Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-03 00:00:00

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 04.04.2023 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 10.04.2023 року. Позивач, [PERSON] , звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області 31.01.2023 року у справі відкрито провадження, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження. Позовна заява мотивована тим, що 04 травня 2019 року, [PERSON] [INFO] , одружилась з відповідачем - [PERSON] [INFO] . Шлюб зареєстровано Приморським районним у місті Маріуполь відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про що в книзі реєстрації одружень зроблено актовий запис № 182 від 04.05.2019 року. Вказане, підтверджується Свідоцтвом про одруження серія [NUMBER] від 04.05.2019 року. Від даного шлюбу у подружжя - [INFO] народилася донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, серія [NUMBER] від 10.12.2020 року. Позивач зазначає, що протягом тривалого часу, між нею та відповідачем постійно відбувались непорозуміння та сварки, в результаті чого ми взагалі припинили нормальне спільне проживання та спілкування. На даний момент, ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання остаточно припинено, подружжя вже тривалий час спільно не проживає. За твердженням позивача подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки як у неї, так і у відповідача на грунті сімейно-побутових проблем, та діаметрально протилежних поглядів на сімейне життя, розвинулась неприязнь один до одйого, втрачено почуття любові та поваги. У позовній заяві вказано на те, що вони припинили шлюбні стосунки, перестали вести спільне господарство, їх спільне життя і збереження шлюбу вважає неможливе. Позивач вважає, що примирення між ними не можливе, просить строк для примирення не надавати. При обґрунтуванні позовної заяви позивач посилається положення ч.1 ст. 24, ч.2 ст. 104, ч.2 ст. 105, ч.1 ст. 110 СК України. Окрім того, у позовній заяві вказано на те, що на сьогоднішній день їх спільна з відповідачем неповнолітня дитина проживає із позивачем, у м. Ужгороді. Разом із тим, позивач зазначає, що проживання дитини з одним із батьків не звільняє обох батьків від права спілкування з дитиною та обов`язку виховувати дитину, піклуватися про неї та матеріально її забезпечувати. Дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Такий належний рівень у будь-якому разі не повинен бути меншим, ніж прожитковий мінімум. У позовній заяві вказано на те, що відповідач здорова, молода людина, має можливість працювати та має на даний момент постійне офіційне місце роботи в Службі безпеки України (працював в у правлінні Служби безпеки України в Донецькій області, точне місце роботи їй не відоме). На його утриманні ніхто не знаходиться, саме тому відповідач має реальну змогу сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дітей. Позивач зазначає, що з урахуванням викладеного, позивач вважає що для задоволення всіх потреб дитини: калорійного харчування та забезпеченням одягу відповідно до її віку, харчування дитини у закладі дошкільної освіти, з урахуванням принципу співмірності, достатній розмір аліментів буде 1/4 (однієї четвертої) заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи із дня подання позовної і до досягнення дитиною повноліття. При обґрунтуванні вказаної позовної вимоги позивач посилається на положення ст.ст. 150,180, ч.3 ст. 180, ч.3 ст.181, ч.2 ст.182 СК України Декларації прав дитини, Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.89 р. Разом із тим, позивач вказує і на те, що на теперішній час, вона перебуває в декретній відпустці по догляду за дитиною через, що позбавлена можливості самостійно працювати для свого забезпечення та утримання дитини, єдиним її джерелом доходу є соціальні виплати, у зв`язку з чим вона бажає стягнути з Відповідача аліменти на своє утримання до досягнення дитиною трьох років. При цьому позивач посилається на положення ч.ч.1,2 ст. 75, ч.2 тс.77, ч.ч.1,2 ст. 80, ч. 2 ст. 84 , ч.1 ст.183, ст. 191 СК України. Згідно прохальної частини позовної заяви, позивач просить суд: Розірвати шлюб укладений між [PERSON] [INFO] , та [PERSON] [INFO] , зареєстрований Приморським районним у місті Маріуполь відділом державної реєстрації актів цивільного Стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про що в книзі реєстрації одружень зроблено актовий запис № 1 82 від 04.05.2019 року. Стягнути з [PERSON] [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , на користь [PERSON] [INFO] . РНОКПП [NUMBER] аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 (однієї четвертої) заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з моменту подачі позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. Стягнути з [PERSON] [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , на користь [PERSON] [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , аліменти на дружину в розмірі 1/6 (однієї шостої) заробітку (доходу), щомісяця, починаючи з моменту подачі позовної заяви і до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] , трьох років. Від відповідача по справі на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач щодо розлучення - не заперечує. Щодо стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі заробітку - визнає частково та не заперечує проти стягнення коштів на утримання дитини в розмірі заробітку, але не з дня звернення Позивачки до суду, а з моменту розірвання шлюбу. Відповідач щодо стягнення аліментів на утримання Позивачці, як дружини, до досягнення дитиною трирічного віку визнає частково та не заперечує проти стягнення коштів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років у розмірі 1/16 заробітку, але не з дня звернення Позивачки до суду, а з моменту розірвання шлюбу. Вказані вимоги обґрунтовує на підставі наступного: згідно виписок з банку його середньомісячне грошове забезпечення за чотири останніх місяця складає 43570,75 грн. (лютий 28000+січень 57158+грудень57113+жовтень32012)/4). Тобто 1/16 частина його середньомісячного заробітку складає 2783 грн., що вище прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 2023 рік (2684 грн.). У підтвердження додає виписки з мобільного додатку «Ощад» банку AT «Ощадбанк». При цьому відповідач вказує на те, що ним щомісячно перераховувались кошти: лютий 2023р.-10000грн.; січень 2023 р.-10000 грн.; грудень 2022 р. - 15000 грн.; листопад 2022р.-15000 грн.; жовтень 2022 р. -11500 грн. Крім цього він приїджав до сім`ї у м.Ужгород у жовтні 2022 року та передав кошти налічними дружині у розмірі 2000 USD (амеріканських доларів). Постійно відправляє посилки з продуктами та речами 1-2 раза на місяць (інформацію додає з мобільного додатку «Нова пошта» ТОВ «Нова Пошта», яка зберіглась). Також у відзиві вказано на те, що позивачка отримує щомісячну одноразову допомогу при народженні дитини у розмірі 86о грн. на місяць; позивачка отримує як ВПО грошові кошти у розмірі 2000 грн. на себе та 3000 грн. на дитину; позивачка звернулась до суду з позовом у кінці листопада 2022 року, але цей факт скрила від відповідача. Весь час дружина та дитина були на його утриманні, а тепер за цей же час позивачка просить Суд повторно стягнути з нього кошти для утримання себе та дитини. Як вказано у відзиві на позовну заяву, послуги за утримання автомобілю, який перебуває у місті Ужгород та яким користується тільки дружина відбувається виключно за грошове забезпечення відповідача під час проходження військової служби. За проживання у приватному будинку позивачка не сплачує кошти, так як житло надане їй безкоштовно. Відповідач вказує і на те, що з 09.03.23 p по 18.03.23 р. він приїджав у відпустку до с.Карпати, Закарпатської області та проводив час з сім`єю. Позивачка приїджала разом з дитиною, між ними продовжувалося сімейне життя. Утримання ним сім`ї не зупинялось та триває до теперішнього часу. Викладене у позовній заяві відносно того, що він не утримую сім`ю взагалі не відповідає дійсності. Відповідач вважає не справедливими вимоги позивачки щодо стягнення аліметів на утримання дитини у розмірі заробітку та на її утримання у розмірі 1/16 частини заробітку з дати звернення до суду з позовною заявою, так як утримання сім`ї ним не припинялось до теперішнього часу. Визначаючи розмір аліментів на утримання дружини, відповідач просить суд вийти саме з принципу справедливості та розумності, врахувавши вище викладені ним. Окрім того, відповідач просить суд розглянути спір без його участі та без участі його представника адвоката Лещенко О.Д. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином. Через канцелярію суду від представника позивача адвоката Моняк Р.В., надійшла зава про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують, просять задовольнити. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися. Разом із тим, на адресу суду надійшов відзив, в якому відповідач просить спір розглянути за його відсутності та відсутності його представника. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про можливість ухвалення рішення у підготовчому судовому засіданні. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 04 травня 2019 року, [PERSON] [INFO] (прізвище після одруження [PERSON] ), одружилась з [PERSON] [INFO] . Шлюб зареєстровано Приморським районним у місті Маріуполь відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про що в книзі реєстрації одружень зроблено актовий запис № 182 від 04.05.2019 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] від 04.05.2019 року (оригінал міститься в матеріалах справи). Від вказаного шлюбу [INFO] у подружжя народилася донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] від 10.12.2020 року. Згідно довідки від 31.03.2022 №2106-5000618865 про взяття на облік ВПО [PERSON] , [INFO] фактично проживає в [ADDRESS] . Згідно довідки від 31.03.2022 №2106-5000620402 про взяття на облік ВПО [PERSON] , [INFO] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У відповідності зі ст.110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 Сімейного Кодексу України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи із змісту ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Позивач просить суд розірвати шлюб укладений із відповідачем 04.05.2019 року. Разом із тим, відповідач у відзиві зазначив, що проти розірвання шлюбу не заперечує. Оскільки позивач наполягає, а відповідач в свою чергу не заперечує, щодо розірвання шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] . виявився невдалим, сімейне життя не склалося, шлюбних стосунків вони не підтримують, спільного господарства не ведуть, тобто даний шлюб існує тільки формально. Враховуючи вищенаведені обставини справи, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між [PERSON] та [PERSON] , слід розірвати. Щодо стягнення із відповідача аліменти на користь позивача, на утримання дитини, то слід зазначити, наступне: Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ч.1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Право вибору щодо способу стягнення аліментів, належить стягувачу аліментів. Так, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 (однієї четвертої) заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з моменту подачі позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. При цьому, відповідач не заперечував щодо стягнення із нього аліментів у вказаному розмірі, а саме заробітку (доходу). При визначенні розміру аліментів суд виходить з матеріального становища дитини, яка не має інших доходів, крім утримання батьків. Разом із тим відповідач заперечує, вимоги позивачки щодо стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі частини заробітку з дати звернення до суду з позовною заявою, так як утримання сім`ї ним не припинялось до теперішнього часу. З даного приводу суд вважає за необхідне вказати на те, що відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Таким чином, суд вважає безпідставними доводи відповідача про те, що аліменти за рішенням суд слід стягнути саме із моменту розірвання шлюбу. Адже наведена норма чітко вказує на час з якого за рішенням суду стягуються аліменти. Більше того, стягнення аліментів не пов`язано із перебуванням батьків у зареєстрованому шлюбі. Аліменти на утримання дитини є гарантією виконання кожним з батьків свого обов`язку забезпечувати дитину, надавати їй можливість на користування всіма благами соціального забезпечення, належним харчуванням, житлом, розвагами, надати їй захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. При цьому, виходячи з положень чинного законодавства, доступ дитини до даних благ не залежить від перебування батьків у шлюбі. Аліменти є власністю самої дитини, а не батьків. Батьки лише отримують та використовують їх від імені дітей. Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Тобто перебування батьків у шлюбі або його розірвання не впливає на обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Таким чином суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення на її користь аліментів на утримання дитини в розмірі частки від доходу відповідача саме із дня звернення із даним позовом до суду підлягає до задоволення. Щодо позовної вимоги про стягнення із відповідача на користь позивача аліментів на дружину в розмірі 1/6 (однієї шостої) заробітку (доходу), щомісяця, починаючи з моменту подачі позовної заяви і до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] , трьох років, слід вказати наступне: Відповідно до ч.ч.1,2,4 ст. 75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Згідно ч.ч.1,2 ст. 76 СК України розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Згідно ч.ч.1,2,3 ст. 77 СК України, утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі. Аліменти сплачуються щомісячно. За взаємною згодою аліменти можуть бути сплачені наперед. Відповідно до ч.