Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обгрунтування позовних вимог у позовній заяві позивач [PERSON] зазначає про те, що 12 грудня 2019 року між ним, [PERSON] , та відповідачем [PERSON] , було укладено договір позики №12/12/19-2. 13 листопада 2020 року між ним та відповідачем була укладена додаткова угода про зміну та доповнення умов договору позики №12/12/19-2 від 12 грудня 2019 року. Відповідно до такого договору позики ним було передано відповідачеві 3408,00 доларів США, що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» становило 97093,92 гривні. Відповідач [PERSON] за таким договором позики зобов`язувався повернути позику в розмірі 3408,00 доларів США за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» на дату здійснення платежу, не пізніше ніж через 12 місяців з моменту укладення договору, тобто до 12 листопада 2021 року. У позовній заяві позивач [PERSON] вказує про те, що згідно п. 5.5 договору позики №12/12/19-2 відповідач, як позичальник, зобов`язувався повернути йому суму позики відповідно до графіка повернення коштів, щомісячно до 12 числа кожного місяця, включно до 12 листопада 2021 року в розмірі 8091,16 гривень, що еквівалентно 284,00 доларам США. Позивач [PERSON] у позовній заяві зазначає про те, що ним виконані свої зобов`язання за договором позики №12/12/19-2 від 12 грудня 2019 року в повному обсязі, передано відповідачеві грошові кошти (позику) у розмірі та строки, встановлені договором. На підтвердження передачі ним грошових коштів (позики) відповідачеві, відповідач [PERSON] 13 листопада 2020 року написав розписку, якою підтвердив те, що отримав 97093,92 гривень, що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» на день укладення договору позики еквівалентно 3408,00 доларів США, та зобов`язувався повернути цю суму позики у строк до 12 листопада 2021 року. Відповідач [PERSON] свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів виконав частково, повернув готівкою 770,00 доларів США. Отже, відповідачем не повернуто 2638,00 доларів США, що на дату звернення до суду з позовною заявою за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» становить 105256,20 гривень. Договором позики визначалось, що за прострочення виконання зобов`язання позичальник за договором зобов`язаний сплатити позикодавцеві неустойку в розмірі 1% від загальної суми заборгованості за кожний день існування простроченої заборгованості, а також три відсотки річних від простроченої суми. Отже, неустойка за прострочення виконання зобов`язання за договором позики №12/12/19-2 від 12 грудня 2019 року складає 396815,87 гривень (105256,20 гривень х 1% за кожний календарний день прострочення х 377 прострочених днів / 100 = 396815,87 гривень). За прострочення виконання зобов`язання три відсотки річних складає 3261,50 гривень. З вказаних підстав у позовній заяві позивач [PERSON] просив стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики №12/12/19-2 від 12 грудня 2019 року в розмірі 505333,57 гривень, з яких: 105256,20 гривень - основна сума заборгованості, 396815,87 гривень - неустойка за прострочення виконання зобов`язання, 3261,50 гривень - три відсотки річних за прострочення виконання зобов`язання. Крім того, у позовній заяві позивач [PERSON] просив стягнути з відповідача [PERSON] на його користь понесені судові витрати - 5053,33 гривень сплаченого судового збору та 42102,48 гривень витрат на правничу допомогу. В судовому засіданні 12 грудня 2022 року позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав. Представник позивача - адвокат Дзіковський М.Р. позовні вимоги позивача підтримав з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] позовні вимоги позивача визнав частково. Визнав позовні вимоги в частині стягнення основної суми позики, а позовні вимоги про стягнення пені та трьох відсотків річних не визнав. Відповідач [PERSON] підтвердив те, що 13 листопада 2020 року отримав від позивача [PERSON] 3408,00 доларів США позики, які зобов`язувався повернути у строк до 12 листопада 2021 року. Грошові кошти позичав для лікування, а пізніше у зв`язку з фінансовими труднощами позику згідно встановленого графіка не повернув. Договором позики було передбачено, що грошові кошти він повинен був повертати готівкою або на рахунок позивача. Позивач [PERSON] йому повідомив в усній формі номер банківського рахунку на який він міг внести грошові кошти, як повернення позики. Він на банківський рахунок, повідомлений позивачем, повертав позику, а пізніше позивач повідомив інший банківський рахунок на який він також вносив грошові кошти. Проте, [PERSON] заперечує повернення ним коштів. Визнає те, що всю суму позики не повернув. Відповідач [PERSON] просив врахувати те, що позику він не повернув через важке матеріальне становище, оскільки переніс дві операції на серці, а також через запровадження карантинних обмежень та введення воєнного стану в Україні ним була втрачена можливість заробітку та сплати позики. Крім того, відповідач [PERSON] просив не стягувати пеню, оскільки вона перевищує розмір збитків, тобто суми яку він ще не сплатив. Суд, заслухавши вступне слово позивача, представника позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази по справі та оцінивши їх, як кожен окремо, так і в їх сукупності за внутрішнім переконанням, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. В силу вимог ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В судовому засіданні відповідач [PERSON] визнав те, що не повернув позику позивачеві. Ч. 1 ст. 82 ЦПК України передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом не вирішувалося питання про забезпечення доказів, не вживалися заходи забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо. Ухвалою суду від 21 жовтня 2022 року відкрито провадження у справі №558/439/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Під час розгляду справи судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За приписами ч. 1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як встановлено з дослідженого договору позики №12/12/19-2 від 12 грудня 2019 року та додаткової угоди до договору позики №12/12/19-2 від 12 грудня 2019 року (а.с. 27-30), [PERSON] , як позикодавець, передає у власність [PERSON] , як позичальнику, 97093,92 гривень, що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» на день укладення цього договору еквівалентно 3408,00 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, та згідно з визначеними цим договром умовами сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому цим договором буде 3408,00 доларів США, за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» на дату здійснення платежу, не пізніше ніж через 12 місяців з моменту укладення даного договору, тобто до 12 листопада 2021 року. За домовленістю сторін позика є безпроцентною. Графік повернення позичальником грошових коштів встановлений п. 5.5. договору позики №12/12/19-2 від 12 грудня 2019 року. Із наданої позивачем до суду розписки від 13 листопад 2020 року (а.с. 31) встановлено, що [PERSON] отримав 13 листопада 2020 року позику від [PERSON] в сумі 97093,92 гривень, що за курсом доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» (28,49 гривень) на день укладення договору еквівалентно 3408,00 доларів США, згідно договору позики №12/12/19-2 і зобов`язується повернути позику [PERSON] в строк до 12 листопада 2021 року включно. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В силу вимог ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. У позовній заяві та в судовому засіданні позивач, а також його представник стверджували про те, що відповідач повернув позивачеві позику в сумі 770,00 доларів США, а тому відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України суд визнає таку обставину достовірною та такою, що не підлягає доведенню. Ч. 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Під час розгляду справи відповідач [PERSON] посилався на те, що ним було повернуто позивачеві більшу суму коштів, ніж стверджує позивач. Проте, відповідачем [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами те, що він повернув позивачеві позику в більшому розмірі ніж 770,00 доларів США. Надані до суду відповідачем [PERSON] банківські виписки не підтверджують факт повернення позики позивачеві. Разом з тим, із змісту таких банківських виписок неможливо встановити за яким призначенням відповідач здійснював платежі та що саме на рахунок позивача (чи на узгоджений з позивачем рахунок) відповідачем перераховувались грошові кошти. За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача позики в сумі 2638,00 доларів США, що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» (як узгоджено договором позики) на дату звернення до суду позивача становить 105256,20 гривень. Частина 1 ст. 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до п. 9 договору позики №12/12/19-2 від 12 грудня 2019 року (а.с. 27) у разі прострочення виконання зобов`язання (несвоєчасне повернення позики або її чергової частини за графіком) позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю неустойку у розмірі 1% від загальної суми заборгованості, за кожний календарний день існування простроченої заборгованості, а також три відсотки річних від простроченої суми. У позовній заяві позивач [PERSON] просив стягнути з відповідача на його користь 396815,87 гривень неустойки за прострочення виконання зобов`язання. Відповідальність за невиконання та/чи неналежне виконання грошового зобов`язання передбачена нормами ЦК України, а також договором позики №12/12/19-2, укладеним між сторонами по справі. Разом з тим, при вирішенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені, суд приходить до висновку, що вказаний розмір пені (396815,87 гривень) значно перевищує основну суму заборгованості за позикою, у зв`язку з чим не може вважатися справедливим. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Враховуючи обставини справи та вказані правові норми, суд при вирішенні даного спору, вважає за можливе зменшити суму неустойки, нарахованої позивачем за невиконання відповідачем грошового зобов`язання, оскільки така неустойка значно перевищує розмір збитків. У зв`язку з цим, суд стягує з відповідача на користь позивача неустойку в розмірі 105256,20 гривень. При вирішенні спору в цій частині, суд враховує судову практику Касаційного цивільного суду Верховного Суду в справі №757/32522/17-ц (постанова від 5 червня 2019 року). Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3261,50 гривень, нарахованих трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов`язання. Така відповідальність позичальника (відповідача по справі) передбачена ст. 625 ЦК України та п. 9 договору позики №12/12/19-2 від 12 грудня 2019 року, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 3261,50 гривень, нарахованих трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов`язання, є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Враховуючи вказані обставини справи та правові норми, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики №12/12/19-2 від 12 грудня 2019 року (розписка від 13 листопада 2020 року) в розмірі 213773,90 гривень, з яких: 105256,20 гривень заборгованість за позикою, 105256,20 гривень неустойки, 3261,50 гривень - три відсотки річних. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як встановлено із змісту квитанції ІD2803-959727656661 від 8 вересня 2022 року позивач [PERSON] за подання до суду позовної заяви до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики сплатив судовий збір в розмірі 5053,34 копійки. Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] сплачений позивачем на час подання до суду позовної заяви судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог, в розмірі 2137,74 гривень (а.с. 1). Підстав для звільнення відповідача [PERSON] від сплати судового збору не встановлено. У позовній заяві позивач [PERSON] просив стягнути з відповідача [PERSON] витрати на правову допомогу в розмірі 42102,48 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Ч. 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. В силу вимог п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно п. 1.2 додатку №3 до договору-доручення про надання правової (правничої) допомоги №04-2021 від 14 травня 2021 року, укладено між [PERSON] та Адвокатським об`єднанням «Бачинський та партнери» (а.с. 18), розмір винагороди (гонорару) за надання правової допомоги становить 40% від суми основної заборгованості. Проте, до суду позивачем не надано доказів фактичного понесення витрат на надання правничої допомоги в розмірі 42102,48 гривень. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача, понесених витрат на надання правничої допомоги. У позовній заяві позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилався на положення ст.ст. 526, 527, 530, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України. Застосування вказаних правових норм при вирішенні справи, суд вважає обґрунтованим. Відповідно до ст.ст. 526, 625, 626, 628, 1046, 1049, 1050 Цивільного кодексу України, ст.ст. 13, 258, 259, 265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

Outcome: partial