Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-05 00:00:00

У вересні 2015 року представник публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» звернувся з позовом до суду, по якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №2087 від 18.06.2010 року в сумі 36 517, 76 грн. Позовна заява обґрунтована тим, що 18.06.2010 року між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір №2087, згідно якого відповідачу було надано кредит в сумі 7 000,00 грн строком до 18.06.2013 року зі сплатою 25,00 процентів річних за користування кредитними коштами. Вказує, що відповідач порушив свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого з 2012 року виникла прострочена заборгованість за кредитом. Станом на 18.08.2015 року заборгованість по кредиту становить 36 517,76 грн., а саме: 3 228,87 грн. - заборгованості за тілом кредиту, 2 492,35 грн. - заборгованість по сплаті відсотків, 1 347,50 грн. - заборгованості по сплаті комісії за управління кредитом, 29 449,04 грн. - заборгованість по сплаті штрафних санкцій, а тому просить позов задовольнити повністю /т.с. 1, а.с. 1-2/. Заочним рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10.11.2015 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено повністю. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк», 3228,87 грн. - заборгованості за тілом кредиту, 2 492,35 грн. - заборгованість по сплаті відсотків, 1347,50 грн. - заборгованості по сплаті комісії за управління кредитом, 29449,04 грн. - заборгованість по сплаті штрафних санкцій. Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] на користь держави судовий збір у розмірі 365 грн. 18 коп. /т.с. 1, а.с. 54-55/. Відповідно до ухвали судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27.08.2021 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10.11.2015 року скасовано і призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні /т.с. 1, а.с. 153-155/. 07.09.2021 року ухвалою суду у задоволенні заяви товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АССІСТО» про заміну сторони виконавчого провадження - відмовлено /т.с. 1, а.с. 169, 170-172/. Через канцелярію суду 14.09.2021 року представник відповідача, адвокат Яшан Ю.Б., подала відзив на позовну заяву, яким вимоги не визнала, просила застосувати строки позовної давності /т.с. 1, а.с. 176-181/. Представником ТОВ «Фінансової компанії «Ассісто» 31.01.2022 року на електронну адресу суду направлено клопотання, яким просить допустити заміну сторони по справі, а саме Публічне Акціонерне Товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ассісто», яке є його правонаступником. Згідно ухвали суду від 02.02.2022 року здійснено по справі процесуальне правонаступництво позивача Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ассісто» /т.с. 1, а.с. 234-235/. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлялась, на електронну адресу суду направила заяву про розгляд справи у їх відсутності. В судове засідання від представника відповідача через канцелярію суду надійшло клопотання про розгляд справи у їх відсутності, вимоги не визнала, у їх задоволенні просила відмовити. Суд, в межах наданих доказів, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом з`ясовано, що 18.06.2010 року між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та [PERSON] було укладено договір банківського обслуговування №2087, за умовами якого відповідачу було надано кредитні кошти в сумі 7 000 грн. зі сплатою 25% річних з кінцевим терміном повернення 18.06.2013 року, відповідач в свою чергу зобов`язувався повністю повернути банку одержану суму кредиту і сплатити проценти за користування грошовими коштами на умовах та в порядку, передбачених цим договором. Відповідно до умов кредитного договору та графіку погашення заборгованості по кредиту і процентів, наведеному в додатку № 1 до кредитного договору, позичальник зобов`язувався щомісячно в дату зазначену у графіку поповнювати свій поточний рахунок у валюті кредиту шляхом внесення готівкових коштів через касу банку або безготівковим перерахуванням у сумі не менших сум чергового погашення відповідної частини кредиту, процентів, а також плати за обслуговування кредиту. Згідно п. 2.4.1 договору, проценти за користування кредитними коштами розраховуються у валюті кредиту, виходячи з фактичної суми наданих кредитних коштів і строку кредитування, із розрахунку: рік рівний - 360 дням, місяць рівний 30 дням, та сплачуються позичальником в порядку, передбаченому п.2.5 загальної частини договору. При розрахунку процентів, враховується день видачі кредитних коштів (день збільшення доступного залишку коштів на ПР позичальника) та виключається останній день строку остаточного повернення всіх кредитних коштів. Позичальник свої зобов`язання, передбачені договором кредиту щодо своєчасності погашення кредиту та сплати нарахованих відсотків за користування кредитом, не виконує. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України також передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання ( ст. 549 ЦК України). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. При цьому, в ході судового розгляду також встановлено, що 25.03.2020 року між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «АССІСТО» було укладено договір відступлення прав вимоги №616802.1435, відповідно до якого ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Ассісто» та набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, відповідно до наданого Додатку 1. Згідно ухвали суду від 02.02.2022 року здійснено по справі процесуальне правонаступництво позивача Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ассісто» /т.с. 1, а.с. 234-235/. Тому, згідно ст.