Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-06 00:00:00

[PERSON] ,\~від імені\~та в\~інтересах якої\~на підставі\~договору про\~надання правової\~допомоги №\~14\~від 22\~березня 2018\~року та\~ордеру серії\~ПТ №\~201090\~від 10\~листопада 2021\~року діє\~адвокат Крецул\~Л.\~М.,\~звернулася до\~Нововодолазького районного\~суду Харківської\~області з\~позовом до\~ [PERSON] ,\~із залученням\~до участі\~у справі\~в якості\~третьої особи,\~що не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмета спору:\~Нововодолазької селищної\~ради Харківської\~області,\~в якому\~просить визнати\~ [PERSON] такою,\~що втратила\~право користування\~житловим приміщенням,\~розташованим за\~адресою:\~ [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог представником позивача зазначено, що позивач, [PERSON] , є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 09 жовтня 2001 року, реєстраційний № 1154, зареєстрованого Нововодолазьким державним підприємством технічної інвентаризації в реєстраційній книзі № 2 за реєстровим № 180 від 09 жовтня 2001 року. У даному житловому будинку окрім позивача, зареєстрована її донька [PERSON] , але з лютого 2017 року в даному будинку фактично не проживає. Як вказала представник позивача, рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 07 травня 2021 року у справі з єдиним унікальним № 631/100/20, [PERSON] була позбавлена батьківських прав стосовно неповнолітньої [PERSON] та з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання [PERSON] . 26 серпня 2021 року виконавчий комітет Нововодолазької селищної ради Харківської області прийняв рішення № 220 про визначення [PERSON] опікуном над малолітньою дитиною [PERSON] . На даний момент відповідач зареєстрована в житловому будинку, що належить на праві власності позивачу, що позбавляє її права вільно володіти майном. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 01 грудня 2021 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Нововодолазької селищної ради Харківської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 07 квітня 2023 року визначено про заочний розгляд справи. Також Нововодолазьким районним судом Харківської області неодноразово постановлялись ухвали про відкладення розгляду справи, у зв`язку із неявкою відповідача у судове засідання. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, зупинення і поновлення провадження тощо) у справі\~за позовом [PERSON] до [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Нововодолазької селищної ради Харківської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судом не вживалось. Позивач, [PERSON] , у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи була сповіщена завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України, про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення рекомендованих поштових відправлень. Скориставшись своїм правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, [PERSON] через канцелярію суду 10 січня 2023 року надала заяву, що була зареєстрована за вхідним № 152/23-вх, відповідно до якої просила долучити додаткові докази по справі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, розгляд справи просив провести за її відсутності, зазначивши, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Також представник позивача адвокат Крецул Лариса Миколаївна 07 квітня 2023 року на електронну адресу суду направила заяву, що була зареєстрована за вхідним № ЕП-616/23-вх, відповідно до якої просила позовні вимоги [PERSON] задовольнити, розгляд справи провести за відсутності сторони позивача, зазначивши, що проти заочного розгляду справи не заперечують. Відповідач, [PERSON] , у судові засідання жодного разу не з`явилась, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялась відповідно до вимог Цивільного процесуального законодавства України за адресою місця реєстрації, зазначеною у позові та вказаною у повідомленні Новоселівського старостинського округу № 6 Нововодолазької селищної ради Харківської області. Згідно з даними поштових відділень УДППЗ «Укрпошта» судові повістки повернулися на адресу суду з відміткою про неможливість вручення «адресат відсутній за вказаною адресою», «не проживає». За таких обставин, відповідно до частини 1 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач, [PERSON] , вважається такою, що належним чином повідомлена про розгляд справи. Крім того, у судове засідання, що було призначено на 07 квітня 2023 року відповідач також викликалась шляхом розміщення судового оголошення на офіційному вебсайті судової влади України (https://nv.hr.court.gov.ua/sud2028/pres-centr/11/1396923). Про причини своєї неявки [PERSON] суд не повідомляла, ніяких клопотань на адресу суду не направляла. Відзив на позовну заяву у відповідності до приписів статті 178 Цивільного процесуального кодексу України відповідач не подала. Уповноважений представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Нововодолазької селищної ради Харківської області у судове засідання теж не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялись завчасно та у відповідності до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Селищний голова О. Єсін на електронну адресу суду надіслав заяву, що була зареєстрована за вхідним № ЕП-152/21-вх. від 27 січня 2023 року, відповідно до якої проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечував, розгляд справи просив провести за відсутності представника третьої особи. З цього приводу суд зазначає, що відповідно до положень частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторони позивача та представника третьої особи свідчать їх відповідні заяви, долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Крім того, у відповідності до приписів частини 1\~статті 280 Цивільного процесуального кодексу України\~у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, яка належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, і від якої не надійшло заяви про розгляд справи за її відсутності, зі згоди сторони позивача, суд вирішив за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення. Вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Згідно\~з частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень статті 5 Цивільного процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року по справі № 9-\-зп). При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Частиною 1 статті 77 вказаного нормативно правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Положення частини 2 статті 129 Конституції України визначають основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже у ході розгляду справи в межах заявлених позовних вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. З копії договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 09 жовтня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] та цього дня посвідченого приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Разіною Л. О., зареєстрованого у реєстрі за № 1154, убачається, що [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок за [ADDRESS] (а. с. 9). Даний договір зареєстрований Нововодолазьким державним підприємством