Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-09 00:00:00

14 грудня 2022 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до КЖЕП «Південне» ДМР та Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР із вимогою про визнання права користування квартирою (а. с. 2-5). В обґрунтування позову, у редакції від 14 лютого 2023 року, зазначено, що з квітня 1985 року по теперішній час вона проживає в квартирі [ADDRESS] . Зазначає, що дана квартира була отримана її чоловіком на підставі ордеру № 1078, що виписаний на його ім`я 05 серпня 1974 року., виданого на підставі рішення адміністрації та заводського комітету» Південного машинобудівного заводу» від 08 липня 1974 року. [INFO] помер її чоловік [PERSON] , а навесні 2020 року вона з`ясувала, що ще в 2013 році її знято з реєстрації у [ADDRESS] , адже дійсно вона з 19/85 року не користувалася даним житловим приміщенням та фактично проживала в м. Дніпрі. Разом з тим, зазначає, що оскільки на теперішній час, квартира де вона мешкає не приватизована, а вона в ній мешкає без реєстрації, то вказане ставить під загрозу її громадянським правам та її соціальну незахищеність. Вказує, що вона неодноразово зверталася до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР до відділу формування та ведення реєстру територіальної громади, але реєстрація місця проживання фізичних осіб можлива лише при наявності необхідних документів для реєстрації, що врегульовано Правилами реєстрації місця проживання, затверджених Постановою КМУ від 03 березня 2016 року № 207, зокрема: ордеру, свідоцтва про право власності, договір найму, рішення суду, яке законної сили, про надання особі права вселення до житлового приміщення, визначення за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. Вказує, що 02 березня 2021 року вона отримала лист-відповідь № 10/5-364 з Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР на її звернення, в якому для вирішення її питання по суті, їй було рекомендовано безпосередньо звернутися до Шевченківської райради, де розташована приймальня громадян з питань реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання, перебування фізичних осіб відділом формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту для надання вищеперерахованих документів. Однак, таких документів вона не має, але вважає, що набула право користування та проживання за вищевказаною адресою, оскільки більше 35 років фактично там проживає та, на сьогодні, є користувачем даної квартири. Натомість, власником помешкання є територіальна громада в особі Дніпровської міської ради, адже дана квартира є зареєстрованою за КЖЕП «Південне» ДМР, тому для здійснення її реєстрації за вказаною адресою, їй необхідно, щоб за нею було визначено право користування нею. При цьому, зазначає, що будучи інвалідом ІІ групи без реєстрації, вона навіть не може отримати соціальні виплати та реалізувати інші свої права, тому прохає суд визнати за нею право користування квартирою та здійснити її реєстрації за фактичним місцем проживання. Ухвалою суду від 23 грудня 2022 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 10 годину 30 хвилин 11 січня 2023 року (а. с. 21), копія якої надіслана учасникам справи 23 грудня 2022 року за вихідним № 23741/22-вих/2/204/2800/22 (а. с. 22). 06 березня 2023 року на адресу суду надійшов відзив представниці ДМР Михайлюк Т., на позовну заяву (а. с. 52-57), в якому вона позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує, прохає поновити строк на надання відзиву. В обґрунтування відзиву зазначає, що ордер на жилу площу в гуртожитку може бути видано лише на вільну жилу площу за спільним рішенням адміністрації та відповідного профспілкового комітету підприємства, установи, організації, і цей ордер є єдиною підставою для вселення в жиле приміщення. Вказано, що управлінням житлово-комунального господарства «Південний машинобудівний завод» на підставі рішення адміністрації та заводського комітету від 08 липня 1974 року було видано ордер № 1078 на ім`я [PERSON] (який з 26 квітня 1985 року є чоловіком позивачки), на зайняття двох кімнат у квартирі [ADDRESS] , із розрахунку на двох осіб. У квартиру було вселено члена сім`ї [PERSON] [PERSON] (бабусю). Разом з тим, вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку членом сім`ї наймача, у розумінні частини ч. 2 ст. 64 ЖК України, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають у квартирі разом з наймачем. Крім того, зазначає, що Законом України «Про свободу пересування та вільний місця проживання в Україні» одним з обов`язкових документів, необхідних для здійснення процедури реєстрації місця проживання особи, визначено документ, що підтверджує право на проживання в житлі, а оскільки позивачка такого не має, то вважає, що вимога щодо реєстрацію місця проживання [PERSON] не призведе до відновлення її порушених прав. Тому прохає суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. У судовому засіданні представниця позивачки адвокатка Павленко І.О., позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала суд їх задовольнити, обґрунтування надала аналогічні тексту позовної заяви. У судовому засіданні представниця ДМР - Михайлюк Т.