Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей: сина, [PERSON] , [INFO] , у розмірі 3000,00 грн. та доньки, [PERSON] , [INFO] , у розмірі 3500,00 грн. щомісячно з індексацією розміру аліментів до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня звернення до суду, а також аліментів на утримання дружини на час опікування дитиною-інвалідом - [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 2500,00 грн. [INFO] , щомісяця з індексацією розміру аліментів. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що від шлюбу з відповідачем мають двох малолітніх дітей, які проживають з позивачем та знаходяться на її утриманні, до того ж доньці встановлена група інвалідності і донька потребує особливого постійного догляду, тому позивач позбавлена можливості працювати. Відповідач надає кошти на утримання дітей, але періодично і недостатньо для забезпечення в повному обсязі потреб дітей, а угоди про добровільну сплату аліментів з відповідачем не досягнуто. Хоча відповідач має можливість надавати допомогу на дітей у достатньому розмірі, оскільки є працездатною особою, інших стягнень за виконавчими листами відповідач не має, тому позивач вимушена звернутися до суду. Відповідачем наданий відзив на позов, в якому зазначив, що він ніколи не припиняв здійснювати утримання своїх дітей і сплачував та сплачує аліменти на банківську картку позивача у розмірі 4000,00 грн. Також до воєнного стану він щонеділі купував продукти харчування та сплачував відпочинок дітей у різних розважальних закладах для їх гармонійного розвитку. Тому відповідач не відмовляється від сплати аліментів на дітей, але їх розмір повинен відповідати його доходам, тому згоден у в подальшому сплачувати аліменти на дітей у розмірі 2000,00 грн. на кожну дитину, на підтвердження чого надав довідку про доходи за 2021-2023 роки. Позивач надала заяву про розгляд справи без її участі, в якій позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач надав заяву про розгляд справи без його участі, в якій вказав, що свою позицію щодо позову виклав у відзиві, який підтримує. Перевіривши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, на підтвердження чого надано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 16). Згідно наданих копій свідоцтва про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] , сторони мають неповнолітніх дітей: сина, [PERSON] , [INFO] , та доньку, [PERSON] , [INFO] , які згідно довідки ЦНАП Чугуївського міської ради Харківської області від 03.08.2021, проживають з позивачем (а.с. 13-15). Відповідно до ст. 5 протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Положеннями ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей. При цьому, Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При вирішенні даного спору суд має виходити з положень ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», за якою кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до положень ст. ст. 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини», в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Згідно зі ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 181 та ст. 183 СК України, за рішенням суду грошові кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу його матері, батька та (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, розмір яких визначається судом. Статтею 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При винесенні рішення суд враховує наступні обставини: діти проживають з матір`ю та знаходяться на її утриманні, відповідач не є пенсіонером чи інвалідом, працездатний, відомостей про наявність інших осіб на його утриманні не має. Виходячи з предмету спору та суб`єктивного складу сторін, суд вважає доведеним той факт, що малолітні діти проживають разом із позивачем, між сторонами не досягнуто домовленостей щодо розміру матеріальної допомоги, яку має надавати відповідач на утримання дітей, тому у сукупності наведених обставин з урахуванням положень ст. 84 Сімейного кодексу України є підстава для стягнення аліментів. Отже, виходячи з встановлених дійсних обставин справи та враховуючи матеріальне становище платника аліментів, який не є інвалідом чи пенсіонером, надані відомості про доходи відповідача за період з 2021-2023 роки, відсутність відомостей про наявність у відповідача інших осіб, на яких він сплачує аліменти, що свідчить про можливість відповідача надавати матеріальну допомогу, матеріальне становище позивача, суд вважає можливим стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей у розмірі 2000,00 грн. щомісяця на кожну дитину до досягнення дитиною повноліття. Виходячи з принципу рівності участі батьків у вихованні та утриманні дітей, оскільки прожитковий мінімум, згідно з визначенням, наведеним в ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості, тому обмежувати розмір аліментів лише розміром прожиткового мінімуму доходів суд вважає неможливим. При винесені рішення, суд враховує рівний обов`язок батьків щодо утримання дитини, а також виходячи з положень ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991, яка визначає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, а також, те що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Сімейним Кодексом України визначені особливості надання утримання дружині, з якою проживає дитина з інвалідністю. Наданою позивачем медичною документацією загалом та, зокрема, Медичним висновком № 28 від 01.07.2021, виданим КНП «Чугуївська центральна лікарня ім. М.І. Кононенка», встановлено, що [PERSON] , [INFO] , має захворювання - дитячий аутизм та патологічний стан, який відповідає переліку медичних показань, які дають право на отримання соціальної пенсії дітям-інвалідам віком до 16 років, затвердженому наказом МОЗ «України», міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства фінансів України № 454/471/516 від 08.11.2001, розділ Х пункт 3 підпункт 3.5 (а.с. 18). Зазначений медичний висновок дійсний до 09.05.2033, дата переогляду 09.04.2033. Згідно довідки учня загальноосвітнього навчального закладу про результати обов`язкового медичного профілактичного огляду від 09.07.2021, [PERSON] , [INFO] , потребує стороннього нагляду постійно (а.с. 17). Також на підтвердження стану хвороби дитини позивачем надані виписки з історії хвороби при перебуванні на стаціонарному лікуванні від 26.05.2021 по 16.06.2021 (а.с. 19), консультативний висновок спеціаліста від 22.06.2021 (а.с. 24), індивідуальна програма реабілітації дитини-інваліда № 70 від 01.07.2021 (а.с. 20-23). Позивачка зазначає, що потребує допомоги на її утримання, оскільки не має можливості працювати, так як доглядає за донькою інвалідом. Відповідно до приписів ст. 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в України», дитина з інвалідністю - особа до досягнення нею повноліття (віком до 18 років) зі стійким обмеженням життєдіяльності, якій у порядку, визначеному законодавством, встановлено інвалідність. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», дитина з інвалідністю - дитина зі стійким розладом функцій організму, спричиненим захворюванням, травмою або вродженими вадами розумового чи фізичного розвитку, що зумовлюють обмеження її нормальної життєдіяльності та необхідність додаткової соціальної допомоги і захисту. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. За правилами ст. 88 СК України, якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Вказана норма встановлює підстави, за яких виникає зазначене вище право: 1) один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною-інвалідом; 2) дитина не може обходитися без постійного стороннього догляду; 3) цей з подружжя опікується нею; 4) другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Отже, виходячи з аналізу наведеної норми, обов`язковими умовами виникнення права на утримання одного з подружжя, з яким проживає дитина-інвалід, є не тільки наявність в дитини інвалідності, але й неспроможність дитини обходитись без постійного стороннього догляду, а також наявність в другого з подружжя можливості надавати матеріальну допомогу. Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає. Суд враховує те, що право того з подружжя, з ким проживає дитина з інвалідністю, на утримання, пов`язане з виникненням досить складних життєвих обставин, у яких останній з об`єктивних причин значно більшою мірою виконує обов`язки по догляду і розвитку дитини, зазнає більших фізичних та психологічних навантажень і у зв`язку з цим потребує додаткової підтримки. А тому відповідач зобов`язаний брати участь у забезпеченні матеріального благополуччя позивачки, з якою проживає їх спільна дитина з інвалідністю, як це визначено приписами ч. 2 ст. 88 СК України. Відповідно до ст. 77 СК України, утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі. Аліменти сплачуються щомісячно. На підставі ст. 80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Обрання способу стягнення аліментів у частці від доходу чи у твердій грошовій сумі здійснюється саме за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За таких обставин, право матері на отримання аліментів від батька дитини виникає у разі, якщо вона проживає з дитиною з інвалідністю; дитина не може обходитися без постійного стороннього догляду; матір опікується нею; другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Отже, обов`язок батьків утримувати повнолітню дитину з інвалідністю виникає за обов`язкової сукупності вказаних вище юридичних фактів. Відповідно до ч. 1 ст. 