Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-24 00:00:00

Представник [PERSON] адвокат Мазуренко Н. Ю. звернулася до суду з позовом в якому просить усунути перешкоди в користуванні спадковим майном, а саме 8/25 частинами домоволодіння [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,0723 га в межах згідно з планом на праві спільної часткової (8/25) власності, що розташовані в [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] з 8/25 частин домоволодіння [ADDRESS] та стягнути судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала вказавши,що позивачка мешкала у вказаному будинку, але на теперішній час там не проживає. [PERSON] на теперішній час власником вищевказанї частки житлового будинку, який отримала в як спадок після смерті батька, а відповідачка не є її членом сімї і тому просить її виселити. Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити. В послідуючому засіданні відповідачка позовні вимоги визнала зазначивши ,що вона згодна вибратися з будику але речі позивачка надасть після рішення суду. Ухвалою судді від 02.02.2020 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 28.09.2021 року закрито підготовче засідання. Заслухавши пояснення представників сторін, відповідачку,дослідивши матеріали справи суд находить позов який ідлягає задоволенню. Встановлено, що після смерті [INFO] [PERSON] , відкрилася спадщина на належне йому за рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 06 серпня 2008 року , справа № 2-4980/08, нерухоме майно, а саме, як вказано в рішенні суду - 8/25 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,023136 га в межах згідно з планом, що розташована в [ADDRESS] відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю за № 111. Після виправлення описок ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12.02.2020 року в резолютивній частині рішення суду вказати правильно «Визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно, яке складається з 8/25 частин домоволодіння [ADDRESS] та земельну ділянку площею0,0723и га в межах згідно з планом на праві спільної часткової (8/25) власності, що розташована в [ADDRESS] відповідно до Державного акту на праві приватної власності на землюза №111. Відповідач [PERSON] перебувала у фактичних шлюбних відносинах з громадянином [PERSON] з 2010 року , який помер [INFO] . З 2010 року відповідач [PERSON] та померлий [PERSON] офіційно почали спільно проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 27.08.2010 року, а з 27.05.2015 року [PERSON] була зареєстрована по [ADDRESS] зі згоди [PERSON] , що підтверджується довідкою квартального комітету № 41 від 07.05.2021 року (а.с.54). [PERSON] та [PERSON] проживали без реєстрації шлюбу в 8/25 частин домоволодіння, що розташоване по [ADDRESS] та яке належало матері померлого чоловіка [PERSON] - [PERSON] . Відповілно до копії свідоцтва про спадщину за законом від 21.01.2021 року зареєстрованого в реєстрі за №6 №6/2016 позивачка є спадкоємицею 8/25 часток домоволодіння, що розташоване по [ADDRESS] та земельної ділянки площею0,0725 га за цією адресою. Відповідач [PERSON] мешкає у спірному домоволодінні більше 10 років. Відповідач [PERSON] не має іншого житла, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, де вказано, що за параметрами запиту у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зазначена земельна ділянка в Кіровоградському районі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та яка перебуває в оренді. При оцінці обраного позивачем [PERSON] способу захисту потрібно врахувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права , за винятком випадків, коли втручання здійснювалося згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам , для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших громадян. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світні відповідних принципів статті 8 Конвенції. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державною статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не було до держано. Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе лише за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її вселення буде оцінено на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відповідач проживає в спадковій частині житлового будинку з дозволу батька позивачки, [PERSON] , і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом та пов`язане з особою бувшого власника житлового будинку, який помер. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 ЦК України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язані, тому право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц, постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року справа № 357/7940/16-ц, провадження № 61-25704св18. Реєстрація та зняття з реєстрації місця проживання здійснюється органами реєстрації, до яких, відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», належать виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Цією статтею передбачено й порядок зняття з реєстрації, що є компетенцією органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб, а не суду. Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК ( 435-15 ) є правом, а не обов`язком спадкоємця. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. При розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. З ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Аналогічна правова позиція викладена і в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»: при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або`не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. З ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. На підставі викладеного суд задовольняє позов. Відповідно до ст.ю141 ЦПК України судові витрати в розмірі 840 грн.80 коп. стягнути з відповідачки на користь [PERSON] . На підставі ст.ст. 317,321,406,1297,1299 ЦК України,

Outcome: approved