Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-10 00:00:00

Виклад позиції позивача. [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою [PERSON] про зміну місця проживання дитини в якому просить: -постановити рішення, яким визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з ним, батьком дитини. В обґрунтування позову позивач [PERSON] в позовній заяві заначив, що з відповідачем по справі він перебував в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу вони мають сина [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 13.03.2014 року шлюб зареєстрований між ним та відповідачем [PERSON] розірвано, сина залишено проживати разом з матір`ю. Після розірвання шлюбу він проживав окремо від сина та відповідачки та матеріально забезпечував сина. За час окремого проживання з дитиною, він мав з нею тимчасові побаченн за місцем свого проживання та ніколи не заперечував, що б син проживав разом із ним. Протягом останнього часу син все частіше почав висловлювати бажання проживати разом із ним постійно. На час звернення до суду син [PERSON] , проживає разом з ним в його родині, повністю перебуває на на його утриманні, та він бажає постійно проживати разом з ним. Як батько, він піклуюється про добробут дитини, забезпечує його матеріально та створює умови для його навчання. Відповідач [PERSON] тривалий час проживає окремо він сина. Дійти порозуміння з відповідачем щодо постійного проживання сина [PERSON] , [INFO] , в позасудовому порядку вони не можуть, що має наслідки, які негативно впливають на інтереси сина. Враховуючи, що ним створені належні умови для проживання та навчання сина, він забезпечений житлом, працевлаштований та має постійний дохід, забезпечує потреби сина, діючи виключно в його інтересах, враховуючи його бажання проживати разом із батьком, виникло питання про зміну місця проживання сина - дитини [PERSON] , [INFO] , разом з ним, батьком дитини. Наведені обставини свідчать про те, що саме в першу чергу в інтересах дитини буде змінити місце її проживання та визначити місце її проживання разом з батьком. Рух справи в суді. Ухвалою судді Красноградського районного суду Харківської області від 21.02.2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання по розгляду позовної заяви на 09.03.2023 року. Ухвалою Красноградського районного суду Харківської області суду від 28.03.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 11.04.2023 року. Заяви учасників процесу по суті справи та клопотання. Представник позивача [PERSON] - адвокат Орєхова Н.В. 11.04.2023 року подала до суду клопотання, в якому просить справу розглядати без її участі та участі позивача. Позовні вимоги підтримують. З урахуванням наявних у справі доказів, висновку органу опіки та піклування, просить ухвалити рішення про задоволення позову. Від відповідача по справі [PERSON] 05.04.2023 року до суду надійшла письмова заява в якій просить справу за позовом [PERSON] до неї про визначення місця проживання дитини розглядати за її відсутності. Представник служби у справах дітей та сім`ї Красноградської міської ради Харківської області в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання були повідомлені належним чином. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Позиція суду. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли сімейні правовідносини пов`язані з визначенням місця проживання малолітньої дитини, зокрема за місцем проживання батька. Фактичні обставини, встановлені судом. Судовим розглядом встановлено, що сторони по справі проживали у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу вони мають сина, [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 13.03.2014 року шлюб зареєстрований між ними розірвано, сина залишено проживати разом з матір`ю (а.с.10). Відповідно до характеристики [PERSON] , учня 4-А класу, Красноградського ліцею №5 Красноградської міської ради Харківської області, батьки приділяють належну увагу вихованню сина (а.с.11). На час звернення до суду син, [PERSON] , проживає разом із батьком в його родині, повністю перебуває на його утриманні. Позивачем створені належні умови для проживання та навчання сина, він забезпечений житлом, працевлаштований та має постійний дохід, забезпечує потреби сина, діючи виключно в його інтересах. Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Наталиської сільської ради Красноградського району Харківської області щодо зміни місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , виходячі з інтересів дитини, розглянувши всі обставини, в тому числі, що батьком створено належні умови для виховання та розвитку дитини та враховуючи, що мати, [PERSON] , не проти визначення місця проживання свого сина з батьком, з урахуванням прав та обов`язків батька та метері щодо дітей та відсутності спору між сторонами, служба у справах дітей не може встановити доцільність або недоцільність визначення місця проживання дитини та покладає вирішення даного питання на розсуд суду. Дiйти порозуміння сторони по справі щодо постійного проживання сина, [PERSON] , [INFO] , разом із батьком в позасудовому порядку не можуть, що має наслідки, які негативно впливають на iнтереси сина. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) (далі - Конвенція) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. В силу частини першої статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Згідно з частино другою статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 4, 5, 6 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Оцінюючи висновок, наданий Службою у справах дітей та Наталиської сільської ради Красноградського району Харківської області про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , суд вважає за доцільне визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, [PERSON] , [INFO] . Відповідно до частини 1 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Зокрема, зібрані докази у справі свідчать про те, що позивач постійно піклується про дитину, бере участь у духовному та фізичному розвиткові, син проживає разом із батьком в його родині, повністю перебуває на його утриманні. Позивачем створені належні умови для проживання та навчання сина, він забезпечений житлом, працевлаштований та має постійний дохід, забезпечує потреби сина, діючи виключно в його інтересах. Психологічного тиску батьком на дитину судом не встановлено. У постанові від 17.10.2018 року у справі №402/428/16-ц Велика Палата Верхового Суду відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. Висновки за результатами розгляду справи. Виходячи з якнайкращого забезпечення інтересів дитини та враховуючи тривалість проживання дитини за адресою разом з батьком, в тому числі, що [PERSON] не проти визначення місця проживання свого сина з батьком, з урахуванням прав та обов`язків батька та метері щодо дітей та відсутності спору між сторонами, забезпечення сталості дитині соціальних зв`язків з батьком та у соціумомі в цілому, добросовісне виконання батьком батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання, розвитку та навчання, а також відсутність обставин, які можуть негативно впливати на виховання дитини та розвиток, суд вважає, що даний позов [PERSON] про визначення місця проживання дитини разом з ним підлягає задоволенню. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Враховуючи вищевикладене суд вважає, за необхідне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] . Крім того суд зазначає, що залишаючи дитину проживати з батьком не можна тлумачити як наявність у батька переваги перед матір`ю, оскільки мати дитини у такому випадку не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною. Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України). Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Outcome: approved