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Наявність у відповідача інших утриманців судом не встановлена. Оскільки позивачка потребує матеріальної допомоги на своє утримання, як матір, з якою проживає дитина з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду та якою вона опікується, а відповідач може надавати матеріальну допомогу, тому право позивачки на аліменти підлягає захисту судом шляхом стягнення аліментів з відповідача на утримання позивачки. Суд також враховує, що право того з подружжя, з ким проживає дитина з інвалідністю, на утримання, пов`язане з виникненням досить складних життєвих обставин, в яких мати з об`єктивних причин значно більшою мірою виконує обов`язки по догляду і розвитку дитини, зазнає більших фізичних та психологічних навантажень і у зв`язку з цим потребує додаткової підтримки. А тому відповідач зобов`язаний брати участь у забезпеченні матеріального благополуччя позивача, з яким проживає їх спільна дитина з інвалідністю, як це визначено положеннями ч. 2 ст. 88 СК України. Щодо визначеного позивачем розміру аліментів на її утримання у розмірі 2500,00 грн. щомісячно, суд вважає необхідним зазначити наступне. Так, визначаючи розмір аліментів, виходячи з загальних засад цивільного законодавства, визначених в статті 3 ЦК України щодо справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи матеріальне становище сторін, можливості відповідача сплачувати аліменти, взято до уваги, що дитина є особою з інвалідністю, обмеженою в здатності контролювати свою поведінку, у зв`язку з чим потребує постійного стороннього догляду та нагляду з боку матері, тому суд вважає, що за станом здоров`я, віком, відсутністю обов`язків по утриманню інших осіб та відомостей про дохід відповідача, та враховуючи, що суд прийшов до висновку про стягнення аліментів на утримання спільних дітей сторін у розмірі 4000,00 грн. та дійшов висновку, що відповідач спроможний сплачувати аліменти на утримання дружини частково в сумі 1000,00 грн. щомісячно протягом всього часу проживання матері з донькою та опікування нею, що не буде надмірним тягарем для відповідача, або таким, що поставить його у скрутне матеріальне становище. При цьому судом прийнято до уваги, що батьки зобов`язані брати участь у витратах на дитину, а розмір аліментів має забезпечити, зокрема, нормальні належні матеріальні умови для життя дитини, для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Враховуючи відсутність відзиву та думку відповідача з заявленими вимогами про стягнення аліментів на утримання дружини, який із заявленими позовними вимогами про стягнення аліментів на утримання дітей погоджується, однак вважає запропоновану до стягнення суму аліментів завищеною, його працездатний вік, але відсутність спроможності сплачувати у визначеному позивачем розмірі 3000,00 грн. і 3500,00 грн. та відсутність у справі доказів про стан його здоров`я, наявність інших осіб, що перебувають на його утриманні, розмір аліментів на утримання позивача як матері, з якою проживає дитина з інвалідністю, в розмірі 1000,00 грн. суд вважає таким, що відповідає платоспроможності платника аліментів. Крім того, вирішуючи зазначений спір, суд враховує, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року по справі «Хант проти України»). Встановлений даним рішенням суду розмір аліментів на утримання дітей, є гарантією їхніх прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини. Проживання батька окремо від дітей не повинно впливати на обсяг його прав і не звільняє від обов`язків щодо дітей. Суд звертає увагу, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, на що, в тому числі, необхідні й фінансові витрати. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України. Згідно ст. 179 СК України, аліменти є власністю дитини, а не того з батьків, на ім`я якого вони виплачуються. При цьому на отримувача аліментів покладається обов`язок розпоряджатися аліментами лише за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання, а також право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Суд звертає увагу сторін по справі, що ухвалення даного судового рішення не позбавляє платника або одержувача аліментів права звернутися до суду в разі зміни згодом матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених Сімейним кодексом України, на підставі ч. 1 ст. 192 СК України. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в межах платежу за один місяць. Відповідно до ч. 2 ст. 184 СК України, розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позивач звільнена від сплати судового збору, тому у порядку ст. 141 ЦПК України суму судового збору необхідно стягнути із відповідача у дохід держави. Оскільки позивачем заявлено дві вимоги про стягнення аліментів: на утримання дітей та на утримання дружини, підлягає стягненню судовий збір за дві вимоги - по 908,00 грн. за кожну. На підставі викладеного і

Outcome: partial