Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-17 00:00:00

У лютому 2023 року до провадження Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшла зазначена заява, за якою заявник, [PERSON] , просить суд встановити факт родинних відносин між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , а саме: що [PERSON] . [INFO] , є батьком [PERSON] . [INFO] та встановити факт родинних відносин між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] . [INFO] , а саме: що [PERSON] , [INFO] , є дідом [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування, заявник зазначає, що в свідоцтві про народження її матері, [PERSON] , [INFO] , матір`ю зазначено [PERSON] , а батьком - [PERSON] , про що було зроблено відповідний актовий запис № 402. На момент народження її матері, [PERSON] , [INFO] , її батьки бабуся та дідусь, - [PERSON] , і [PERSON] не перебували у зареєстрованому шлюбі, у зв`язку з чим батьком [PERSON] , 29 липня 1970 року було подано заву про внесення відомостей про батька в Дніпродзержинський Гор(рай) бюро ЗАГС щодо підтвердження факту того, що саме він є її батьком та визнає батьківство, також заповнена графа щодо необхідності змінити прізвище дитини з « [PERSON] » на « [PERSON] » (актовий запис також № 402), в результаті чого завідуючим відділом бюро запису актів громадянського стану 26.08.1970 року було видано свідоцтво про встановлення батьківства [PERSON] щодо її матері [PERSON] , і цього ж дня видано свідоцтво про народження її матері [PERSON] . Помилка в імені батька її матері, в її свідоцтві про народження викликана тим, що з самого дитинства її дідуся всі називали саме « [PERSON] » і вона його за життя завжди знала та називала дідусь [PERSON] і він, зазначаючи власноруч свої анкетні дані у заяві про внесення відомостей про батька від 29.07.1970 р. (додається до цієї заяви) бажав, щоб його дитина була « [PERSON] », при цьому він в силу необізнаності не розумів складнощів юридичних наслідків, пов`язаних з цим, адже і в паспорті громадянина України, і його свідоцтві про народження, він названий саме « [PERSON] ». У зв`язку із тим, що у неї наявні всі документи, на підставі яких ім`я батька її матері при її народженні зазначене, як « [PERSON] », а не « [PERSON] », вона не зверталась до уповноважених органів із відповідними запитами, отже, встановити факт родинних відносин іншим шляхом, ніж в судовому порядку не є можливим. Тобто, встановлення в судовому порядку факту, зазначеного заявником потрібно їй для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке залишилось після смерті дідуся - [PERSON] . Ухвалою судді від 27 лютого 2023 року справу було призначено до судового розгляду в порядку окремого провадження. В судовому засіданні представник заявника - адвокат Машошина А.О. вимоги викладені в заяві підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Заявник, [PERSON] , в судовому засіданні вимоги викладені в заяві підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Заінтересована особа Перша Кам`янська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надали заяву від представника про розгляд справи у їх відсутність. Судом встановлено, що в свідоцтві про народження матері заявника [PERSON] , [INFO] , матір`ю зазначено [PERSON] , а батьком - [PERSON] , про що було зроблено відповідний актовий запис № 402, про що свідчить надана копія свідоцтва про народження. На момент народження матері заявника, [PERSON] , [INFO] , її батьки, тобто бабуся та дідусь заявниці, - [PERSON] і [PERSON] , не перебували у зареєстрованому шлюбі, у зв`язку з чим батьком [PERSON] , 29 липня 1970 року було подано заву про внесення відомостей про батька в Дніпродзержинський Гор(рай) бюро ЗАГС щодо підтвердження факту того, що саме він є її батьком та визнає батьківство, також заповнена графа щодо необхідності змінити прізвище дитини з « [PERSON] » на « [PERSON] », про що свідчить наданий в копії актовий запис також № 402, внаслідок чого завідуючим відділом бюро запису актів громадянського стану 26.08.1970 року було видано свідоцтво про встановлення батьківства [PERSON] щодо [PERSON] , і цього ж дня видано свідоцтво про народження. Помилка в імені батька матері заявника в її свідоцтві про народження викликана тим, що з самого дитинства її дідуся всі називали саме « [PERSON] » і він, зазначаючи власноруч свої анкетні дані у заяві про внесення відомостей про батька від 29.07.1970 р., копія якої додана до матеріалів справи бажав, щоб його дитина була « [PERSON] », при цьому і в паспорті громадянина України і його свідоцтві про народженні він названий саме « [PERSON] ». Встановлення в судовому порядку факту, зазначеного заявником потрібно заявнику для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке залишилось після смерті її дідуся - [PERSON] . Суд вважає, що факт родинних відносин між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , а саме: що [PERSON] . [INFO] , є батьком [PERSON] . [INFO] та факт родинних відносин між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] . [INFO] , а саме: що [PERSON] , [INFO] , є дідом [PERSON] , [INFO] , знайшов своє підтвердження наданими до матеріалів справи доказами. Так, зазначений вище факт родинних відносин підтверджено наданими - свідоцтвом про народження [PERSON] , [INFO] , де батьки зазначені [PERSON] (батько), [PERSON] (мати); -свідоцтвом про шлюб [PERSON] , як підтвердження факту зміни і прізвища з « [PERSON] » на « [PERSON] »; свідоцтвом про народження [PERSON] , [INFO] , де зазначені батьки: [PERSON] (батько), [PERSON] (мати); свідоцтвом про шлюб [PERSON] , як підтвердження факту зміни прізвища з « [PERSON] » на « [PERSON] »; заявою про внесення відомостей про батька, яка підписана [PERSON] , де в імені батька зазначена помилка і замість « [PERSON] » вказано « [PERSON] »; свідоцтвом про встановлення батьківства; свідоцтвом про народження [PERSON] , [INFO] ; копією паспорту [PERSON] , [INFO] ; свідоцтвом про шлюб [PERSON] та [PERSON] , як підтвердження факту того, що вони уклали шлюб 12.04.1980 року, тобто через 10 років від народження своєї доньки; свідоцтвом про смерть [PERSON] . Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року, оскільки певна визначена процедура звернення за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права повинна бути передбачена нормами національного законодавства. І за таких обставин кожна особа, звертаючись до суду із позовом, повинна дотримуватись норм процесуального законодавства. Частиною першою статті 6 Конвенції, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне між собою. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. У ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними. Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Статтею 315 ЦПК України визначено факти, які можуть встановлюватись у судовому порядку. Частиною другою даної норми передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Водночас, Верховний Суд України у своєму листі від 01.01.2012 року вказує на те, що сторонами у справах окремого провадження є заявники, заінтересовані особи, які є спеціальними суб`єктами цього виду провадження. При визначенні кола заінтересованих осіб у встановленні факту слід враховувати їх юридичний інтерес, а саме: тоді, коли факти, що підлягають встановленню, можуть вплинути на їх права та обов`язки; якщо це організації та установи, в яких заявник буде реалізовувати рішення про встановлення факту. Відповідно до ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов до висновку про доведеність заявником факту родинних відносин з померлим [PERSON] , а тому вважає, що заява [PERSON] підлягає задоволенню. Надаючи оцінку доказам, суд, на підставі внутрішнього переконання, вважає їх достовірними, оскільки їх свідчення узгоджуються між собою та за взаємним зв`язком із вищевказаними письмовими доказами. Допитані у судовому засіданні свідок [PERSON] та свідок [PERSON] суду показали, що вони проживали поряд з померлим [PERSON] як сусіди, дійсно заявник [PERSON] є онукою померлого. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно з роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Заінтересована особа заперечень проти заявлених вимог не надали. Іншим способом встановити вказаний факт неможливо. Встановлення даного факту необхідно заявнику для оформлення спадщини.

Outcome: approved