Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-06 00:00:00

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 29 липня 2022 року позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу було задоволено та вирішено розірвати шлюб між сторонами. Після прийняття рішення по справі до суду звернувся позивач [PERSON] із заявою про винесення додаткового рішення, оскільки судом не вирішено по суті позовну вимогу про визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] . Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце повідомлявся належним чином, у своїй заяві про винесення додаткового рішення просив про розгляд справи без його участі. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час та місце повідомлялася належним чином. Суд вважає можливим провести розгляд справи без участі сторін по справі. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 29 липня 2022 року позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу було задоволено та вирішено розірвати шлюб між сторонами. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. Як вбачається з матеріалів справи, під час шлюбу сторін у них [INFO] народився син [PERSON] . Відповідно до ч. 4, 5 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. На виконання вимог вищевказаної норми судом залучено по справі в якості третьої особи Службу у справах дітей та сім`ї Оболонської РДА в м. Києві. 04 листопада 2022 року до суду надійшла заява Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської РДА в м. Києві, в якій остання зазначає, щообоє батьків зареєстровані за однією адресою, а саме: [ADDRESS] . Спору щодо визначення місця проживання дитини між батьками немає. Під час телефонної бесіди батько дитини зазначив, що син проживає з ним, а мати дитини перебуває у Польщі.Оскільки спір щодо місця проживання дитини відсутній, у наданні відповідного висновку немає потреби. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Частиною ст. 161 СК України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Статтями 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. При вирішенні даної справи суд вважає доцільним звернутись до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Аналіз вказаних положень національного законодавства спрямовує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дитини має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч. 2 ст. 161 СК України. При розгляді даного спору, суд звертає увагу також на те, що чинним законодавством передбачено ряд гарантій неповнолітніх дітей, які мають бути дотримуватись як їх батьками так і органами державної влади, при вирішенні спорів між ними. Зокрема, статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», контакт з дитиною це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Згідно ч. 1, 2 ст. 12 «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Беручи до уваги відсутність спору щодо визначення місця проживання дитини, на думку суду, визначення місця проживання дитини з одним з батьків може негативно вплинути на її інтереси, які в даний час забезпечуються обома батьками. У подальшому, у зв`язку зі змінами у ставленні когось з батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, зміна прихильності дитини до когось одного з батьків, питання про визначення місця проживання дитини може бути предметом повторного розгляду органу опіки та піклування чи суду. Враховуючи вищенаведені норми законодавства та встановлені факти, беручи до уваги пояснення Служби у справах дітей та сім`ї, суд вважає правильним та доцільним у задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання дитини відмовити. За таких обставин,

Outcome: dismissed