Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та третя особа є власниками квартири за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що у вказаній квартирі зареєстровано місце проживання відповідача, який з квітня 2013 року не проживає у квартирі, що належить їй та [PERSON] у рівних частках на праві приватної власності. Відповідач не несе витрат на утримання житла, не сплачує комунальні платежі, при цьому ніяких перешкод у користуванні приміщення відповідачу не створюється. Позивач несе додаткові витрати на утримання майна та позбавлений можливості в повному обсязі реалізувати своє право власності на майно, що стало підставою звернення до суду із вказаним позовом. Ухвалою від 30.11.2021 у справі відкрито загальне позовне провадження. Відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Позивач в судове засідання не з`явився, представник позивача через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника за наявними в справі матеріалами, в якій просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, суд встановив. Відповідно до вимог ст. 223 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи, що представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи, на підставі ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Квартира за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] у рівних частках на підставі свідоцтва про право власності від 19.05.2003 серії [NUMBER] , виданого на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення КМР від 07.05.2003 №722-С/КІ та Договору дарування, укладеного 12.11.2020 між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Первушеною Н.Ю., зареєстрованого в реєстрі за №1090 (а.с. 22-26). Відповідач зареєстрований у вищевказаній квартирі (а.с. 28). Як вбачається з акту від 06.10.2021, складеного проживаючими особами в будинку [ADDRESS] , відповідач зареєстрований, але не проживає в спірній квартирі (а.с. 27). Доказів створення відповідачу перешкод у користуванні спірною квартирою, суду не надано. Статтею 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Статтею 72 ЖК УРСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частиною 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 150 ЖК України, а також відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Як встановлено судом з досліджених доказів, відповідач з квітня 2013 року не проживає у спірній квартирі, тобто понад один рік не користується житлом. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Виходячи з встановлених в судовому засіданні обставин, суд вважає що позовні вимоги щодо визнання [PERSON] такого, що втратив право користування квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , підлягають задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: approved