Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-23 00:00:00

У жовтні 2021 року позивач звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , третя особа [PERSON] у якому просила суд усунути [PERSON] від спадкування за законом після смерті її батька [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування поданого позову вказує, що у другій половині 2020 року її батько важко захворів, довго лікувався, [INFO] помер. Натомість відповідач жодним чином допомоги не надавав, хоча про стан здоров`я був обізнаний. Вказує, що доглядом, лікуванням та похованням батька займалась виключно вона та інша дочка померлого [PERSON] , взяла на себе сплату всіх необхідних сум. Враховуючи наведене та те, що відповідач свідомо самоухилилась від надання будь-якої допомоги як матеріальної, так і моральної своєму батьку, який через похилий вік та ряд хвороб потребував надання даної допомоги, просила суд постановити рішення, яким усунути [PERSON] від спадкування за законом після смерті його батька [PERSON] , який помер [INFO] , оскільки після його смерті відкрилася спадщина, до якої ввійшло рухоме та нерухоме майно. Вказує, що померлий [PERSON] заповіту не залишив, отже спадкування здійснюється за законом. Спадкоємцями за законом є позивач, як дочка - спадкоємець першої черги, третя особа, як дочка - спадкоємець першої черги [PERSON] та відповідач - [PERSON] , яка є рідною дочкою спадкодавця. Зазначає, що відповідач [PERSON] з заявою про вступ у спадщину до нотаріуса не зверталася. Посилається, що позивачем при зверненні до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину отримано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13 березня 2023 року. 05.10.2021 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08.10.2021 у справі відкрито провадження та призначено до розгляду у підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження. В ухвалі було визначено учасникам судового розгляду строки на подання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечень та пояснень щодо позову в порядку передбаченим статтями 179-181 ЦПК України. Відзиву на позовну заяву відповідачем подано не було. 22.12.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ганчук Ю.Я. на вимогу суду надано належним чином засвідчену копію спадкової справи, заведену після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою Солом`янського районного суду від 27.06.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Про причини неявки суд до відома не постаивв. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вислухавши думку позивача та її прежстаника суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Третя особа у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. Вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). (ст. 1216 Цивільного кодексу України) Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. (ст. 1261 Цивільного кодексу України) Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 04.12.2020 року. Спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] першої черги є: позивач, відповідач та третя особа, тобто рідні доньки померлого. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] після смерті [PERSON] відповідно до ст. ст. 1268,1269 ЦК України, звернулась до приватного нотаріуса Київського міського округу Ганчук Ю.А. (03087, м. Київ, бульвар Чоколівській, 30). У той же час, відповідач [PERSON] з заявою про вступ у спадщину до нотаріуса не зверталася, оскільки на момент смерті спадкодавця проживала з останнім та є такою, що прийняла спадщину в силу закону. З матеріалів справи вбачається, що приватний нотаріус Київського міського округу Ганчук Ю.А. призупинила свою нотаріальну діяльність та передала справу позивача до приватного нотаріуса Лішневської Олени Гарріївни (номер свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю № 5920) та останньою була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, [PERSON] з листопада 2020 року по грудень 2020 року перебував у лікарні. Також, як вбачається з матеріалів справи позивач [PERSON] займалась лікуванням та похованням батька, організовувала та оплатила поховальні послуги, що підтверджують квитанції про оплату, надані позивачем для огляду судом. Допитані судом в якості свідків [PERSON] та [PERSON] , вказували суду на наступні обставини. А саме, свідок [PERSON] вказував, що родину [PERSON] знає з 2014 р., оскільки був колегою по роботі спадкодавця - [PERSON] . Йому відомо, що [PERSON] проживав разом з позивачем [PERSON] та третьою особою [PERSON] і саме вони опікувались батьком, допомагали коли той хворів, купували ліки, доглядали його коли батько вже не міг самостійно себе обслуговувати. Пояснив, що він був свідком того, що коли спадкодавцеві необхідна була допомога, то відповідач - [PERSON] через засоби відеозв`язку повідомила [PERSON] , що питання догляду за батьком до неї не стосуються, вона не бажає брати участь в догляді за хворим батьком, який знаходився у безпорадному стані.Підтвердив, що позивач зверталась до нього з приводу допомоги як водія, підвозив і забирав її батька з лікарні, завжди батька супроводжувала позивач та третя особа. Під час останнього місяця життя спадкодавця, позивач постійно перебувала з ним у лікарні, сплачувала за лікування значні кошти. Натомість, відповідач жодної участі у догляді за батьком ніколи не приймала. Знає, що померлий отримував пенсію в районі 7000 грн., однак вказаної суми не вистачало для проведення лікування і всі ліки і процедури йому оплачувала позивач, оскільки її батько перебував у безпорадному стані. Так, лише протягом листопада позивачем було сплачено за лікування її батька більше 100 тисяч гривень. Свідок [PERSON] вказувала, що родину [PERSON] знає з 1966 року. [PERSON] опікувалась батьком, допомагала коли той хворів, купувала ліки, доглядала його коли батько вже не міг самостійно себе обслуговувати, готувала їсти, прала білизну, тощо. Бачила, що коли спадкодавцеві необхідна була допомога, то відповідач [PERSON] через засоби відеозв`язку повідомила [PERSON] про те, що питання догляду за її батьком до неї не стосуються, вона відмовляється брати участь у догляді за немічним батьком, який потребує допомоги. Підтвердив, що позивач допомагав спадкодавцеві, який останній рік хворів майже постійно, останній місяць перед смертю практично постійно лежав, догляд за ним здійснював позивач та третя особа. Позивач практично постійно була поряд з батьком, допомагала йому підніматись та спускатись в будинку, доглядала його в лікарнях де він перебував на лікуванні. Позивач тримала батька бо той самостійно стояти не міг, участь у догляді за батьком брала, також і третя особа. Відповідач жодної участі у догляді за батьком ніколи не приймала, всі ліки і процедури йому оплачувала позивач, оскільки її батько перебував у безпорадному стані. Третя особа [PERSON] також пояснила, що вона та позивач [PERSON] опікувались батьком, допомагали коли той хворів, позивач купувала ліки, доглядала його коли батько вже не міг самостійно себе обслуговувати, готувала їсти, прала білизну, тощо. Відповідач жодної участі у догляді за батьком ніколи не приймала, догляд за важкохворим батьком здійснювала вона та позивач, оскільки їх батько перебував у безпорадному стані. Як роз`яснено у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України. Виходячи з наведеного, правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема, й тих, які відповідно до Сімейного кодексу України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, принципове значення має питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для життєдіяльності спадкодавця, наявність можливості для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Як свідчать матеріали справи, за період листопад-грудень 2020 року для лікування [PERSON] було придбано ліки та проведено ряд медичних досліджень, які за своєю сукупністю витрат вказують на те, що дохід, який отримував на той час померлий, не є достатній для оплати вказаних досліджень та ліків, продуктів харчування, витрат щодо оплати за комунальні послуги. Також, для вирішення питання щодо усунення від спадкування обов`язково слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для життєдіяльності спадкодавця, наявність можливості для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. У даному випадку, як встановлено в судовому засіданні відповідачу було відомо про перебування батька сторін [PERSON] у безпорадному стані, внаслідок його хвороби та те, що батько потребує стороннього догляду та допомоги. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця у безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності в сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2019 року у справі № 752/12158/14-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 25 березня 2019 року по справі № 766/810/17, від 11 лютого 2019 року по справі № 756/11676/16-ц. З метою повного та всебічного розгляду справи, судом були допитані, заявлені у відповідному клопотанні, свідки, які вказували суду на те, що зі сторони відповідача жодної допомоги як матеріальної так і моральної, фізичної батьку не надавалось з початку його хвороби і по час смерті, що однозначно свідчить про ухилення особи - відповідача від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, та в повній бездіяльності особи відповідача, яка спрямована на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права власності на спадкове майно і регулюються Конституцією України, ЦК України, ЗК України та ЦПК України. Так, згідно із ст.ст. 41,55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Як зазначено в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Будченко проти України», «найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним». Згідно із статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд керується положеннями статті 16 ЦК України, відповідно до частини 1 якої, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. При цьому за змістом статей 4,265 ЦПК України позов може бути задоволений лише у випадку встановлення факту порушення, не визнання або оспорення відповідачем (відповідачами) прав, свобод чи інтересів позивача. Якщо такого факту не встановлено, позов не підлягає задоволенню. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого статтею 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст.2 ЦПК України) Відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. (ст. 89 ЦПК України) Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. У відповідності дост.141 ЦПК України є доцільним вирішення питання про стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого судового збору у розмірі 908,00грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved