти, оскільки з 01 вересня 2022 року в школах міста Києва запроваджується змішана форма навчання, в тому числі з відвідуванням закладу освіти. Зараз, із слів відповідача, дитина перебуває у бабусі у Сквирському районі Київської області, що унеможливлює самостійне відвідування навчального закладу. Наскільки відомо позивачу, відповідач як і раніше не має постійного місця роботи та джерела доходу. В свою чергу, позивач має постійне місце роботи в ПАТ «Укрнафта» та хороший дохід. Відповідач халатно ставиться до навчання дитини, він ще й перешкоджає у лікуванні спільного сина. Так, на 21 серпня 2022 року, позивач записала сина до лікаря. На прохання привезти сина до неї для відвідування лікаря, отримала від відповідача відмову та лайку в свій бік. Відповідач налаштовує дитину проти позивача, підкуповуючи можливістю пропускати заняття в школі, додаткові заняття з вивчення мов. З огляду на вищевикладене, позивач вважає, що відповідач не зацікавлений в успішному навчанні дитини лікуванні та забезпеченні базовими правами та потребами. Пропуски уроків, невиконання домашніх завдань призведе до порушення права дитини на освіту та належне виховання, що гарантується та охороняється чинним законодавством. Позивач дуже переживає за навчання та стан здоров`я сина та розвиток дитини під впливом негативних проявів відповідача. На думку позивача, відповідачу різко після введення військового стану в країні знадобився син, щоб уникнути призову. З огляду на зазначене, позивач вважає, що необхідно визначити місце проживання дитини з нею, а тому вона змушена звертатись до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 02 вересня 2022 року відкрито провадженя у справі за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. 01.11.2022 року на адресу суду надійшло клопотання представника третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації Кваснюк Н.В. про залучення до участі у справі в якості третьої особи Служби у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, оскільки предметом позову є визначення місця проживання дитини, яка проживає разом із матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 01.11.2022 року залучено до участі у справі в якості третьої особи - Службу у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області. Ухвалою суду від 02.03.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначенно розгляд справи по суті. В судове засідання позивач та представник позивача не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, подали до суду заяви, якими просять суд справу розглядати у їх відсутність, заявлені вимоги підтримують та просили про їх задоволення, проти заочного рішення не заперечували. Відповідачу за адресою місця проживання, була направлена позовна заява з додатками та ухвала суду про відкриття провадження у справі, встановлено строк на подачу відзиву на позовну заяву чи подання заяви із обґрунтованими запереченнями проти позову. Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву якою просить розгляд справи проводити за відсутності представника служби. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву, якою просить розгляд справи проводити за відсутності представника служби, а також висновок щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Враховуючи ст. 280 ЦПК України, якою передбачено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Як встановлено судом, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 30.07.2010 року, який заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22.03.2018 року було розірвано (а.с. 10). Від шлюбу у сторін в період шлюбу [INFO] народився син [PERSON] (а.с. 9). Встановлено, що після припинення спільного проживання сторін, дитина залишилась проживати з позивачем. Як було зазначено позивачем, 27 лютого 2022 року відповідач забрав дитину на два дні та не повернув. На неодноразові прохання позивача повернути сина, відповідач не реагував, тому виникла необхідність у позивача в поданні даного позову до суду. Частина 4 ст. 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно до висновку Служби у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області від 23.12.2022 року за № 503/16, орган опіки та піклування рекомендує визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Крім того, як зазначено в даному висновку, батько дитини [PERSON] при спілкуванні з працівниками служби у справах дітей повідомив, що не проти визначення місця проживання дитини з матір`ю, та надав письмову заяву. Наразі дитина проживає разом з матір`ю. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права від протиправних дій, невизнання або їх оспорювання. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч.1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З матеріалів справи встановлено існування між колишнім подружжям стійкого особистого конфлікту, проте не виявлено конфлікту щодо існуючих прав та обов`язків обох батьків по відношенню до дитини та їх реалізації. За змістом ст. 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства можна зробити висновок, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, 9 Конвенції про права дитини, ч.ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дитини, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог в цій частині. Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на її користь витрат на правничу допомогу, судом встановлено наступне. 12 липня 2022 року між [PERSON] та адвокатом Драган Я.С був укладений договір про надання правової допомоги №12-07. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч.3, ст. 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (ст 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України). Відповідно до ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч.1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас зі змісту ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року по справі № 751/3840/15-ц на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). На підтвердження факту надання правової допомоги та розміру витрат на правничу допомогу, сторона позивача надала суду лише копію договору про надання правничої допомоги, інших документів документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження) надано не було. Дослідивши всі надані сторонами докази, враховуючи положення вищенаведених норм закону, суд приходить до висновку, що стороною позивача не підтверджено належними доказами понесені позивачем витрати на надану їй правової допомоги. Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог в цій частині. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, позивачем був понесений судовий збір у справі в розмірі 992 грн. 40 коп., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial