Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-18 00:00:00

позивач [PERSON] , в інтересах якого діє представник - адвокат Романишин Я.О., 18.01.2023 звернувся в суд із позовом до відповідачки [PERSON] , у якому просив визначити місце проживання їх малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом із ним, як батьком. Ухвалою від 06.02.2023 прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Вказаною ухвалою доручено Сихівській районній адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування надати письмовий висновок щодо розв`язання спору. Відповідачка [PERSON] 21.02.2023 подала зустрічну позовну заяву до [PERSON] , у якій просить визначити місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] разом із нею, як матір`ю. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що в найкращих інтересах малолітньої дитини [PERSON] є визначення її місця проживання з матір`ю, а не з батьком. Зокрема, вказала, що упродовж більше двох років відповідач [PERSON] систематично вчиняє фізичне, психологічне та економічне насильство щодо неї, доньки [PERSON] та повнолітнього сина [PERSON] . Насильство [PERSON] щодо неї часто відбувалось на очах дітей. На даний час вона з дітьми проживає у будинку батьків за адресою: [ADDRESS] , який належить її матері [PERSON] . Після того, як вони почали проживати окремо від відповідача, донька тривожиться, боїться повертатись до батька, погано засинає вночі. Вона зверталась за консультацією до дитячого психолога, згідно із висновком якого, дівчинка розповідає про тривалу насильницьку поведінку батька, зокрема щодо застосування ним фізичного насильства щодо членів сім`ї та про те, як її брат намагався захистити маму. Окрім цього, [PERSON] зізналась психологу, що не любить батька, боїться його і злиться на нього, не хоче його бачити і не хоче взагалі, щоб у неї був батько. Психолог рекомендувала забезпечити дитині спокійні, адекватні умови проживання, не травмувати її, убезпечити від різних форм насильства. Таким чином, насильницька поведінка відповідача ставить під загрозу не тільки її безпеку, а і безпеку дитини, суперечить їх інтересам. Дії батька дитини порушують нормальний розвиток [PERSON] , руйнують її психологічне здоров`я, порушує сон дитини, перешкоджає навчанню та вселяє в дівчинку почуття страху і беззахисності. Зазначає, що не заперечує щодо спілкування батька з донькою, однак спілкування не повинно шкодити здоров`ю та інтересам дитини та може відбуватись лише за бажанням самої дитини. За адресою проживання: [ADDRESS] , створено всі умови для комфортного проживання, виховання, розвитку, відпочинку та проведення дозвілля дитини. Також вказала, що вона працевлаштована, має стабільний дохід, тим самим забезпечує усі потреби доньки. Ухвалою суду від 03.03.2023 прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування про визначення місця проживання дитини та об`єднано в одне провадження із первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування про визначення місця проживання дитини. Від позивача [PERSON] 24.03.2023 надійшла заява про залишення без розгляду його позовної заяви до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Ухвалою суду від 24.03.2023 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування про визначення місця проживання дитини залишено без розгляду. У підготовче засідання 19.04.2023 учасники справи не з`явились. Від представника позивачки - адвоката Федькович Г.В. 19.04.2023 надійшла заява про проведення підготовчого засідання у її відсутності та відсутності позивачки [PERSON] . Позов підтримала, просила такий задовольнити. Відповідач [PERSON] 19.04.2023 звернувся в суд із заявою про визнання позову, просив розглядати справу у його відсутності. Представник третьої особи Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування Кравчук Л.І. 19.04.2023 подала клопотання про здійснення розгляду справи у її відсутності, підтримала висновок органу опіку та піклування від 05.04.2023. У зв`язку з неявкою сторін у підготовче засідання та з врахуванням поданих заяв, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, учасники справи [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованих шлюбних відносинах. У шлюбі у них народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , який на даний час є повнолітнім, та [PERSON] , [INFO] (а.с.21, 22). Встановлено, що позивачка [PERSON] фактично проживає разом із малолітньою дочкою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , однак зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.18, 19, 69). Відповідач [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . Статтею 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно із ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Згідно із ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст.29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно із ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують право дитини не розлучатися з обома батьками усупереч їх бажанню, за винятком випадків, якщо в разі компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно ухвалити рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що вирішують питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч.ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України вбачається висновок, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Згідно із висновком органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 05.04.2023 про розв`язання спору щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , вказаний орган вважає за доцільне визначити місце проживання дитини з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 111). Згідно ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідач [PERSON] в ході підготовчого провадження справи звернувся до суду із заявою про визнання позовних вимог. Оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, наявні підстави для ухвалення судового рішення по справі. Із врахуванням вищезазначених норм та встановлених обставин справи, суд приходить до висновку, що враховуючи ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, та з огляду на те, що на даний час визначення місця проживання дитини [PERSON] разом з матір`ю не суперечить її інтересам, з врахуванням окремого проживання батьків дитини малолітньої [PERSON] , [INFO] , дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] , відтак позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо вирішення судових витрат у справі, слід вказати таке. Згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Згідно із квитанцією 32528798800006358408 від 20.02.2023, а також випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України від 21.02.2023, позивачкою [PERSON] при поданні позовної заяви до суду сплачено судовий збір в сумі 1 073,60 грн. Враховуючи вищевикладене, а також і те, що розгляд даної справи по суті не здійснювався, що підтверджується її матеріалами, суд приходить до висновку, що позивачці [PERSON] слід повернути з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що становить 536 грн 80 коп. Відповідно до ст.141 ЦПК України на відповідача слід покласти іншу частину сплачених позивачкою при подачі позову до суду документально підтверджених судових витрат, а саме 536 грн 80 коп судового збору.

Outcome: approved