ст. 512, 513, 514, 516, 517 ЦК України, на підставі договору відступлення прав вимоги №616802.1435 від 25.03.2020 року, ТОВ «Фінансова компанія «Ассісто» набуло статусу нового кредитора та, відповідно, всіх процесуальних прав та обов`язків нового кредитора у фінансових правовідносинах з відповідачем. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 18.08.2015 року становить 36 517,76 грн., а саме: 3 228,87 грн. - заборгованості за тілом кредиту, 2 492,35 грн. - заборгованість по сплаті відсотків, 1 347,50 грн. - заборгованості по сплаті комісії за управління кредитом, 29 449,04 грн. - заборгованість по сплаті штрафних санкцій /т.с. 1, а.с. 3-4/. Відповідач на спростування виниклої суми заборгованості свого розрахунку заборгованості не надав, вимог про визнання договору в цілому або його частин недійсними не заявляв, зустрічний позов у строк для подання відзиву не пред`являв. Разом з цим, суд не погоджується із заявленим стороною позивача розміром заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом. Із вказаного розрахунку вбачається, що банк продовжував нараховувати проценти за користування кредитними коштами за період з 19.06.2013 року по 18.08.2015 року, тобто вже після закінчення строку кредитування, що є недопустимим. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Таким чином кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним. Крім того, оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення за вказаний період неустойки (штраф). Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 19 вересня 2018 року справа № 643/16336/16-ц, провадження № 61-12848св18 (ЄДРСРУ № 76596781), від 12 вересня 2018 року справа № 473/825/16-ц, провадження № 61-3240св18 (ЄДРСРУ № 76502922), 12 вересня 2018 року справа № 186/1974/14-ц, провадження № 61-24172св18 (ЄДРСРУ № 76502947), 28 березня 2018 року справа № 444/9519/12 (ЄДРСРУ № 74838904) та ін. Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Станом на 18.06.2013 року (дата закінчення строку кредитного договору) розмір заборгованості [PERSON] по сплаті відсотків за користування кредитом становив 674,28 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості /т.с. 1, а.с. 3-4/. При цьому, суд не може погодитись з позицією сторони позивача про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості по сплаті комісії, з огляду на наступне. Відповідно абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Пунктом 10 вказаного договору передбачена комісія за обслуговування кредиту в розмірі 1,75 % від суми кредиту (122 грн. 50 коп.). Встановивши у кредитному договорі сплату комісії як винагороду банку за надання кредитних ресурсів, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, позивач нараховував, а відповідач мав сплатити комісію фактично за обслуговування кредиту Банком, що є незаконним, не відповідає вимогам справедливості та суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів». Отже, умови кредитного договору в частині встановлення комісійної винагороди банку за користування кредитом (за надання кредитних ресурсів) є нікчемними, та вони є недійсними з моменту укладення кредитного договору. Таким чином, суд вважає, що стягнення комісії в даному випадку є незаконним. Представник відповідача заперечуючи проти позову долучила до матеріалів справи довідку ГУ Пенсійного фонду України в Кіровоградській області щодо відрахування із [PERSON] коштів відповідно до постанови державної виконавчої служби по справі №404/6542/15-ц. Так, згідно вказаної довідки начальника управління з питань виплати пенсії Головного управління пенсійного фонду України в Кіровоградській області Копач Н. від 20.02.2023 року на підставі постанови державної виконавчої служби на виконання виконавчого документа від 15.01.2016 №404/6542/15-ц відраховано за період з 08.2016 року по 11.2020 року із пенсії [PERSON] 13 426,40 грн. У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний суд у постанові від 02.10.2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. Враховуючи вищевикладене, суд приймає до уваги заперечення відповідача, так як вони є підставними та обґрунтованими належними доказами. Враховуючи те, що ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» як первісний кредитор свої зобов`язання за кредитним договором перед [PERSON] виконав у повному обсязі, будь-яких доказів в спростування чого судом не встановлено, та враховуючи правомірність набуття ТОВ «Фінансова компанія «Ассісто» прав вимоги, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимог щодо стягнення із відповідача заборгованості за кредитним договором №2087 від 18.06.2010 року у розмірі 19 925,79 грн., а саме: 3 228,87 грн. - заборгованості за кредитом, 674,28 грн. - заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом, 16 022,64 грн. - сплата штрафних санкцій. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити. Щодо застосування наслідків спливу позовної давності, заявлених стороною відповідача, то необхідно зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, позовна давність - це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення або захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як вбачається із матеріалів справи кредит був наданий позичальнику строком до 18.06.2013 року. Оскільки, позов до суду позивачем було подано в серпні 2015 року (відправка поштою), відтак строк позовної давності не пропущено. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. В порядку статті 141 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення позовних вимог та звільнення позивача від сплати судового збору, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збірв розмірі 265,84 грн. (19 925,79 грн. х 100% : 36 517,76 грн. х 487,20).

Outcome: partial