технічної інвентаризації в реєстраційній книзі №2 за реєстровим № 180 від 09 жовтня 2001 року, де вказано, що житловий будинок в цілому належить [PERSON] . [INFO] [PERSON] , [INFO] , уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] , та після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області, актовий запис № 68 від 23 серпня 2002 року (а. с. 6). Відповідно до копії довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої Новоселівським старостинським округом № 6 Нововодолазької селищної ради Харківської області 21 лютого 2019 року за № 103, у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] (власник) та її донька: [PERSON] , [INFO] (з. б. а. с. 7). З матеріалів справи убачається, що депутатом Нововодолазької селищної ради Харківської області по виборчому округу № 21 [PERSON] складений акт від 22 березня 2018 року на предмет того, що в домоволодінні, розташованому за адресою: [ADDRESS] зареєстрована, але фактично з лютого місяця 2017 року не проживає громадянка [PERSON] , [INFO] . Даний акт складений у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , які його скріпили своїми підписами (а. с. а. с. 8). Згідно копії довідки про склад родини, виданої Новоселівським старостинським округом № 6 Нововодолазької селищної ради Харківської області 21 лютого 2019 року за № 102, [PERSON] зареєстрована та мешкає одна за адресою: [ADDRESS] (з. б. а. с. 8). Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області, ухваленого у заочному порядку 07 травня 2021 року у справі з єдиним унікальним № 631/100/20, задоволені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Нововодолазької селищної ради Харківської області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Позбавлено [PERSON] , [INFO] , зареєстровану за адресою: [ADDRESS] , батьківських прав стосовно неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04 лютого 2020 року до досягнення дитиною повноліття. Вказане судове рішення набрало законної сили 17 червня 2021 року (а. с. 14 21). Відповідно до рішення виконавчого комітету Нововодолазької селищної ради Харківської області від 26 серпня 2021 року № 217 малолітній [PERSON] , [INFO] , надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування (а. с. 13). Згідно рішення виконавчого комітету Нововодолазької селищної ради Харківської області від 26 серпня 2021 року № 220, [PERSON] , [INFO] , призначено опікуном над малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] ; встановлено місце проживання дитини [PERSON] за адресою місця проживання опікуна [PERSON] : [ADDRESS] (а. с. 10 12). З акту № 18, складеного 10 січня 2023 року депутатом Нововодолазької селищної ради Харківської області по виборчому округу № 4 Ярошенко Лідією Іванівною у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , убачається, що було складено акт обстеження житлово-побутових умов громадянки [PERSON] , [INFO] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] . Після обстеження виявлено, що за даною адресою її донька [PERSON] , [INFO] , зареєстрована, але фактично не проживає з лютого 2017 року. Надані сторонами та учасниками судового провадження у справі докази не містять суперечностей, очевидних ознак недопустимості, є належними у розумінні предмета доказування у даній справі, приймаються до уваги судом у повному обсязі та оцінюються відповідно до вимог чинного законодавства. Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами\~Конституції України, Цивільного кодексу України та\~Житлового кодексу Української РСР Так, з огляду на положення\~статті 47 Конституції України та\~статті 1 Житлового кодексу Української РСР\~кожен громадянин має право на житло. У свою чергу, положеннями частини 4\~ статті 9 Житлового кодексу Української РСР\~закріплена гарантія кожного громадянина, відповідно до якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383\~Цивільного кодексу\~України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно положень статей 391 та\~396 Цивільного кодексу України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до наданих доказів по справі достовірно встановлено, що позивач, [PERSON] є власником домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Положеннями статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Аналогічні приписи містить й у частині 1 статті 317 Цивільного кодексу України де передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення\~статі 391 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Приписами частини 1 статті 383 Цивільного кодексу України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. За правилами статті 391 Цивільного кодексу України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 Цивільного кодексу України. Статтею 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України. Проте, відповідно до частини 2 статті 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаних положень закону, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є відсутність цієї особи без поважних причин протягом встановленого законом строку в жилому приміщенні, право користування яким має ця особа. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод пред`явивши одну із таких вимог: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Аналогічні роз`яснення також передбачені у пункті 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Так, при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв`язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку). Кваліфікуючи спірні правовідносини, з урахуванням наданих доказів по справі, встановлено, що відповідач по справі [PERSON] з лютого 2017 року не мешкає у домоволодінні, що належить [PERSON] , виклики у судові засідання, що були направлені відповідачу також вручити не виявилося можливим, у зв`язку з тим, що остання за місцем своєї реєстрації не проживає. Ніяких доказів, що після виїзду зі спірного житлового будинку до сьогоднішнього дня, [PERSON] вживались будь-які спроби вселитись до спірного будинку, останньою не надано. Також учасниками процесу не повідомлено про наявність окремої домовленості між позивачем та відповідачкою про встановлення строку та інших умов відсутності відповідача. Доказів на підтвердження поважних причин відсутності [PERSON] таких як: тривале відрядження, переведення на інше місце роботи, військова служба тощо, суду не надано. Із наданих суду доказів встановлено, що відповідач не є наймачем житлового приміщення, договору найму чи оренди житлового приміщення нею не укладено. З урахуванням вищенаведеного, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги, щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 1, підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позовної заяви до суду було сплачено судовий збір у сумі 908 гривень 00 копійок, що підтверджено квитанцією № 0.0.2340907340.1, виданої 15 листопада 2021 року Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк». Частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача (пункт 1 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України). З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908 гривень 00 копійок.

Outcome: approved