Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-12 00:00:00

22.12.2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області про звільнення майна з -під арешту. В обґрунтування заяви вказав, що він є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] разом зі своїми батьками [PERSON] та [PERSON] . Вказав, що його мати померла [INFO] . Посилався на те, що у зв`язку з розслідуванням кримінальної справи про ДТП в 2007 році, на його квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] постановою слідчого відділу розслідування ДТП СУ (Відділу розслідування злочинів в сфері транспорту СУ) ГУ МВС України в Харківській області від 24.12.2007 було накладено арешт на все майно, що йому належить. Зазначив, що не знав про накладений арешт. При судовому розгляді справи судом не було вирішено питання про скасування арешту майна. Вказав, що розслідування та судовий розгляд справи давно завершено, відбулось примирення сторін з виплатою компенсації, та в 2010 році укладено договір та заяву про відсутність претензій. Враховуючи викладене, відпала потреба для наявності арешту на квартиру, а тому звернувся до суду з вказаним позовом. Вказав, що обтяження у вигляді арешту, зареєстрованого за належною йому квартирою, створює перешкоди в реалізації права розпорядження належним йому майном. Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова Лях М.Ю. від 28.12.2021 відкрито спрощене позовне провадження у справі. 17.10.2022 відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, зазначена цивільна справа надійшла в провадження судді Губської Я.В. 07.12.2022 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Посилався на те, що 15.08.2008 Київським районним судом м. Харкова винесено вирок, згідно якого, позивача визнано винуватим та призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права кернування транспортним засобом строком на 1 рік, але на підставі ст. 75 КК України позивача було звільнено від відбування покарання строком на 2 роки. Як вказує позивач обтяження у вигляді арешту, зареєстрованого за належною йому квартирою, створює перешкоди в реалізації права розпорядження належним йому майном, адже з моменту досудового слідства пройшло вже 12 років, а отже відпала не тільки процесуальна потреба досудового слідства, а взагалі будь-яка підстава для наявності арешту на квартиру позивача. У зв`язку з цим просить скасувати арешт майна накладений на підставі постанови слідчого відділу розслідування ДТП СУ ГУМВС України в Харківській області від 24.12.2007 та звільнити з-під арешту обтяжену та належну [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] . Посилались на те, що Головне управління Національної поліції України в Харківській області є у даній справі не належним відповідачем, а відтак у задоволені позовних вимог слід відмовити.Так, у позовній заяві позивач посилається на те, що в рамках матеріалів кримінальної справи № 57070840, слідчий відділу розслідування ДТП СУ ГУМВС України в Харківській області капітан міліції Люленко П.В., виніс постанову про накладення арешту на майно [PERSON] , та в подальшому 25.12.2007 матеріали вищезазначеної кримінальної справи були направленні до Київського районного суду з обвинувальним заключенням відносно [PERSON] для розгляду по суті.Наведене свідчить про те, що поліцейські Головного управління Національної поліції в Харківській області ніяких дій в рамках зазначеної кримінальної справи відносно позивача не здійснювали, оскільки 25.12.2007 матеріали вищезазначеної кримінальної справи були направленні до Київського районного суду з обвинувальним заключенням відносно [PERSON] для розгляду по суті, а вже 15.08.2008 Київським районним судом м. Харкова винесено вирок, згідно якого позивача визнано винуватим та призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права кернування транспортним засобом строком на 1 рік, але на підставі ст. 75 КК України позивача було звільнено від відбування покарання строком на 2 роки.Головне управління Національної поліції в Харківській області, було утворене Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», тобто після подій на які вказує позивач у своєму позові. Оскільки Головне управління Національної поліції в Харківській області, було утворене Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», тобто після подій на які вказує позивач у своєму позові, належним відповідачем у справі є Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (Код ЄДРПОУ 08592313). Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 29.03.2023 залучено до участі у справі в якості третьої особи - Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Світлична Я.О. в судове засідання не з`явились, надали заяви про слухання справи за їй відсутності, позовні вимоги просили задовольнити. Представник відповідача до суду не з`явився, повідомлявся про час та місце слухання справи належним чином, надав заяву, в якій просив розглядати справу у їх відсутність. Треті особи [PERSON] та ГУ МВС України в Харківській області в судове засідання не з`явились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Суд дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до довідки КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» ХМР від 18.06.2019 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві приватної, спільної сумісної власності належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане Ц (в) ПДЖФ УКМта П 17.05.1999, р.№ [NUMBER] . Також, відповідно до вказаної довідки вбачається, що постановою слідчого відділу розслідування ДТП СУ ГУ МВС України в Харківській області від 24.12.2007 було накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] . Постановою слідчого відділу розслідування ДТП СУ ГУ МВС України в Харківській області від 24.12.2007 накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] , 1978 р.н. де б таке не знаходилось з метою забезпечення цивільного позову. Відповідно до довідки Київського районного суду м.Харкова від 07.04.2014 та листа ГУ НП в Харківській області від 22.10.2021 зазначено, що 15.07.2008 Київським районним судом м.Харкова ухвалено вирок, яким [PERSON] , [INFO] засуджено за ч.2 ст. 286 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортним засобом на 1 рік. Згідно ст. 75 КК України [PERSON] звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки. Цивільний позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто зі [PERSON] на користь [PERSON] спричинену моральну шкоду в розмірі 95 450,00 грн. та 500 грн. за надання юридичних послуг, а всього стягнуто 95950,00 грн. Згідно матеріалів та квитанції від 02.08.2008 цивільний позов та стягнення сплачено в повному обсязі. Згідно договору про відшкодування моральної та матеріальної шкоди від 18.09.2010, укладеного між [PERSON] та [PERSON] сторони визначили умови та порядок відшкодування завданої шкоди. Відповідно до заяви [PERSON] від 18.09.2010, посвідченої приватним нотаріусом ХМНО Саварінською Н.В., реєстровий №2860, останній повідомив, що умови договору про відшкодування моральної та матеріальної шкоди від 18.09.2010 достроково припинені за взаємною згодою та мирною домовленістю сторін. Претензій матеріального та іншого характеру [PERSON] , до [PERSON] не має. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Після припинення кримінальної справи (в тому числі у зв`язку зі скасуванням постанови про її порушення, винесеної за процедурою КПК України 1960 року) відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції головному обов`язку держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту. Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі. Шляхів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором або судом у зв`язку з неприйняттям обов`язкового рішення про скасування арешту майна, після припинення кримінальної справи КПК України 1960 року не встановлював. З урахуванням зазначеного, а також тривалого часу, що минув після розгляду кримінальної справи, яка закінчилась постановленням 15.07.2008 вироком суду, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися в правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності [PERSON] шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року не буде ефективним способом захисту порушеного права. КПК України 1960 року не містив інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті 253, пункту восьмого частини першої статті 324, частини тринадцятої статті 335 цього Кодексу передбачалося лише після прийняття рішення про призначення до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком. Кримінальну справу, в межах якої на майно [PERSON] накладено арешт, розглянуто з постановленням 15.07.2008 вироку суду, яким [PERSON] , [INFO] засуджено за ч.2 ст. 286 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортним засобом на 1 рік. Згідно ст. 75 КК України [PERSON] звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки. Цивільний позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто зі [PERSON] на користь [PERSON] спричинену моральну шкоду в розмірі 95 450,00 грн. та 500 грн. за надання юридичних послуг, а всього стягнуто 95950,00 грн. Згідно матеріалів та квитанції від 02.08.2008 цивільний позов та стягнення сплачено в повному обсязі. Так, з матеріалів справи вбачається, що матеріальна та моральна шкода була відшкодована в повному обсязі, про що свідчить нотаріально посвідчена заява потерпілого від 18.09.2010. Доказів на спростування вказаного суду надано не було. Згідно вимог ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» - особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Власник майна, згідно зі статтею 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з п. 2 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03 червня 2016 року позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Виходячи з вищевикладеного, на час звернення із заявою до суду за наявності арешту (обтяження,) накладеного на майно позивача, яке належить йому на праві приватної спільної сумісної власності порушуються його права, внаслідок чого він позбавлени й можливості для вільного користування та розпорядження майном, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений нею спосіб шляхом зняття арешту з майна. Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги засновані на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено частино 2 статті 77 ЦПК України. Згідно ст. ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтею 174 КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба. Проте слідчий суддя наділений повноваженнями вирішувати такі клопотання під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чиним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у припиненій кримінальній справі, даний Кодекс не передбачає. Водночас слідчий суддя, як і інші органи державної влади та їх посадові особи, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, вимог інших актів законодавства. Оскільки відповідно до вимог кримінального процесуального закону вирішення питання про зняття арешту з майна можливе лише в межах кримінального провадження, розгляд відповідного клопотання [PERSON] за правилами кримінального судочинства вимагав би повторного порушення кримінальної справи щодо нього. Проте початок нового розслідування додатково зумовить правову невизначеність у зв`язку з повторенням ризиків офіційної констатації злочинності поведінки позивача і таким чином призведе до погіршення його правового становища. Означений спосіб розв`язання порушеного [PERSON] питання є недопустимим з точки зору досягнення мети захисту його прав та законних інтересів. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги засновані на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяження) квартири [ADDRESS] , накладеного 24.12.2007 року відповідно до постанови слідчого відділу розслідування ДТП СУ (Відділу розслідування злочинів в сфері транспорту СУ) ГУ МВС України в Харківській області, порушується право власності позивача [PERSON] , внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, у зв`язку з чим позовні вимоги останньої підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, суд вважає, що вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. Вказаний вище висновок суду повністю узгоджується з правовою позицією викладеною в постановах Верховного Суду у справі №766/21865/17 від 12.06.2019 та справі №372/2904/17 від 15.05.2019. На підставі викладеного, ст. 41 Конституції України, ст. ст.3, 15, 16, 316, 317, 319, 321ЦК України,

Outcome: approved