Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-02 00:00:00

Заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 липня 2018 року у цивільній справі №509/3787/15-ц задоволено частково позов Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до [PERSON] (після реєстрації шлюбу змінено прізвище на [PERSON] ) про звернення стягнення на предмет іпотеки. В рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України в особі Філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк»(ЄДРПОУ 09328601, МФО 328845, р/р № [NUMBER] в Одеському облуправлінні АТ «Ощадбанк», юридична адреса: м. Одеса, вул. Базарна, 17) за Кредитним договором № 2354-н від 19.05.2008 р. у розмірі 2726812,28 грн., з яких: - 931407,96 грн. прострочений основний борг по кредиту; - 1089058,35 грн. прострочені проценти за користування кредитом; - 280978,72 грн. пеня за прострочений основний борг по кредиту; - 425367,25 грн. пеня за прострочені відсотки звернути стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором посвідченим 20.05.2008 р., [PERSON] , приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області та зареєстрованим у реєстрі за Р№ 504, а також Договором про зміни №1 від 23.09.2008 р. до Іпотечного договору від 20.05.2008 р., а саме на: земельну ділянку, загальною площею 0,1000 га, що розташована на території [ADDRESS] , кадастровий номер 5123755800:01:003:3107, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка належить [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №312365, виданого Відділом держкомзему у Овідіопольському району Одеської області Державного комітету України із земельних ресурсів від 16 вересня 2008 р. шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. 11.07.2022 року представник відповідачки [PERSON] , адвокат Нікітіна Г.Е., звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення, в якій просила скасувати заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 липня 2018 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. За результатами розгляду даної заяви, судом 15.07.2022 року постановлена ухвала, відповідно до якої заява представника [PERSON] адвоката Нікітіної Г.Е. задоволена, заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 23.07.2018 року скасовано, справа направлена до канцелярії суду для подальшого автоматизованого розподілу. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.07.2022 року, справа передана до провадження судді Панасенко Є.М. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 28.07.2022 року провадження по справі було відкрито за правилами загального позовного провадження. 23.08.2022 року представник відповідача, адвокат Нікітіна Г.Е. подала до суду зустрічну позовну заяву [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» про визнання недійсним кредитного договору № 2354-н, укладеного між ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» та [PERSON] ; визнання припиненим зобов`язання за договором іпотеки, укладеним 20.05.2008 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» та [PERSON] Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 29.07.2022 року було об`єднано в одне провадження вимоги за первісним позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» про визнання недійсним кредитного договору та визнання припиненими зобов`язання за договором іпотеки. Свої вимоги позивач за первісним позовом мотивує тим, що 19 травня 2008 року між ним та [PERSON] було укладено кредитний договір №2354-н та надано кредит в сумі 933 500,00 гривень. У якості забезпечення виконання зобов`язань по Кредитному договору, між Позивачем та [PERSON] 20 травня 2007 року був укладений Іпотечний договір, посвідчений Калгановою М.В., приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області та зареєстрований за № 504, згідно якого Банку було передано в іпотеку наступне нерухоме майно: - земельна ділянка, загальною площею 0,1000 га, що розташована на території [ADDRESS] , цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. 23 вересня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про внесення змін та доповнень до іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Калгановою М.В. 20 травня 2008 року, відповідно до якого предметом іпотеки є земельна ділянка, загальною площею 0,1000 га, що розташована на території [ADDRESS] , кадастровий номер - 5123755800:01:003:3107, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Враховуючи, що зобов`язання за кредитним договором відповідачем не виконуються, позивач за первісним позовом вважає, що його права як кредитора порушені, у зв`язку з чим позивач вимушений був звернутися з позовом до суду. Не погоджуючись із позовом представник відповідача за первісним позовом, подала до суду відзив на позовну заяву, де зазначила, що Приморський районний суд розглядав кримінальну справу в скоєнні злочинів передбачених ст.ст. ч.4 190, ч.1,ч.2,ч.3 358, КК України, де гр. [PERSON] для укладання договорів купівлі-продажу об`єктів нерухомості (земельних ділянок), в тому числі придбання їх шляхом отримання кредитів в банківських установах, діючи з єдиним наміром на заволодіння, шляхом обману грошових коштів банку АТ «Ощадбанк» в особі філії-Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» в особливо великих розмірах, шляхом видачі кредитів на придбання земельних ділянок масива №20 Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, без наміру їх погашення залучила через обман фізичних осіб в тому числі і [PERSON] . Як встановлено було слідством та в подальшому судом, [PERSON] не отримувала в касі банку грошові кошти, оскільки підпис на заяві на видачу готівкових коштів не належить [PERSON] , також [PERSON] не отримувала грошові кошти в касі банку по кредитному договору №2354-н від 19.05.2008 року у сумі 933500грн. Даний факт встановлений вироком суду від 28 вересня 2012 року та не потребує подальшому доказуванню. Вказаним вироком Приморський районний суд м. Одеси стягнув з винної особи [PERSON] на користь АТ «Ощадбанк» в особі філії-Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» грошові кошти у сумі 26127823 (двадцять шість мільйонів сто двадцять сім тисяч вісімсот двадцять три) грн. 51 коп., у тому числі і по кредитному договору оформленого на ім`я [PERSON] . Також було з`ясовано, що представником АТ «Ощадбанк» було отримано виконавчий лист для подання його до виконання до виконавчої служби, та 20 лютого 2018 року було відкрито виконавче провадження по стягненню 26127823 (двадцяти шести мільйонів сто двадцять сім тисяч вісімсот двадцять три) грн. 51 коп. на користь АТ «Ощадбанк» в тому числі і по кредитному договору №2354-н від 19.05.2008 року у сумі 933500 грн. Порушивши умови укладеного між сторонами договору кредиту, Банк своїх зобов`язань належним чином не виконав, що призвело до формування неіснуючої заборгованості по кредитному договору №2354-ц. Крім іншого, відповідач за первісним позовом зазначила, що позивач не направляв позичальнику вимоги про дострокове погашення боргу. Представник відповідача за первісним позовом адвокат Нікітіна Г.Е. просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Також представником відповідача за первісним позовом адвокатом Нікітіною Г.Е. було подано заяви про застосування строків позовної давності. Зустрічну позовну заяву представник [PERSON] адвокат Нікітіна Г.Е. обґрунтувала тим, що відповідач не виконав умови кредитного договору п.1.1, п. 1.2, грошові кошти в сумі 933 500 гривень позичальнику не були видані, даний факт був встановлений в кримінальній справі №1522/16226/12 та не потребую доказуванню. Укладаючи кредитний та іпотечний договори [PERSON] не усвідомлювала реальних наслідків укладання даних договорів, оскільки не мала наміру отримати грошові кошти. Не погоджуючись із позовними вимогами представник відповідача за зустрічним позовом, подала до суду відзив на позовну заяву, де зазначила, що [PERSON] мала намір на отримання грошових коштів, оскільки метою отримання кредиту було саме придбання земельної ділянки, яка у подальшому була зареєстрована за [PERSON] Часткове погашення кредитної заборгованості свідчить про укладання кредитного договору та про визнання [PERSON] кредитного зобов`язання. Представник відповідача за зустрічним позовом [PERSON] просила відмовити у задоволенні зустрічного позову та застосувати строки позовної давності. Представник позивача за первісним позовом [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та наполягали на їх задоволенні, вимоги зустрічного позову не визнала, просила відмовити у задоволенні зустрічного позову та застосувати строки позовної давності. Представник відповідача за первісним позовом адвокат Нікітіна Г.Е. вимоги первісної позовної заяви не визнала, просила відмовити у задоволенні позову та застосувати строки позовної давності, позовні вимоги зустрічного позову підтримала у повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. Заслухавши представників сторін, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 19 травня 2008 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено кредитний договір №2354-н та надано кредит в сумі 933 500,00 гривень. В якості забезпечення виконання зобов`язань по Кредитному договору, між позивачем та відповідачем [PERSON] 20 травня 2007 року був укладений Іпотечний договір, посвідчений Калгановою М.В., приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області та зареєстрований за № 504, згідно якого Банку було передано в іпотеку наступне нерухоме майно: земельна ділянка, загальною площею 0,1000 га, що розташована на території [ADDRESS] , цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. 23 вересня 2008 року між сторонами по справі було укладено договір про внесення змін та доповнень до іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Калгановою М.В. 20 травня 2008 року, відповідно до якого предметом іпотеки є земельна ділянка, загальною площею 0,1000 га, що розташована на території [ADDRESS] , кадастровий номер - 5123755800:01:003:3107, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Відповідно до п. 1.5. Кредитного договору Позичальник зобов`язався щомісячно до останнього робочого дня місяця, наступного за звітним, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані відсотки за користування кредитом рівними платежами в сумі 15 130,00 грн., шляхом внесення готівки до каси Банку або шляхом безготівкових перерахувань, починаючи з червня 2008 р. на відповідні рахунки Позичальника, відкриті у Банку. Крім цього, відповідно до п. 5.2. Кредитного договору, за порушення взятих на себе зобов`язань по поверненню основної суми кредиту, своєчасної сплати відсотків за користування кредитом, комісійних винагород та інших платежів за Кредитним договором, Позичальник зобов`язується сплатити на користь Банку пеню в розмірі 17% (сімнадцять відсотків) від суми несплаченого платежу. Відповідно до п. 3.4. Кредитного договору банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в цілому або у визначений банком частині, сплати процентів за користування ним та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов`язань за цим договором або невиконання чи неналежного виконання Позичальником будь-яких зобов`язань за іпотечним договором, в тому числі, але не виключно, у випадку: одноразового прострочення сплати чергового платежу по кредиту та процентів за користування кредитом понад 2 (два) місяці). Згідно з підп. 4.2.1, 4.2.3. п. 4.2. Кредитного договору, Банк вправі, вимагати від Позичальника належного виконання взятих на себе зобов`язань по Кредитному договору та, при виникненні простроченої заборгованості за кредитом чи процентами більш ніж на 2 (два) місяці, а також інших випадках, передбачених цим Договором, достроково стягнути кредитні кошти, нараховані відсотки та інші платежі, що підлягають сплаті в примусовому порядку, в тому числі, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором. Відповідно до п. 3.1.3. Іпотечного договору, у разі порушення Іпотекодавцем зобов`язань за Кредитним договором та/або зобов`язань за Іпотечним договором, Іпотекодержатель вправі задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмету іпотеки. У зв`язку із невиконанням [PERSON] умов Кредитного договору та Іпотечного договору виникла заборгованість за кредитом, яка на теперішній час не погашається та станом на 09.08.2015 р. складає 2 726 812,28 грн., з яких: -931 407,96 грн. - прострочений основний борг по кредиту; -1 089 058,35 грн. - прострочені проценти за користування кредитом; -280 978,72 грн. - пеня за прострочений основний борг по кредиту; -425 367,25 грн. - пеня за прострочені відсотки. За змісту вироку Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2012 року у справі № 1522/16226/12 [PERSON] , діючи від імені позичальника [PERSON] , отримала на підставі заяви [PERSON] про видачу готівки за кредитним договором від 19 травня 2008 року № 2354-н грошові кошти у розмірі 933 500,00 грн, які в подальшому передала продавцям земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] . Не заслуговують на увагу доводи [PERSON] про те, що стягнення з [PERSON] відшкодування збитків, завданих злочином, за своїм обсягом є достатніми для повернення банку отриманих коштів. Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2012 року в справі № 1522/16226/12 [PERSON] визнано винуватою у скоєнні злочину, передбаченого частиною 4 статті 190, частинами 1, 2, 3 статті 358 КК України (заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайства), скоєне повторно в особливо великих розмірах; підроблення документів, які видаються або посвідчуються підприємством та підприємцем і надають права, з метою використання його підроблювачем; підроблення документів, які видаються або посвідчуються підприємством і надають право, з метою використання його підроблювачем, скоєне повторно; використання завідомо підроблених документів) та із застосуванням статей 70, 75 КК України застосовано покарання у вигляді 5 років позбавлення волі зі звільненням від відбуття покарання з випробувальним строком 1 рік. У порядку вирішення цивільного позову у кримінальному провадженні стягнуто з [PERSON] на користь АТ «Ощадбанк» на відшкодування матеріальних збитків 26 127 823,51 грн. Зі змісту зазначеного вироку, злочинні дії [PERSON] мали місце, у тому числі й щодо кредитного договору від 19 травня 2008 року № 2354-н. Вирок суду в частині цивільного позову не виконано. Вирішений у кримінальній справі цивільний позов до відповідача [PERSON] про відшкодування матеріальних збитків, завданих злочином, не є вирішенням спору у правовідносинах, які мають місце між АТ «Ощадбанк» та [PERSON] , які є договірними правовідносинами, наслідком яких є зобов`язання [PERSON] , як боржника вчинити на користь АТ «Ощадбанк» як кредитора певну дію (повернути отримані в кредит кошти та сплатити нараховані за користування коштами проценти). Водночас АТ «Ощадбанк» як кредитор має право вимагати від [PERSON] як боржника виконання зобов`язання. Зобов`язання за кредитним договором від 19 травня 2008 року № 2354-н не виконано, зазначений договір є чинним, а отже, правовідносини між [PERSON] та АТ «Ощадбанк» не припинилися. До подібного висновку дійшов Верховний суд у своїй постанові від 29.09.2021 року по аналогічній справі №520/8378/13-ц. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги АТ «Ощадбанк» на належне виконання кредитного договору, за захистом якого воно звернулося до суду обґрунтовані. Проте, надаючи оцінку заявам представника відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності, суд приходить до висновку, що наявні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності до вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки, за наступним. Відповідно до ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.4ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з частинами 1, 5ст.261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з пунктом 3.4. Кредитного договору банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в цілому або у визначений банком частині, сплати процентів за користування ним та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов`язань за цим договором або невиконання чи неналежного виконання Позичальником будь-яких зобов`язань за іпотечним договором, в тому числі, але не виключно, у випадку: одноразового прострочення сплати чергового платежу по кредиту та процентів за користування кредитом понад 2 (два) місяці). Така ж сама умова щодо припинення строку користування кредитом, обумовлена п. 4.2.3 Кредитного договору. Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів. Позовну давність щодо заборгованості за кредитом не можна починати облічувати з дня спливу визначеного договором строку кредитування, оскільки встановлення такого строку має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Останній платіж за кредитним договором сплачено у лютому 2009 року, а тому за визначенням пунктами 3.4, 4.2.3 Кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 2 місяця, тобто - 01.05.2009 року, тому саме з цього моменту у позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав. (Постанова КЦС ВП від 27.05.2020 року у справі №757/62596/16-ц; постанова КЦС ВС від 24.06.2020 року у справі №757/30494/15-ц). Оскільки крайнім строком позовної давності є 01.05.2012 року, то позивачем за первісним позовом пропущено строк позовної давності щодо пред`явлення вимог за Кредитним договором №2354-н від 19.05.2008 року. Таких саме висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року у справі № 138/240/16-ц (провадження 61-14987сво19) зазначено, що з аналізу змісту пункту 9.2 кредитного договору слідує, що безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання є виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, так як у такому повідомленні банк не вимагає дострокового виконання зобов`язань. Виходячи з наведеного, у разі прострочення виконання позичальником своїх зобов`язань відбувається автоматична зміна строку виконання основного зобов`язання та така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України. Отже, якщо сторони договору визнали безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання саме виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, то така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 381/4598/16-ц, від 24 листопада 2021 року у справі 554/14426/15-ц, від 31.08.2022 року по справі № 308/1546/18. Крім іншого, як вбачається з матеріалів справи, 21.05.2012 року ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії-Одеське обласне управління в рамках кримінальної справи №1037, яка порушена відносно громадянки України [PERSON] , в скоєнні злочинів передбачених ст.ст. 190 ч. 4, 358 ч. 1, 2, 3 КК України звертався до [PERSON] із позовною заявою про відшкодування матеріальної шкоди. У позовній заяві ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії-Одеське обласне управління посилається на спричинений матеріальний збиток у сумі 43 016 037 гривень 58 копійок, з яких серед інших є матеріальний збиток за кредитним договором з [PERSON] у розмірі 1 475 497,70 гривень, який складається із тіла кредиту - 931 407,96гривень та процентів за користування кредитом у розмірі 544 089, 74 гривень. Таким чином, ще 18 травня 2012 року (дата реєстрація вихідної кореспонденції, яка міститься на позовній заяві та уточненнях до позовної заяви) позивач, був обізнаний, про наявність порушених прав, а відповідно до цього строк позовної давності сплив 19.05.2015 року, тоді як з позовною заявою до [PERSON] позивач звернувся 26.08.2015 року. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення Європейського суду з прав людини від 20.12.2007 за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою повноважною особою. Таким чином, суд вважає, що необхідно застосувати до позовної вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки строк позовної давності. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови в позові. Щодо позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору, суд прийшов до висновку, що такі вимоги є необґрунтованими з наступних підстав. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. В Цивільному кодексі України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України). Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилалася на те, що укладаючи кредитний договір та іпотечний договір вона не усвідомлювала реальних наслідків укладання даних договорів, оскільки не мала на меті отримання грошових коштів по кредитному договору, що і було встановлено вироком Приморського районного суду. Установивши, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позичальник почала виконувала його умови суд дійшов до висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] та відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним. Враховуючи, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання, то у разі відсутності підстав визнання кредитного договору недійсним - зобов`язання за договором іпотеки не може бути припиненим. Надаючи оцінку заяві представника відповідача за зустрічним позовом [PERSON] про застосування строку позовної давності, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності до вимог позивача за зустрічним позовом про визнання недійсним кредитного договору та визнання припиненими зобов`язання за договором іпотеки, оскільки заявлені вимоги [PERSON] необґрунтовані, що вже є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed