Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-02 00:00:00

26.12.2023 позивач та його представник адвокат Бордюк М. Й. звернувся з даним позовом до відповідачки [PERSON] про позбавлення батьківських прав, у якому просить позбавити батьківських прав останню відносно дочки [PERSON] [INFO] . В обґрунтування позову зазначив, що позивач у справі на даний час тимчасово перебуває у Португалії в м. Мем-Мартініш. Сторони у цій справі не перебували у зареєстрованому шлюбі, проте у період з 2012 по 2013 рік проживали спільно у с. Муроване, Червоноградського р-ну, та у [ADDRESS] . [INFO] у сторін народилася дочка [PERSON] . Приблизно з червня 2013, коли [PERSON] було 4 місяці, сторони припинили спільне проживання, оскільки відповідачка покинула позивача та їхню дочку [PERSON] . Відповідачка народила ще 2-х дітей, стосовно яких рішенням Шевченківського районного суду м Львова від 05.12.2018 позбавлена батьківських прав. З цього часу позивач [PERSON] та його дочка [PERSON] проживали разом у с Муроване, а відповідачка [PERSON] окремо, і повністю все утримання та виховання дитини здійснювалось позивачем [PERSON] , а відповідачка самоусунулась від цього. В 2016 позивач виїхав на роботу та тимчасове місце проживання в Португалію, а через якийсь час вивіз дочку [PERSON] . З моменту прибуття [PERSON] у Португалію в Україну вона вже більше не приїздила. У Португалії вона відвідувала дитячий садок, у період з 2017 по 2018 роки, а з 2018 року відвідує школу у м. Мем-Мартініш, та є ученицею 4-го класу. Відтак з 2016 позивач, а 2017 його донька [PERSON] , проживають у Португалії разом з бабусею [PERSON] . У Португалії позивач [PERSON] та бабуся працюють та отримують дохід. Коли [PERSON] виповнилось 4 місяці відповідачка покинула свою дочку та позивача, та жила своїм окремим життям, яке у неї було досить кримінально активним протягом всього часу аж до сьогодні. Представник позивача вказує на те, що відповідачка неодноразово притягалася до адміністративної та кримінальної відповідальності, відбувала реальне покарання з позбавленням волі. На даний час у провадженні Червоноградського міського суду знаходиться об`єднана кримінальна справа по обвинуваченню відповідачки, та їй обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Зазначає, що відповідачка позбавлена батьківських прав відносно інших її дітей. Представник позивача зазначає, що йому відомо, що відповідачка також вживає наркотичні засоби, і є наркозалежною. Таким чином, викладеним вище підтверджується аморальна, антисоціальна поведінка відповідачки та її ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків, у зв`язку з чим позбавити її батьківських прав. Просить позов задовольнити. Ухвалою від 10.01.2023 у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання на 13.02.2023. У судовому засіданні, яке відбулося 13.02.2023 представник позивача підтримав своє клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та додав докази таких витрат. Ухвалою від 17.02.2023 підготовче провадження було закрито та справу було призначено до судового розгляду. 23.02.2023 від відповідачки на адресу суду надійшла заява, у якій остання зазначила, що проти задоволення позову про позбавлення її батьківських прав не заперечує. 03.04.2023 у судовому засіданні представник позивача Савка Р. І. підтримав позов у повному обсязі, зазначив, що [PERSON] не приділяє уваги та зовсім не займається дітьми, покинула свою дитину у 4 місяці та більше у житті дитини та позивача не з`являлася. Потреба у позбавленні батьківських прав виникла у зв`язку з тим, що відповідачка шантажує бабусю [PERSON] (матір позивача). Окрім цього, у позивача постійно виникає проблема із документами, оскільки, усюди необхідна письмова згода матері, а відповідачка цим користується і за це вимагає гроші. Тому представник підтримав позов у повному обсязі та просив його задовольнити. Окрім цього, просив стягнути витрати на правову допомогу у сумі 2000 грн. В судовому засіданні було допитано свідка [PERSON] , яка являєься бабусею позивача, та прабабусею дочки сторін [PERSON] . Свідок повідомила, що після того, як її онук почав жити з відповідачкою у них з`явилася дочка [PERSON] . З часом сторони посварилися, відповідачка забрала [PERSON] і стала жити у своєї матері. Коли дитині виповнилося 3 місяці, відповідачка зателефонувала до позивача і просила забрати дочку, оскільки вона не може знаходитися з нею, їй це важко. Відповідачка бажала гуляти та розважатися. Свідок зазначила, що правнучка проживала разом із нею у с. Муроване тривалий час, прабабуся її доглядала до 5-ти років, оскільки позивач постійно був на заробітках та висилав їм кошти, щоб було на що жити. Відповідачка більше не з`являлася у житті дитини, окрім одного разу, коли приїхала та вкрала у прабабусі телефон. Коштів відповідачка жодного разу дитині не давала, утриманням займався позивач. Також у цьому судовому засіданні було допитано свідка [PERSON] , яка являється тіткою позивача. Свідок зазначила, що позивач разом з відповідачкою проживали у [ADDRESS] . Проживали не довго, менше року. У 2013 році у них народилася дочка [PERSON] , після чого вони почали сваритися, та відповідачка забрала дитину та поїхала до своєї матері. Згодом сторони домовилися про щось та позивач забрав дочку до себе у с. Муроване. Відповідачка жодних коштів на дитину не давала, її вихованням не займалася, до дитини не приїжджала, дитина знаходилася на повному утриманні батька. Тривалий час дівчинка проживала з бабусею позивача. Також свідку відомо про факти шантажу відповідачкою матері позивача. Наразі [PERSON] з бабусею та позивачем перебувають у Португалії. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що є сусідкою позивача у с. Муроване. Зазначила, що їй відомо, що сторони проживали спочатку разом, потім у них з`явилася дитина. Зазначила, що дитиною постійно займалася бабуся, мама ніколи не гуляла із донькою, їсти не готувала, особисто свідок не бачила, щоб відповідачка приїжджала до дитини чи хоч якось нею займалася чи проводила час. Також свідку відомо про факт вимагання коштів відповідачкою у матері позивача та погрози тим, що забере дитину та віддасть у дитячий будинок. Відповідачка у судові засідання не з`являлася, проте подала заяву, у якій просила розгляд справи проводити у її відсутності та зазначила, що визнає позов. Представник третьої особи Органу опіки та піклування у судове засідання не з`явився, подав заяву про слухання справи у його відсутності де зазначив, що висновок Виконавчого комітету щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав відносно дочки [PERSON] підтримує у повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Як вже зазначалося вище, відповідачка подала заяву, у якій зазначила, проти задоволення позову про позбавлення її батьківських прав не заперечує. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відтак, враховуючи визнання позову, дослідивши надані позивачем документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне. Судом встановлено, що сторони у справі є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 22.02.2013 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сокальського районного управління юстиції у Львівській області (а. с. 16). Такі відомості також встановлено з повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (а. с. 17). З довідки про склад сім`ї №90 від 11.02.2015 встановлено, що позивач проживає в с. Муроване Сокальського району (а. с. 22). З довідки №657 від 13.11.2013, виданої Мурованською сільською радою Сокальського району Львівської області (а. с. 20) встановлено, що [PERSON] зареєстрована та проживає з 28.05.2013 разом з батьком, такі відомості також містяться у довідці №568 від 17.07.2017, виданій сільським головою Мурованської сільської ради (а. с. 23). З копії акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї №91 від 11.02.2015 встановлено, що станом на дату складення такого акту позивач мав на утриманні доньку [PERSON] , яка зареєстрована та проживає разом із батьком в [ADDRESS] , мати дитини [PERSON] на території сільської ради не зареєстрована, проживала тимчасово без реєстрації, вихованням дитини не займається (а. с. 21). З Акту встановлення факту проживання від 12.12.2022 №СО4603-2022 встановлено, що у житловому будинку у [ADDRESS] проживає [PERSON] разом із батьком [PERSON] та прабабусею [PERSON] , які її доглядали та виховували (а.с.25). З матеріалів позовної заяви судом встановлено, що [PERSON] з 2017 року разом з позивачем та матір`ю позивача [PERSON] проживають у Португалії, що встановлено судом із копії довідки голови районної адміністрації у м. Алгейрау - Мем-Мартініш від 17.10.2022, яка міститься у матеріалах справи мовою оригіналу на з перекладом на українську (а. с. 46-48). Дозвіл на виїзд дитини за кордон надала відповідачка, що встановлено судом з копії нотаріально посвідченої заяви [PERSON] про дозвіл на виїзд дитини за кордон від 26.07.2017 (а. с. 26). Окрім цього, з копій довідок від навчальних закладів, які містяться в матеріалах справи мовою оригіналу та з перекладом українською, судом встановлено, що у Португалії [PERSON] відвідувала дитячий садок «Маленькі люди» у м. Алгейрау, у період з 2017 по 2018 роки, а з 2018 року відвідує школу у м. Мем-Мартініш, та є ученицею 4-го класу, що підтверджується відповідними довідками від 01.06.2018, 20.10.2022, (а. с. 27-42). З 2010 року матір позивача [PERSON] працевлаштована та отримує дохід у Португалії, що встановлено з копії трудового договору (а. с. 54-60) З матеріалів позовної заяви встановлено, що позивач також проживає та працює у Португалії. Разом з тим, представник позивача на підтвердження того, що відповідачку було позбавлено батьківських прав відносно її інших дітей, додав до матеріалів справи копію рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05.12.2018, яким відповідачку було позбавлено батьківських прав відносно двох її інших малолітніх доньок [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а. с. 63-64,91-92). З копії обвинувального акту від 10.08.2022 судом встановлено, що відповідачка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.185 КК України (а. с.75-79). Судом встановлено, що відповідачка неодноразово притягалася до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.51, ч. 2 ст. 51 КУпАП, що підтверджено копіями постанов Шевченківського районного суду м. Львова від 22.02.2019 08.05.2019, 28.05.2019 (а. с. 94,95-96,97), постановою Галицького районного суду м. Львова від 13.02.2019 ( а. с. 136-137). Також судом встановлено, що відповідачка неодноразово притягалася до кримінальної відповідальності, на підтвердження чого в матеріалах справи містяться копії вироків Галицького районного суду м. Львова від 16.05.2019, від 03.06.2020, від 03.05.2018 (а. с. 128-130, 131-133, 134-135), копія вироку Городоцького районного суду Львівської області від 19.07.2017 (а. с.178). З витягу з рішення Виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області від 21.02.2023 №22 «Про затвердження висновків комісії з питань захисту прав дитини суд встановив, що комісія з питань захисту прав дитини вважає, що позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дочки [PERSON] [INFO] , є доцільним (а. с. 159). Окрім цього, в судовому засіданні судом було встановлено, що тягар утримання та виховання дитини повністю покладений на позивача, з яким дитина постійно проживає та якому також допомагає [PERSON] , його матір та бабуся [PERSON] . Відповідачка цими питаннями тривало й умисно не переймається, що було підтверджено показанням свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та представником позивача. При прийнятті рішення суд керується наступними правовими нормами. Позивач має право на звернення до суду з даним позов в силу норм ст. 165 СК України. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Частиною 1 статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до вимог ст. ст. 150, 155, 180 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, що є найважливішими обов`язками матері і батька, а також повинні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За змістом ч. 2 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. Згідно ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У відповідності до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Як зазначив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - постанова ПВСУ від 30.03.2007 року № 3), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осі, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей (п. 15 цієї постанови). Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (абз. другий п. 16 постанови ПВСУ від 30.03.2007 року № 3). Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідачки батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідачки на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції). Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України»). Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Встановлені фактичні обставини даної справи та оцінені докази свідчать про те, що відповідачка свідомо нехтує своїми обов`язками матері і не піклується про фізичний і духовний розвиток дочки, зокрема не забезпечує належною матеріальною допомогою, медичним обслуговуванням, не цікавиться навчанням дитини та її життям в цілому, не створює жодних умов для нормального спілкування з нею чи отримання дочкою доступу до культурних та інших духовних цінностей. Зазначені обставини є свідченням винної поведінки відповідачки та умисного ухилення нею від виховання дитини у такій мірі, що це дає достатні підстави для застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав. Факт невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків, передбачених ст. 150 СК України та факт того, що відповідачка ніяким чином не цікавиться життям дочки підтверджується матеріалами справи та показами свідків, вказаними вище. Разом з цим, суд враховує, що відповідачка неодноразово притягувалася до адміністративної та кримінальної відповідальності та на даний час утримується під вартою, що негативно характеризує її як матір. З моменту пред`явлення даного позову ставлення відповідачки до виконання нею батьківських обов`язків, її ставлення до дитини не змінилося, вона і надалі ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Відповідачка не бажає змінювати своє ставлення до дочки, не вживає для цього жодних заходів, що свідчить про її байдуже ставлення до результату розгляду позову про позбавлення її батьківських прав. Також суд враховує і те, що відповідачка не заперечувала щодо задоволення даного позову. На думку суду, така поведінка відповідачки свідчить про свідоме невиконання матір`ю обов`язків щодо надання нею необхідного матеріального забезпечення, щодо забезпечення дитини відповідними умовами проживання, створення йому належних умов для навчання у школі, яких дитина потребує не лише від батька, а й від матері. Будь-яких об`єктивних причин такого ставлення до дитини, до її інтересів, виховання, такого безвідповідального ставлення матері до виконання батьківських обов`язків, а також причин, які б виправдовували таку негативну поведінку відповідачки, судом не встановлено. Тому суд вважає, що відповідачка самоусунулася від виконання покладених на неї батьківських обов`язків по матеріальному забезпеченню та вихованню дитини, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, умисно ухиляється від їх виконання. Відтак, з урахуванням всього викладеного вище суд приходить до висновку про задоволення даного позову у повному обсязі. Окрім того, представник позивача просив суд вирішити питання судових витрат. У судовому засіданні, яке відбулося 13.02.2023 представник позивача підтримав своє клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та додав докази таких витрат. Окрім цього, у даному судовому засіданні представник позивача також просив стягнути витрати на правову допомогу у сумі 2000 грн. Від відповідачки жодних заперечень на таку вимогу представника позивача не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно із п. 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Зважаючи на наведені норми процесуального закону, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», «Данілов проти України»). Судом встановлено, що 21.12.2022 року між позивачем [PERSON] (від імені якого на підставі довіреності діяла [PERSON] ) та адвокатом Бордюком М. Й. було укладено договір про надання правової допомоги, відповідно до якого адвокат приймає на себе обов`язки по наданню усної та письмової консультативно-правової допомоги, підготовці необхідних процесуальних документів - позовної заяви, заяв, звернень, скарг, заперечень, відзивів, пояснень, інших та по представництву інтересів [PERSON] у справі щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дочки [PERSON] (а. с. 69). Також у матеріалах справи міститься ордер на надання правничої допомоги [PERSON] адвокатом Бордюком М. Й. (а. с. 70). Разом з тим, в матеріалах справи міститься Ордер на надання правничої допомоги [PERSON] адвокатом Савкою Р.І. (а.с.189). Зокрема останній брав участь у судовому засіданні у даній справі 03.04.2023. Також представник позивача подав до суду квитанцію до платіжної інструкції №39810308 від 22.12.2022 на суму 2000, 00 грн., де у призначенні платежу вказано «оплата за надані послуги згідно з договором про правову допомогу» (а. с. 116). Згідно із вищевказаними доказами щодо надання правової допомоги, загальна вартість наданих послуг адвокатом Бордюком М. Й. та Савкою Р.І. позивачу [PERSON] становить 2000 грн. Дослідивши надані докази на підтвердження витрат на правову допомогу, суд вважає, що заяву представника позивача [PERSON] про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу слід задовольнити, оскільки з аналізу матеріалів справи суд встановив, що така вартість правової допомоги відповідає складності справи та фактично виконаними адвокатами роботами (наданих послуг), часові, витрачені адвокатами на виконання відповідних робіт (послуг), обсягу наданих робіт (послуг). Виходячи із встановленої реальності участі адвоката та її необхідності, беручи до уваги задекларовані в п. 6 ч. 3 ст. 2 ЦПК України і усталеній практиці у вищевказаних рішеннях ЄСПЛ принципи пропорційності, розумності і співмірності, суд вважає за необхідне стягнути витрати на професійну правничу допомогу у повному заявленому обсязі в сумі 2000,00 грн. В силу вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки в користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 992,40 грн., оскільки заяву про визнання позову позивачка подала після закриття підготовчого судового засідання.

Outcome: approved