Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-02 00:00:00

В грудні 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу та просила суд винести рішення, яким стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики від 11 травня 2019 року у розмірі 30 875 грн. 00 коп. Позивачка [PERSON] надала заяву в якій просила суд розглянути справу без її участі(а.с.25). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином у встановленому законом порядку, що підтверджується довідкою про доставку смс-повідомлення щодо документу «Судова повістка про виклик до суду»(а.с.28-Б, 35). Представник відповідача за ордером на надання правової допомоги [PERSON] (а.с.24) була ознайомлена з матеріалами справи(а.с.23), однак відзиву на позов сторона відповідача не подавала. Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Відповідно до ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі та на підтвердження укладення договору та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Встановлено, що відповідно до договору позики від 11 травня 2019 року [PERSON] взяв в борг у [PERSON] грошові кошти у розмірі 30 875 грн. 00 коп., та зобов`язався повернути грошові кошти у строк до 01 грудня 2019 року про що сторонами укладено договір позики, який підписано сторонами(а.с.3). 25 листопада 2022 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про відступлення прав вимоги, згідно з умовами якого [PERSON] передала [PERSON] право вимоги за договором позики від 11 травня 2019 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] (а.с.4). Відповідачем не виконалися умови зобов`язання у встановлений у договорі позики строк, у зв`язку з чим позивач, як новий кредитор, вимушений звернутися до суду. Як слідує зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 527 ЦК України, передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Як вбачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у Постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Таким чином, розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, а отже розписка є не лише фактом укладення договору, а й фактом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику. Верховним Судом України у постанові від 18.09.2013 року у справі №6-63цс13, постанові від 11.11.2015 року у справі №6-1967цс15 та постанові від 18.01.2017 року в справі №6-2789цс16, Верховним Судом у постанові по справі №707/2606/16-ц провадження 61-28762св18 від 31.10.2018 року зроблений правовий висновок про те, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Крім того, відповідно до ч.ч. 2-3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргових документів у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Отже факт знаходження боргового документу оригіналу договору позики разом з розпискою [PERSON] про грошове зобов`язання від 11 травня 2019 року у [PERSON] свідчить про невиконання із сторони [PERSON] своїх боргових зобов`язань. В постанові Верховного Суду від 06 серпня 2020 року по справі №607/13993/17 вказано, що досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування ст. 1046,\~1047 ЦК України, повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Встановивши, що правовідносини сторін випливають з договору позики, позичальник свої зобов`язання в повному обсязі не виконав, в зазначені строки гроші не повернув, суд дійшов висновку, що виникла заборгованість за договором позики, яка підлягає стягненню в судовому порядку. На підставі наведеного, суд приходить до висновку про доведений факт щодо наявності заборгованості по договору позики укладеному від 11 травня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] .. Відповідач грошові кошти позивачу не повернув, а тому суд прийшов до висновку про необхідність стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 30 875 грн. 00 коп. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та ЗУ «Про судовий збір» з відповідача на користь держави повинно бути стягнено сплачений судовий збір в сумі 1\~073 грн. 60 коп., оскільки позивач звільнений від сплати судового збору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved