Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-18 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати, що зазначені відповідачем [PERSON] відомості в позовній заяві від 13.03.2018 року, що вона [PERSON] «виїхала в 2000 році за кордон», «один раз в рік прибуває в Україну зустрічається з дітьми і заявляє їм, що проживає у цивільному шлюбі з іншим чоловіком» не відповідає дійсності, встановлені відомості в рішенні Залізничного районного суду м. Львова від 29.10.2018 року «що на початку 2000 років відповідач виїхала за кордон» є недостовірними, оскільки не відповідають дійсності. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 21.10.2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи у порядку спрощеного провадження, направлено ухвалу про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та додатками рекомендованою поштовою кореспонденцією. Відповідач у визначений судом п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву, такого не подав, про поважність причин не подання відзиву суд не повідомив, заява про поновлення строку для подання відзиву до суду станом на день винесення рішення також не поступала. Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступних висновків. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Судом встановлено, що 14 березня 2018 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , в якій позивач просить розірвати шлюб між ним та відповідачем, який зареєстрований 17.02.1990 року Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про що зроблено відповідний актовий запис № 421. Зазначає, що «Спільне життя з відповідачем не склалось. Протягом шести років у нашій сім`ї було порозуміння та взаємоповага. Після народження в 1996 році доньки матеріальний стан сім`ї погіршився і дружина постійно стала докоряти мені, що я неспроможний забезпечити сім`ю, ображала та говорила, що помилилась, вступаючи зі мною до шлюбу. Мої намагання зберегти сім`ю ні до чого не привели. Відповідач на початку 2000 років залишила сім`ю і поїхала на заробітки в Іспанію. Один раз в рік прибуває в Україну, зустрічається з дітьми і заявляє їм, що проживає у цивільному шлюбі з іншим чоловіком. Отже, при таких обставинах, подальше спільне проживання та збереження шлюбу суперечить, як нашим з відповідачем інтересам, так і інтересам наших дорослих дітей, які проживають зі мною. Спільне господарство нами не ведеться. Спору про поділ майна, яке є нашою спільною власністю не буде, оскільки відповідач все спільно нажите майно забрала собі, на що я дав свою згоду» /справа № 462/1385/18 а.с.2/. 29.10.2018 року рішенням Залізничного районного суду м. Львова в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 17.02.1990 року Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про що зроблено відповідний актовий запис № 421 /справа № 462/1385/18 а.с.35/. Постановою Львівського апеляційного суду від 29.12.2021 року рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29 жовтня 2018 року залишено без змін, колегія суддів вважає посилання відповідача на те, що судом першої інстанції було невірно встановлено, що вона виїхала за кордон в 2000 році - необґрунтованим, оскільки предметом розгляду в суді першої інстанції було питання розірвання шлюбу між сторонами, та судом не досліджувались та не встановлювались обставини виїзду відповідача за кордон. Посилання в рішенні суду першої інстанції на вказані обставини були зроблені лише в контексті викладу позовних вимог позивача. Колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення (постанова Верховного Суду від 11.12.2019 року по справі № 320/4938/17). Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (постанова Верховного Суду від 17.12.2019 року по справі № 641/1793/17). Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд ухвалюючи рішення керується нормами ст. 265 ЦПК України, зокрема рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин. Відповідно до ч. 2, 3, 4, 5 ст. 265 ЦПК України у вступній частині рішення зазначаються: 1) дата і місце його ухвалення; 2) найменування суду; 3) прізвище та ініціали судді або склад колегії суддів; 4) прізвище та ініціали секретаря судового засідання; 5) номер справи; 6) ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи; 7) вимоги позивача; 8) прізвища та ініціали представників учасників справи. В описовій частині рішення зазначаються: 1) стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача; 2) заяви, клопотання; 3) інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо). У мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; 5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування. У резолютивній частині рішення зазначаються: 1) висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог; 2) розподіл судових витрат; 3) строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження; 4) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України. Отже, як вбачається із наведеного, відомості «виїхала в 2000 році за кордон», «один раз в рік прибуває в Україну зустрічається з дітьми і заявляє їм, що проживає у цивільному шлюбі з іншим чоловіком», «що на початку 2000 років відповідач виїхала за кордон» є викладом позиції позивача, яка наведена у позовній заяві від 14 березня 2018 року [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, відповідно посилання позивача на те, що у рішенні Залізничного районного суду м. Львова від 29.10.2018 році було встановлено, що вона виїхала за кордон в 2000 році суд вважає необґрунтованим, оскільки предметом розгляду було питання розірвання шлюбу між сторонами, судом не досліджувались та не встановлювались обставини виїзду відповідача за кордон. Посилання в даному рішенні суду на вказані обставини були зроблені лише в контексті викладу позовних вимог позивача в описовій частині даного рішення. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. З огляду на викладене, вимоги позивача про визнання відомостей в позовній заяві та відповідно у рішенні суду, такими, що не відповідають дійсності, як спосіб захисту права чинним законодавством не передбачено. За таких обставин, у задоволенні позову слід відмовити повністю. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed