Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-17 00:00:00

В листопаді 2022 р. [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа - [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, в якому просив стягнути з відповідача 675881,39 грн боргу за договором позики від 15.05.2019 року. Позовні вимоги вмотивовані тим, що 15.05.2019 р. між позивачем та [PERSON] було укладено договір позики, за яким останній отримав в борг 6580650,38 грн, що еквівалентно 25175,00 дол. США, строком до 01.09.2019 р. В зв`язку з невиконанням [PERSON] зобов`язань за договором позики від 15.05.2019 р. за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.03.2020 р. у справі №761/38984/19 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 658 650 грн. 38 коп., три відсотки річних у розмірі 1 786 грн. 48 коп. та пеню у розмірі 43 470 грн. 90 коп., судовий збір у розмірі 7 039 грн. 10 коп. В рамках виконавчого провадження [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа №761/38984/19 стягувачем було отримано біля 30000,00 грн, залишок боргу становить 676790,48 грн. На час укладення договору позики від 15.05.2019 р. [PERSON] перебував у шлюбі з відповідачем [PERSON] , яка надала згоду на укладення договору. Оскільки договір позики від 15.05.2019 р. було укладено в інтересах сім`ї, враховуючи невиконанні зобов`язання за договором позики в сумі 675881,39 грн, позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді від 09.11.2022 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи. Ухвалою суду від 14.03.2023 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив його задовольнити. Відповідач та третя особа в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили, відзиву на позовну заяву не подали, про що свідчать матеріали справи. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до вимог суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення позивача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15 травня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за який [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 658 650,38 грн., що еквівалентно 25 175,00 доларів США по курсу НБУ на день укладання договору, строком до 01.09.2019 року. За п. 4.3 договору позичальник перебуває у за реєстровому шлюбі з [PERSON] , як надала згоду на укладення та підписання договору, про що написала відповідну заяву. На а.с. 13- заява [PERSON] від 15.05.2019 р., за якою вона надала згоду на укладення та підписання чоловіком [PERSON] договору позики та на отримання в борг грошових коштів від [PERSON] . Вказаний договір укладено чоловіком в інтересах сім`ї на умовах, які попередньо обговорені та вигідні для подружжя. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.03.2020 р. у справі №761/38984/19 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 658 650 грн. 38 коп., три відсотки річних у розмірі 1 786 грн. 48 коп. та пеню у розмірі 43 470 грн. 90 коп., судовий збір у розмірі 7 039 грн. 10 коп. Відповідно до відповіді Шевченківського відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 23.09.2022 р. на виконанні у відділі перебуває виконавче провадження [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа №761/38994/19 від 13.04.2020 р., залишок боргу складає 676790,48 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення коштів з відповідача, як подружжя, за договором позики від 15.05.2019 р. в сумі 675881,39 грн. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України). Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Вказаного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 12.12.2019 р. у справі № 761/20370/17-ц. Крім цього, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (стаття 89 ЦПК України). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2022 року у справі № 703/1230/21 (провадження № 61-2208св22) зазначено, що «за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає». Доказів того, спірний договір позики від 15.05.2019 р. було укладено позичальником в інтересах його сім`ї і отримані на підставі такого договору кошти використовувалися ним в інтересах сім`ї не надано. Саме по собі застереження у договорі про дозвіл на отримання коштів дружиною не може бути підставою для виникнення солідарної відповідальності [PERSON] за вказаним договором. Варто також зазначити, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.03.2020 р. у справі №761/38984/19 вже стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 15.05.2019 р. Тобто, позивач, звертаючись до суду з позовом виключно до позичальника, захистив своє порушене право. Між тим, [PERSON] до участі у справі №761/38984/19 в якості співвідповідача залучена не була, а ініціювання позивачем нового позову щодо стягнення суми заборгованості за договором позики від 15.05.2019 р., з урахуванням незакінченого виконавчого провадження щодо стягнення боргу з [PERSON] , може призвести до подвійного стягнення боргу за одним договором. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, підстав для задоволення позовних вимог про стягнення боргу за договором позики від 15.05.2019 року, суд не вбачає. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed