Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-05 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду з позовом до Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України(далі по тексту - відповідач, КНДЕКЦ МВС України), третя особа яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] (далі по тексту - третя особа), відповідно до якого просила визнати протиправним та скасувати наказ КНДЕКЦ МВС України від 30.11.2022 № 236 о/с про звільнення позивача, визнати протиправним та скасувати наказ КНДЕКЦ МВС України від 14.09.2022 № 188 о/с в частині визначення про перебування позивача у відпустці без збереження заробітної плати з 24.08.2022 до 21.11.2022; поновити позивача на посаді судового експерта відділу економічних досліджень лабораторії товарознавчих, гемологічних, економічних, будівельних, земельних досліджень та оціночної діяльності КНДЕКЦ МВС України або при скороченні штатної одиниці на рівнозначній посаді з 30.11.2022; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.11.2022 по 15.02.2023 включно у сумі 80 027, 35 грн. та середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.02.2023 до дня поновлення позивача на роботі. Позиція позивача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працювала на посаді судового експерта відділу економічних досліджень лабораторії товарознавчих, гемологічних, економічних, будівельних, земельних досліджень та оціночної діяльності КНДЕКЦ МВС України з 2005 року по 30.11.2022. Наказом відповідача від 30.11.2022 № 236 о/с позивача звільнено із займаної посади на підставі п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з відсутністю на робочому місці понад три години 22, 23, 24, 25, 28, 29, 30 листопада 2022 року. Так позивач вважає вказаний наказ незаконним, оскільки він був прийнятий відповідачем з порушенням норм чинного законодавства. Позивач вказує, що вона є матір`ю двох неповнолітніх дітей, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які знаходяться на утриманні позивача. 24.02.2022 позивача у телефонному режимі керівником підрозділу було повідомлено про те, що вони не працюють. У зв`язку з військовою агресією РФ проти України, початком бойових дій, запровадженням воєнного стану , 01.03.2022 позивач разом з дітьми виїхала за межі території України. 28.03.2022 керівник підрозділу попросив працівників, яких не було на робочому місці, написати заяви на відпустку без збереження заробітної плати. Позивачем було направлено таку заяву на строк дії воєнного стану засобами електронного зв`язку. Повідомлень, питань, запитів тощо від керівництва КНДЕКЦ МВС України щодо відсутності позивача на робочому місці з 24.02.2022 позивач не отримувала, з наказом про відпустку позивача також ознайомлено не було, заперечень з приводу вказаної заяви від керівництва також не надходило. 24.05.2022 позивачем було направлено відповідачу ще одну заяву на надання відпустки без збереження заробітної плати на період дії на території України воєнного стану. З наказом за результатами розгляду вказаної заяви позивача не ознайомлено, заперечень з приводу вказаної заяви від керівництва також не надходило. 22.08.2022 засобами електронного зв`язку позивачем було направлено відповідачу ще одну заяву на надання відпустки без збереження заробітної плати тривалістю 90 календарних днів протягом дії на території України воєнного стану. З наказом за результатами розгляду вказаної заяви позивача не ознайомлено, заперечень з приводу вказаної заяви від керівництва також не надходило. Відтак позивач вважає, що оскільки воєнний стан в чергове було продовжено з 21.11.2022 строком на 90 діб, не мало місця необґрунтованої відсутності на робочому місці станом на 22.23, 24, 25, 28.29.30 листопада 2022 року, оскільки в ці дні позивач знаходилась у відпустці без збереження заробітної плати на період дії на території України воєнного стану. При цьому, повернутись на робоче місце у зв`язку із воєнним станом позивач не могла, зважаючи на реальну загрозу життю та здоров`ю позивача та її дітей, воєнного стану в Україні та військовою агресією РФ проти України, відтак у позивача була поважна причина відсутності на робочому місці, тому така відсутність ознак прогулу не містить. У свою чергу 30.11.2022 позивача було звільнено за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а тому, враховуючи вище наведені обставини, позивач вважає своє звільнення незаконним і таким, що проведене з порушенням чинного законодавства. Також позивач вказала, що пояснень з приводу відсутності на робочому місці роботодавець з позивача не вимагав і таке не відбиралось. Також позивача не було ознайомлено із доповідними записками, актами комісії про відсутність на робочому місці. Вказані документи до наказу про звільнення долучені не були. Крім того, позивач вказує, що роботодавцем на запит позивача було надано також копії наказів від 25.05.2022 та від 14.09.2022 про надання позивачу відпусток без збереження заробітної плати за її заявами від 24.05.2022 та відповідно від 22.08.2022. Отже, позивач вказує, що якби їй було відомо про наказ від 25.05.2022, вона б не писала заяву про надання їй відпустки від 22.08.2022. Відтак позивач зазначає, що існує два накази про надання їй відпустки - від 25.05.2022, відповідно до якого позивач перебуває у відпустці без збереження заробітної лати за згодою сторін з 25.05.2022 - до завершення або скасування воєнного стану та наказ від 14.09.2022, відповідно до якого позивач перебуває у відпустці без збереження заробітної плати з 24.08.2022 по 21.11.2022. Позивач вважає, що зазначене становище сталось виключно з вини роботодавця, внаслідок неознайомлення позивача з наказом від 25.05.2022. З огляду на зазначене, позивач вважає, що наказ від 14.09.2022 є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки правовідносини між позивачем та роботодавцем щодо надання позивачу відпустки одного і того ж виду вже врегульовані наказом від 25.05.2022, який є діючим. Вказані обставини стали підставою для звернення позивача з вказаним позовом до суду. Крім того, відповідно до ст. 235 КЗпП України просила стягнути на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.11.2022 по 15.02.2023 включно у сумі 80 027, 35 грн. та середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.02.2023 до дня поновлення позивача на роботі, виходячи з середньоденної заробітної плати 1509, 95 грн. Позиція відповідача. Представник відповідача у своєму відзиві заперечував проти позовних вимог у повному обсязі, просив відмовити в їх задоволенні з підстав недоведеності та необґрунтованості. У зв`язку із введенням воєнного стану з 24.02.2022, відповідач своїм наказом від 01.03.2022 № 25 о/м оголосив простій працівникам центру, у тому числі і позивачу, з 01.03.2022 по 31.03.2022 з оплатою, врегульованою ст. 113 КЗпП України, про що було поінформовано працівників наявними у відповідача засобами зв`язку. 15.03.2022 ВР України було прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набув чинності 24.03.2022 (далі по тексту - Закон). 28.03.2022 позивачем засобами стільникового зв`язку було надіслано заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін. Наказом від 01.04.2022 № 40 о/с позивачу надано відпустку без збереження заробітної плати за згодою сторін на період оголошення воєнного стану на території України з 01.04.2022 по 24.04.2022. Оскільки воєнний стан було подовжено, позивача було поінформовано про те, що згідно наказу від 25.04.2022 № 54 о/с позивачу надано відпустку до 24.05.2022. 24.05.2022 позивачем засобами стільникового зв`язку було надіслано працівнику кадрового забезпечення КНДЕКЦ МВС України заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін.

Outcome: dismissed