Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] 24 жовтня 2022 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] , за участі третьої особи: Органу опіки та піклування Подільської міської ради Подільського району Одеської області, та просить визначити місце проживання дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 10 січня 2009 року перебуває у шлюбі з відповідачем, з яким проживала до вересня 2022 року, на даний час до Котовського міськрайонного суду Одеської області подано позовну заяву про розірвання шлюбу. Від даного шлюбу у сторін є діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з позивачкою за адресою: [ADDRESS] . Зазначила, що відповідач припинив своє місце проживання разом з позивачкою та дітьми, з ними не спілкується, не виховує, матеріальну допомогу на утримання дітей не надає. Всі питання щодо виховання дитини вирішуються самостійно позивачкою без участі відповідача. Тому вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. Позивачка у підготовче судове засідання не з`явилася, надала заяву в якій просила розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у підготовче судове засідання не з`явився, надав заяву в якій позовні вимоги визнав, просив розгляд справи проводити без його участі. Представник Органу опіки та піклування Подільської міської ради Подільського району Одеської області в судове засідання не з`явився. Надав заяву, згідно якої просив розглянути справу у відсутність представника. Також надали висновок про можливість визначення місця проживання дітей разом з матір`ю [PERSON] . Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що між сторонами 10 січня 2009 року був зареєстрований шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану по Котовському району Котовського міськрайонного управління юстиції Одеської області, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 10.01.2009, за актовим записом № 01. Від шлюбу сторони мають спільних дітей: доньку, [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 10.04.2010, актовий запис № 178), та доньку, [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 27.02.2016, актовий запис № 88). На даний час, діти сторін: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають разом із матір`ю, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї за № 1642 від 12.10.2022 виданою реєстраційним відділом Подільської міської ради Подільського району Одеської області. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Подільської міської ради Подільського району Одеської області за вих. № 982 від 03.04.2023, вважають, що визначити місця проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] , є можливим та відповідатиме інтересам дітей. У сторін виник спір щодо визначення місця проживання дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Принцип «найкращих інтересів дитини» є пріоритетним при вирішенні справ цієї категорії. За змістом статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Враховуючи встановлені судом обставини, які мають істотне значення для визначення місця проживання дітей, беручи до уваги визнання відповідачем позову, та висновок органу опіки та піклування, суд вважає за доцільне визначити місце проживання дітей з матір`ю, яка фактично проживає з ними, що буде відповідати саме інтересам дітей, позитивно сприятиме їх розвитку як психологічному так і фізичному. Згідно вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно вимог ч. 4 ст. 200 ЦПК України, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд знаходить всі підстави для ухвалення за результатами підготовчого провадження рішення про задоволення позову. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача має бути стягнутий на користь держави судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Outcome: approved