О., позовні вимоги не визнала, проти їх задоволення заперечувала, обґрунтування надала аналогічні тексту відзиву на позовну заяву. Представник Комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Південне» Дніпровської міської ради у судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 61), причини неявки суду невідомі. Представник Департаменту\~адміністративних послуг\~та дозвільних\~процедур Дніпровської\~міської ради\~у судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 58), причини неявки суду невідомі. Дослідивши матеріали позовної заяви, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав. Судом встановлено, що 08 липня 1974 року управлінням житлово-комунального господарства «Південний машинобудівний завод» на ім`я [PERSON] було видано ордер № 1078 на зайняття окремої двокімнатної квартири [ADDRESS] , із розрахунку на двох осіб, загальною площею 28,98 кв. м. До складу сім`ї [PERSON] віднесено [PERSON] (бабушку) (а. с. 6 та на звороті). 26 квітня 1985 року між [PERSON] та [PERSON] , було укладено шлюб про що складено актовий запис № 359, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 26 квітня 1985 року (а. с. 5). Прізвище позивачки після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 23 травня 2019 року (а. с. 7), [PERSON] помер [INFO] , про що складено актовий запис про смерть № 1126. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2022 року у справі № 204/2907/22 (а. с. 9-10) задоволено заяву [PERSON] , заінтересована особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в особі відділу обліку проживання фізичних осіб про встановлення факту проживання за адресою без реєстрації. Встановлено факт проживання [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , без реєстрації, з квітня 1985 року по теперішній час. Вказане рішення суду набрало законної сили 09 вересня 2022 року. З відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР від 02 березня 2021 року № 10/5-364, що надана на звернення [PERSON] (а. с. 11-12) вбачається, що з 04 квітня 2016 року повноваження з питань реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання, перебування фізичних осіб передано до відділу формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР. Вказано, що питання реєстрації або зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб, а також перелік необхідних документів для реєстрації, врегульовано Правилами реєстрації місця проживання, затверджених Постановою КМУ від 03 березня 2016 року № 207.Вказано перелік необхідних документів для здійснення реєстрації місця проживання фізичної особи та з питань реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання, перебування фізичних осіб або замовити таку послугу рекомендовано звернутися до приймалень громадян при районних виконкомах. З відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР від 22 липня 2022 року № 10/5-816, що надана на звернення [PERSON] (а. с. 13-14) вбачається, що Постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1450 затверджено «Порядок встановлення заборони або обмеження на вибір місця перебування чи місця проживання осіб на території, на діє воєнний стан», а Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 165 «Про деякі питання реалізації прав, свобод в законних інтересів фізичних та юридичних осіб» визначено зупинити строки надання адміністративних послуг суб`єктами їх надання та видачу дозвільними органами документів дозвільного характеру на час воєнного стану в Україні. Поновити зупинені строки у місячний строк після припинення чи скасування воєнного стану на відповідній території України. Також судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 04 листопада 2022 року позивачка зверталася до ВФВРТГ ДАД П Дніпровської міської ради із заявою про реєстрацію місця свого проживання (перебування) (а. с. 15 та на звороті). Однак, у реєстрації місця проживання (перебування) позивачці було відмовлено на підставі ст. 87 п. п. 3 порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), а саме п. 35 п. п. 5 порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) про що зазначено на звороті заяви (а. с. 15 на звороті). Відповідно до довідки МСЕК серії МСЕ ДНА-01 № 432766 від 02 лютого 2005 року (а. с. 16), позивачці первинно встановлено другу групу інвалідності з 28 січня 2005 року, безстроково. Зроблено висновок про умови та характер праці, відповідно до якого позивачка є непрацездатною. З відповіді КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради № 226 від 10 січня 2022 року (а. с. 17) вбачається, що станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] відсутні відомості щодо реєстрації права власності за [PERSON] . При цьому, вказано, що житловий будинок по [ADDRESS] , до якого увійшла квартира [ADDRESS] , зареєстрований за КЖЕП «Південне» Дніпровської міської ради. Відповідно до інформаційної довідко інтернет-ресурсу «Опендатабот» КЖЕП «Південне» ЄДРПОУ 24994436, перебуває в стані припинення (а. с. 18). Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до вимог\~ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст.\~89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно\~до вимог\~ст. 47 Конституції України\~та\~ст. 1 ЖК УРСР, кожний має право на житло.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно\~з вимогами ст. 9 ЖК УРСР, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Приписами\~ст. 5 ЖК УРСР\~визначено, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Відповідно до вимог\~ст. 52 ЖК УРСР,\~жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення. Згідно з\~вимогами ч.\~1\~ст.\~64\~ЖК УРСР,\~члени сім`ї\~наймача,\~які проживають\~разом з\~ним,\~користуються нарівні\~з наймачем\~усіма правами\~і несуть\~усі обов`язки,\~що випливають\~з договору\~найму жилого\~приміщення.\~Повнолітні члени\~сім`ї несуть\~солідарну з\~наймачем майнову\~відповідальність за\~зобов`язаннями,\~що випливають\~із зазначеного\~договору. Приписами ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до\~вимог ст. 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням в будинках державного і комунального житлового фонду здійснюється відповідно з договором найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордеру на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а при її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем-громадянином, на ім`я якого видано ордер. Крім того, статтею 58 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, що затверджені постановою Ради Міністрів Української РСР і Української Республіканської Ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470 передбачено, що жилі приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті. селищної, сільської Ради народних депутатів. Якщо жила площа збудована підприємствами, об`єднаннями і організаціями, на які поширюються положення Закону СРСР «Про державне підприємство (об`єднання)», за рахунок коштів, які згідно з законодавством можуть спрямовуватися на цілі житлового будівництва, а також у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, жилі приміщення надаються за спільним рішенням адміністрації та профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення. Так, п. 4 ст. 67 вищевказаних Правил передбачено, що рішення про надання жилого приміщення приймає виконавчий комітет місцевої Ради народних депутатів, підприємство, установа, організація, у віданні яких перебуває жилий будинок, у порядку, встановленому цими Правилами. Приписами п. 69 вказаних Правил встановлено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що чоловіком позивачки, ще до їх одруження, 08 липня 1974 року було отримано ордер управління житлово-комунального господарства «Південний машинобудівний завод» № 1078 на зайняття окремої двокімнатної квартири [ADDRESS] , із розрахунку на двох осіб, загальною площею 28,98 кв. м., при цьому до складу сім`ї [PERSON] , на той час, було віднесено [PERSON] (бабушку). Після одруження з [PERSON] , у квітні 1985 року, позивачка почала мешкати разом із чоловіком за вищевказаною адресою, як дружина наймача, де проживає на постійній основі понад 35 років поспіль, й мешкає понині, навіть після його смерті, а факт її проживання за вказаною адресою встановлений рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2022 року у справі № 204/2907/22. При цьому суд вважає, що тривалий час проживання позивачки у спірній квартирі, є достатньою підставою для того, щоб вважати спірну квартиру житлом позивачки в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до вимог п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Враховуючи вищевикладене, з урахуванням того, що позивачка вселилася у спірну квартиру на законних підставах, як дружина наймача, ще у квітні 1985 року, мешкає там безперервно протягом 35 років, іншого місця реєстрації чи проживання не має, суд доходить переконливого та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачкою права користування спірною квартирою, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Разом з цим, суд зазначає, що вимога позивачки про здійснення її реєстрації за фактичним місцем проживання не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Так, п. 18 Правила реєстрації місця проживання, затверджених Постановою КМУ від 03 березня 2016 року № 207 визначено, що для реєстрації місця проживання особа або її представник подає, зокрема: заяву за формами, наведеними відповідно у додатках 6, 7 або 8; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання; документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. Оскільки, позивачка не зверталася з питанням її реєстрації місця проживання за рішенням суду, яке набрало законної сили, зокрема щодо визнання за нею права користування спірним житловим приміщенням, до відділу формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР, у такій реєстрації їй не відмовлено, тобто право позивачки не порушено, суд доходить висновку, що вказана вимога є передчасною, тому не підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. З огляду на вищевикладене,

Outcome: partial