ч.2,3,6 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Аналіз даних положень сімейного законодавства дає підстави вважати, що сімейним законодавством України передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині - матері незалежно від цієї обставини. Згідно ч.1 ст.80 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідач є молодою працездатною особою і спроможній платити аліменти, як на утримання дочки, так і дружині, яка проживає зі спільною дитиною, і враховуючи відсутність в неї самостійного доходу, чоловік має їй компенсувати втрату можливості повноцінно себе реалізувати у громадському житті та надавати визначену законодавством допомогу дружині. Згідно ч.1 ст.79 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Отже, оскільки позивач проживає з дитиною, яка не досягла трьох річного віку, суд дійшов висновку, що вона має право на утримання від чоловіка у вигляді аліментів у грошовій формі, що відповідає приписам ч. 2ст. 77 СК України. Таким чином, суд на підставі належним чином оцінених доказів, з урахуванням встановлених обставин і вимог статей12,81 ЦПК України, встановивши, що відповідач є батьком малолітньої [PERSON] ,2020 р.н., яка проживає зі своєю матір`ю, вважає, що відповідач має обов`язок не лише утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а й обов`язок щодо утримання матері дитини до досягнення останньою трьох років. Визначаючи розмір аліментів на утримання дружини, суд керується засадами справедливості, добросовісності та розумності, а також відповідно до моральних засад суспільства (ст.7 СК України) суд враховує: стан здоров`я платника аліментів, який є працездатного віку, має хронічні захворювання, однак втрати здоров`я у зв`язку із захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами відповідача судом не встановлено, має постійне місце роботи, а тому суд вважає, що відповідач має можливість сплачувати аліменти; матеріальне становище платника аліментів, який надав суду докази щодо розмірів його заробітної плати; також те, що відповідач частково визнав позов, а саме щодо сплати на користь позивача аліментів у розмірі 1/16 його доходів. Суд при визначенні розміру аліментів на утримання [PERSON] , також враховує і відсутність заперечень позивача на аргументи викладені відповідачем у відзиві, зокрема і щодо визнання ним позову у частині стягнення із нього саме 1/16 його заробітку у виді аліментів на утримання дружини. У постанові від 02 лютого 2022 року у справі № 333/1701/18 (провадження № 61-17737св21) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: зазначає, що визначальним на підставі ст. 84 СК України, є наявність у дружини права на утримання, незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища. У постанові від 03 листопада 2021 року у справі № 487/5798/20 (провадження № 61-13023св21) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: зазначає, що тлумачення частини другої статті 84, частини другої статті 91 СК України свідчить, що для виникнення права на утримання потрібна сукупність таких умов: проживання з жінкою (чоловіком) дитини, яка не досягла трьох років; походження дитини від жінки, чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою (кровне споріднення) або наявність між ними іншого юридичного значущого зв`язку (усиновлення); можливість другої сторони надавати матеріальну допомогу. Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що з відповідача слід стягнути аліменти на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років у розмірі 1/16 частини заробітку [PERSON] , щомісячно з дня подачі позову та до досягненням дитиною трьох років. На думку суду, визначений розмір є достатнім та належним розміром аліментів на утримання дружини. При цьому слід зазначити, що згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Визначаючи розмір аліментів на утримання дружини, суд також враховує, що даний вид аліментних зобов`язань є недовготривалим, і призначається лише до досягнення дитиною трирічного віку, тому суд вважає, що розмір аліментів на дружину у розмірі 1/16 частини з усіх видів заробітку, щомісячно, до досягнення дочкою трирічного віку буде розумним, достатнім і відповідатиме інтересам обох сторін, ураховуючи, що відповідач не заперечує проти такого розміру аліментів на утримання дружини. З приводу не визнання відповідачем вимоги про стягнення з нього на користь позивача аліментів на її утримання саме із моменту звернення до суду із даним позовом, то слід зазначити, що вказане обставини чітко передбачені ч.1 ст. 79 СК України. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову… Таким чином позивачу підлягає поверненню із державного бюджету 50 відсотків судового збору, та 50 відсотків судового збору на користь позивача слід стягнути із відповідача. З огляду на викладене, з відповідача належить стягнути судовий збір: на користь позивача, 50 відсотків збору, що був сплачений нею при зверненні до суду з даним позовом, за вимогу про розірвання шлюбу, у розмірі 496 грн. 20 коп. та стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 496 грн. 20 коп., за позовну вимогу про стягнення аліментів. На підставі викладеного, ст.ст. 180, 181 ч.1, 183, 184, 185, 191 ч.1 Сімейного кодексу України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.06.2006 року та,

Outcome: partial