Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-09 00:00:00

[PERSON] \~20.09.2021\~звернувся до\~суду з\~позовом до\~відповідача про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у 2009 році він з дозволу [PERSON] поселився у житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] . При цьому [PERSON] пояснила, що вона є єдиним власником даного будинку. У 2009 році [PERSON] померла. З 2009 року і по даний час він постійно проживає у вказаному житловому будинку, веде господарство, підтримує будинок у належному технічному та санітарному стані, сплачує комунальні послуги, обробляє прилеглу до будинку земельну ділянку, тобто добросовісно, безперервно та відкрито володіє цим майном понад 10 років. З огляду на викладене, просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок, що розташований за вищевказаною адресою. Позивач в судове засідання не з`явився, однак його представник адвокат Новіков О.М. подав суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, відповідно до якої позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотання про розгляд справи з його участю суду не надав, відзив не подав. Відповідно до ч.4\~ст.223 ЦПК України\~у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши в судовому засіданні матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивач з 2009 року проживає без реєстрації у житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] ,що підтверджується довідкою старости смт Знам`янка Друга та с.Водяне Знам`янської міської ради Кропивницького району Кіровоградської області №01-19/1597/7 від 13.07.2021. Згідно з паспортом громадянина України серії [NUMBER] , виданим на ім`я позивача, останній з 11.02.1981 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з інформації, наданої Знам`янським міжміським комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» 26.04.2018 за №277, житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Знам`янської міської державної нотаріальної контори Кіровоградської області 20.05.1949 за р.№3176/2. Відповідно до інвентаризаційної справи на вказаний житловий будинок, його власником є [PERSON] . За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що з дозволу власника будинку [PERSON] він вселився у спірний житловий будинок, після її смерті у 2009 році більше десяти років продовжує добросовісно та відкрито ним користуватися, а тому відповідно до ст.344 ЦК України існують підстави для визнання за позивачем права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч.4 ст.344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Зі змісту ст.344 ЦК України вбачається, що право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а тому встановлення власника майна або безхазяйної речі є однією з обставин, що має значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Матеріали справи свідчать про те, що позивач був обізнаний про власника спірного домоволодіння. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст.344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст.344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Звідси йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі, безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 у справі №910/17274/17. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено (постанова Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.08.2018 у справі №201/12550/16-ц). Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Зазначені вище висновки узгоджуються з роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Матеріали справи свідчать про те, що власником спірного житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] . Позивачем повідомлено, що [PERSON] у 2009 році померла, однак жодних доказів на підтвердження вказаних обставин, зокрема, свідоцтво про її смерть, суду не надано. Надання таких відомостей на виконання ухвали суду відділом реєстрації актів цивільного стану виявилося неможливим, оскільки відсутні дані щодо дати народження [PERSON] . Жодних даних, які б надали можливість ідентифікувати особу [PERSON] представником позивача суду не надано і таких в ході судового розгляду судом не здобуто. Також матеріали справи не містять відомостей щодо відмови власника житлового будинку від права власності на це майно. Докази на підтвердження відсутності можливих спадкоємців та відмови від прийняття ними спадкового майна після смерті [PERSON] в матеріалах справи також відсутні. Вказані підставі унеможливили заявлення представником позивача клопотання щодо залучення власника будинку або її спадкоємців до участі у справі в якості відповідача (відповідачів). Зазначене вище свідчить, що позивач був обізнаний про власника спірного домоволодіння, а отже знав, що заволодів чужою річчю, тому його володіння не призводить до набуття права власності незалежно від тривалості такого володіння. Під час розгляду справи позивач не надав доказів, а матеріали справи таких не містять, про те, що він володіє майном не за волею власника і не знав, хто є власником. Володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо в момент набуття річчю її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю. Аналізуючи наведені норми права та обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки за набувальною давністю не може визнаватися право власності на майно, власник якого відомий і не відмовлявся від своїх прав на це майно. Сам по собі факт користування позивачем даним майном не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю. Таким чином, позивачем не доведено усіх обставин, передбачених ст.344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав на набуття права власності. Позивач не є добросовісним набувачем спірного житлового будинку, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами ст.344 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed