Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-23 00:00:00

В грудні 2020р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва позовом до відповідачів: [PERSON] (яка змінила прізвище після реєстрації шлюбу на « [PERSON] »), [PERSON] , в якій просила суд: - розірвати договір купівлі-продажу від 14 березня 2016р., укладеного між позивачкою з одної сторони та відповідачами з другої сторони, та додаткових угод до нього; - стягнути з відповідачки [PERSON] на свою користь 1093175,0 грн.; - стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь 614910,0 грн.; - стягнути з відповідачки [PERSON] на свою користь суму судових витрат, а саме суму сплаченого судового збору у розмірі 7146,80грн. та понесені витрати на професійну правничу допомогу; - стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь суму судових витрат, а саме суму сплаченого судового збору у розмірі 4204,0 грн. та понесені витрати на професійну правничу допомогу. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 14 березня 2016р. між сторонами було укладено договір купівлі-продажу, на підставі якого позивачкою було сплачено відповідачам 30000,00 дол. США та підписано акт приймання-передачі від 14 березня 2016р. на засвідчення виконання позивачем умов договору. 17 травня 2016р. між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до первісного договору, на підставі якої позивачкою було сплачено відповідачам 7200,00 дол. США та підписано акт приймання-передачі від 17 травня 2016р. на засвідчення виконання позивачкою умов договору. 29 липня 2016р. між сторонами було укладено додаткову угоду № 2 до первісного договору, на підставі якої позивачкою було сплачено відповідачам 4800,00 дол. США та підписано акт приймання-передачі від 29 липня 2016р. на засвідчення виконання позивачем умов договору. 11 жовтня 2016р. між сторонами було укладено додаткову угоду № 3 до первісного договору на підставі якої позивачкою було сплачено відповідачам 9600,00 дол. США та підписано акт приймання-передачі від 11 жовтня 2016р. на засвідчення виконання позивачкою умов договору. 28 грудня 2017р. між сторонами було укладено додаткову угоду № 4 від 28 грудня 2017р. до первісного договору, на підставі якої позивачкою було сплачено відповідачці 8400,00 дол. США та підписано акт приймання-передачі від 28 грудня 2017р. на засвідчення виконання позивачкою умов договору. Таким чином, на виконання умов договору купівлі-продажу позивачкою в цілому було сплачено 60000,00 дол. США, з яких 38400,00 дол. США отримала відповідачка, а 21600,00 дол. США отримав відповідач. Проте відповідачі, в порушення умов первісного договору не виконали своїх зобов`язань по договору, щодо передачі товару, що був об`єктом купівлі-продажу, чим істотно порушили норми договору та спричинили збитки позивачці. Позивачка вважає, що істотним порушенням договору відповідачкою було завдано позивачці збитків у розмірі 38 400,00 дол. США, а відповідачем було завдано позивачці збитків у розмірі 21600,00 дол. США. З огляду на зазначене, позивач вважає, що договір підлягає розірванню, а завдані збитки підлягають відшкодуванню. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом для захисту свого права. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2020р. відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 29 квітня 2021р. на адресу суду від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що вона виконала свої зобов`язання за первісним договором та додатковими угодами до нього, оскільки передала позивачці корпоративні права. 13 травня 2021р. представником відповідача було подані в засіданні письмові пояснення на позов, в яких сторона просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на пропущений позивачкою строк позовної давності для звернення до суду. Також стороною відповідача було подано до суду заяву, в порядку ст. 267 ЦК України. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 травня 2021р. було закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. 22 вересня 2021р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив відповідачки, в якій позивачка зазначила, що в тексті відзиву міститься посилання на інші договори та правочини, що не пов`язані із предметом спору та виконанням договору купівлі-продажу, що є предметом позову. Зазначені відповідачкою договори стосувались зовсім інших правовідносин та були в повній мірі виконані сторонами. 22 вересня 2021р. на адресу суду надійшли письмові заперечення позивачки на заяву сторони відповідача про застосування строків позовної давності, в яких позивачка зазначила, що строк позовної давності нею пропущено не було, оскільки початок строку позовної давності можливо відраховувати від дати, коли потерпіла особа отримала змогу оцінити розмір спричиненої шкоди. Датою остаточної сплати за договором та днем, коли позивачка отримала змогу оцінити розмір спричиненої шкоди було 28 грудня 2017р., коли нею було здійснено повну оплату вартості по укладеному з відповідачами договору та завершено виконання усіх договірних зобов`язань. Також позивачка зазначала, що умовами договору передбачено, що строк дії договору не сплив по сьогоднішній день, а сам договір лишається чинним, доки сторони договору не виконають усіх взятих договірних зобов`язань. 30 червня 2022р. на адресу суду надійшли письмові пояснення на позов, від сторони відповідача [PERSON] , а також 29 березня 2023р. була подана до суду промова в судових дебатах сторони. В судове засідання 24 квітня 2023р. сторони та їх представники не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку. Стороною позивача було подано до суду заяву про розгляд справи у відсутність сторони позивача, яка заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, з підстав, наведених у позові, просить суд позов задовольнити. Решта учасників процесу поважності причин неявки не повідомили, враховуючи положення ст. ст. 211, 223 ЦПК України, а також беручи до уваги, що в процесі розгляду справи сторонами були надані пояснення у вступному слові, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи у відсутність сторін. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, і це встановлено судом, на виконання умов договору купівлі-продажу від 14 березня 2016р. та додаткових угод до нього (а.с. 14-30), позивачкою було сплачено на користь відповідачів 60000,00 дол. США, з яких 38 400,00 дол. США отримала відповідачка [PERSON] , а 21600,00 дол. США отримав відповідач [PERSON] . Як встановлено судом, договір на сьогодні є чинним та не визнаний недійсним в передбачений чинним законодавством спосіб. Відповідно до п. 1.1., 1.2 розділу 1 «Предмет договору» первісного договору від 14 березня 2016р., продавці (відповідачі) зобов`язуються на умовах, викладених в договорі, передати покупцю права власності на 25 % товару, детальний перелік якого наведений в додатку № 1 до цього договору, який є його невід`ємною частиною (надалі - «Товар»), а покупець зобов`язується в свою чергу прийняти права власності на 25 % Товару і сплатити ціну, передбачену ст. 2 цього договору. Сторони погоджуються, що покупець (позивачка) має преважне право на придбання прав власності ще на 25 % Товару на тих самих умовах і за цією ж ціною, що передбачені цим Договором. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтвердила, що на виконання умов договору купівлі-продажу та додаткових угод до нього вона сплатила на користь відповідачів 60000,00 дол. США, однак в порушення умов договору відповідачі не виконали своїх зобов`язань по договору щодо передачі товару, що був об`єктом купівлі-продажу, чим істотно порушили норми договору та спричинили збитки позивачу. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] підтвердила, що разом із відповідачем [PERSON] вони отримали від позивача 60000,00 дол. США на виконання умов договору купівлі-продажу та додаткових угод до нього. Після чого вони виконали свої зобов`язання за договором та додатковими угодами до нього, оскільки передали позивачці корпоративні права та частину свого ресторану, що включало також немайнові активи. Відповідно до п. 3.1. первісного договору сторони погодили, що оплата ціни договору, здійснюється в день підписання договору. Факт здійснення цієї оплати підтверджується шляхом підписання сторонами відповідного акта приймання-передачі. Відповідно до п. 3.2. договору сторони погодили, що перехід прав власності на 25% товару від продавців до покупця відбувається в день підписання цього договору і підтверджується шляхом підписання сторонами акта приймання-передачі. Відповідно до п. 4.1 розділу 4 договору продавці гарантують, що якість товару відповідає всім державним стандартам, технічним умовам, іншій технічній документації, в тому числі державних органів, яка встановлює вимоги до його якості, та підтверджується сертифікатом виробника та/або сертифікатом відповідності стосовно відповідного товару. Відповідно до п. 5.1 ст. 5 договору при порушенні умов цього договору винна сторона відшкодовує спричинені нею збитки, що сталися внаслідок невиконання або неналежного виконання сторонами своїх зобов`язань за даним договором, в порядку, передбаченому чинним законодавством України. Відповідно до ст. 7 договору договір набирає чинності з дати його підписання обома сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за ним. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Визначення поняття гарантії якості товару міститься у ч. 1 ст. 675 ЦК України, якою передбачено, що товар, який продавець передає або зобов`язаний передати покупцеві, має відповідати вимогам щодо його якості в момент його передання покупцеві, якщо інший момент визначення відповідності товару цим вимогам не встановлено договором купівлі-продажу. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до ч. 5 ст. 653 ЦК України якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019р. у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013р. у справі № 6-75цс13 зроблено висновок, що «оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої ст. 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати». Відносно доводів відповідачки [PERSON] щодо наявності між сторонами інших правовідносин та договірних зобов`язань на підставі досліджених доказів, що містяться в матеріалах справи, суд встановив, що такі правочини мали місце, що документально підтверджено сторонами. Між позивачкою та відповідачем [PERSON] мав місце факт укладення договору № 1 купівлі-продажу частини частки в статутному капіталі ТОВ «Лехаім», що був виконаний сторонами. Виконання зазначеного договору було засвідчене підписанням акта приймання-передачі частини частки в статутному капіталі товариства. Крім того, між відповідачами також мав місце факт укладення договору № 2 купівлі-продажу частини частки в статутному капіталі ТОВ «Лехаім», що також був виконаний сторонами. Виконання зазначеного договору було засвідчене підписанням акта приймання-передачі частини частки в статутному капіталі товариства. Однак як вбачається зі змісту наданих документів, зазначені правочини не пов`язані із договором купівлі-продажу від 14 березня 2016р., що є предметом судового розгляду та стосувались інших правовідносин. Тому наявність зазначених правочинів не впливає на обов`язок виконання відповідачами цього договору купівлі-продажу та не містить норм або доказів того, що виконання сторонами інших договірних зобов`язань може впливати на виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу, що став предметом судового розгляду. Протягом всього часу розгляду справи в суді стороною відповідачів не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу на підтвердження виконання ними договору купівлі - продажу від 14 березня 2016р. та додаткових угод до нього, при цьому в судовому засіданні представники відповідачів не могли пояснити суду кількість та асортимент товарів, які були придбані стороною позивача. Як і не надали пояснення, чому між сторонами укладалися акти приймання передачі (а.с. 18, 21, 24, 27, 30), в яких було зазначено лише про виконання зобов`язань виключно стороною позивача. Стосовно заяви сторони відповідача про застосування строків позовної давності, то суд вважає, що така заява не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. У ч. 1 ст. 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважаться, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України). З наданого стороною позивача розрахунку заборгованості відповідачів 2-4 за житлово-комунальні послуги, вбачається, що стороною відповідачів 2-4 періодично вчинялися дії щодо сплати частини суми заборгованості, тобто в розумінні положень закону мало місце переривання строків позовної давності. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, №22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996р.; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09,§ 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013р.). 02 квітня 2020р. набув чинності Закон України від 30 березня 2020р. №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено п. 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020р. № 211«Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020р. до 31 липня 2020р. Дію карантину, встановленого цією Постановою, продовжено на всій території України згідно з Постановами КМ № 392 від 20 травня 2020р., № 500 від 17 червня 2020р., № 641 від 22 липня 2020р., № 760 від 26 серпня 2020р., № 956 від 13 жовтня 2020р., № 1236 від 09 грудня 2020р., № 104 від 17 лютого 2021р., № 405 від 21 квітня 2021р., № 611 від 16 червня 2021р., № 855 від 11 серпня 2021р., № 981 від 22 вересня 2021р., № 1336 від 15 грудня 2021р., № 229 від 23 лютого 2022р., № 630 від 27 травня 2022р., № 928 від 19 серпня 2022р., № 1423 від 23 грудня 2022р., та карантин діє до 30 квітня 2023р. Крім того, згідно п. 7.1. розділу 7 договору купівлі-продажу, цей договір набирає чинності з дати його підписання обома сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за ним. Водночас, враховуючи правову позицію, що встановлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25 травня 2021р. у справі № 910/11027/18, початок строку позовної давності слід рахувати від дати коли особа отримала змогу оцінити розмір спричиненої шкоди. 28 грудня 2017р. сторонами було укладено додаткову угоду № 4 від 28 грудня 2017р. до договору купівлі-продажу від 14 березня 2016р. та підписано акт приймання-передачі від 28 грудня 2017р. Отже, датою повної оплати договору купівлі-продажу та з моменту якої потерпіла особа отримала змогу оцінити розмір спричиненої шкоди слід також вважати 28 грудня 2017р. З огляду на зазначене суд вважає позовну заяву поданою у передбачений законодавством термін. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Як встановлено судом на підставі наданих сторонами доказів наявних в матеріалах справи, одна сторона договору (позивачка) виконала свої зобов`язання за укладеним договором від 14березня 2016р. в повній мірі здійснила оплату за договором, що підтверджується підписаними актами, натомість інша сторона (відповідачів) не виконала своїх договірних обов`язків та не надала суду достовірних та належних доказів щодо їх виконання. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4204,0 грн.; з відповідачки [PERSON] - 7146,8 грн.

Outcome: approved