Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1\\2 частину житлової квартири [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що 28 вересня 2002 року між [PERSON] уклала та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Смілянського міського управління юстиції, актовий запис №378. Під час перебування у шлюбі з відповідачем за спільні кошти, а саме 27 квітня 2005 року ними було придбано квартиру [ADDRESS] . Договір купівлі - продажу посвідчений приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Таран Г.В., реєстраційний номер № 2113, за домовленістю сторін покупцем зазначеної квартири та послідуюча реєстрація права власності була проведена за відповідачем, квартира перебуває у його користуванні. Квартира була придбана за рахунок коштів споживчого кредиту, оформленого відповідачем з АТ «ПриватБанк». В послідуючому кредит було погашено спільно заробленими коштами. Заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду від 30 березня 2021 року, шлюб між сторонами розірвано. Посилаючись на те, що відповідач добровільно відмовляється розділити придбану у шлюбі квартиру, позивачка звернулася з позовом до суду, в якому просить визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, визнавши за нею право власності на 1\\2 частину вказаної квартири. Ухвалою суду від 29 червня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 05 січня 2023 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання позивачка [PERSON] та представник позивача адвокат Примак В.А. не з`явились, до суду надійшла заява від представника позивача, в якій він зазначає, що позовні вимоги підтримує та наполягає на їх задоволенні, проти винесення заочного рішення не заперечує та просить суд провести розгляд справи у його та позивачки відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи у його відсутність та відзив на позов суду не надав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , перебували у зареєстрованому шлюбі 28 вересня 2002 року по 30 березня 2021 року, що підтверджується копією заочного рішення Смілянського міськрайонного суду від 30 березня 2021 року (а.с.8). Також встановлено, що за час спільного проживання подружжям було придбано квартиру [ADDRESS] , право власності на який набуто на підставі договору купівлі - продажу від 27 квітня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Смілянського міського нотаріального округу Таран Г.В., реєстраційний номер № 2113, укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно свідоцтва про реєстрацію права власності нерухомого майна, власником зазначеної квартири є [PERSON] . Надані позивачем докази про придбання житлової квартири в період шлюбу, за спільні кошти під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, суд вважає належними, допустимими та, оцінюючи їх у сукупності, вважає достатніми для підтвердження аргументів, викладених у позові. На підставі аналізу наданих позивачем доказів, суд дійшов висновку про підтвердження обставин, викладених позові, про те, що чотирьох кімнатна житлова квартира [ADDRESS] , є спільної сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. З поданих матеріалів вбачається, що між сторонами існує спір про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя - чотирьох кімнатна житлова квартира [ADDRESS] . На час розгляду справи відповідачем не надано будь-яких даних, з урахуванням яких можливо було б дійти висновку про врегулювання спору. Крім того, матеріали справи не містять даних про компенсацію належної позивачу частки у спільному майні подружжя, яке перебуває у користуванні відповідача. Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. За викладених обставин, суд приходить до висновку, що чотирьох кімнатна житлова квартира [ADDRESS] , яка придбана сторонами під час шлюбу та належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя, за умови відсутності домовленості між сторонами про поділ спільного майна, підлягає поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні - по 1/2 частині. Відповідно до ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Статтею 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно положень статті 1-ї Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі „Ятрідіс проти Греції" зазначив, що володіння майном повинно бути законним. З урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи з того, що зазначене у позові майно може бути реально поділене між сторонами у справі, суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання придбаної у шлюбі житлової квартири спільною власністю подружжя та визнання за нею права власності 1/2 частини житлової квартири є законними та обґрунтованими тому підлягають до задоволення. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору, що документально підтверджені, у розмірі 1841.50 гривень.

Outcome: approved