Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-17 00:00:00

Позивачка звернувшись до суду із вказаною позовною заявою, посилається на те, що їй на підставі свідоцтва про право власності, виданого 02 листопада 2001 року виконкомом Коломийської міської ради Івано-Франківської області, належали на праві власності 4/100 частини від цілого нежитлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В січні 2017 року під час вирішення питання з орендою земельної ділянки, на якій знаходиться спірне нерухоме майно, їй стало відомо про існування договору купівлі продажу на підставі якого вказана частка нежитлового приміщення відчужена відповідачці. Зазначає, що не мала наміру відчужувати належну їй частку вказаного нежитлового будинку відповідачці, та не укладала з нею будь-яких договорів купівлі-продажу, не уповноважувала нікого на укладення таких договорів. 19 березня 2002 року вона не зверталася до нотаріуса Маркелової для оформлення та державної реєстрації договору купівлі продажу вказаного нерухомого майна, підпис на цьому договорі не її. Тому позивачка просить визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового будинку, що складається із 4/100 частин від цілого нежитлового будинку, загальною площею 8,9 метрів квадратних, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] , та стягнути з відповідачки понесені судові витрати. Позивачка та її представник адвокат Боднарук в судовому засіданні позовні вимоги з вказаних підстав підтримали. Відповідачка та її представник в судовому засіданні щодо позову заперечили з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Так у відзиві відповідачка вказала, що 19 березня 2022 року вона уклала договір купівлі-продажу 4/100 частини нежитлового приміщення загальною площею 8,9 кв.м., за вищевказаною адресою, договір посвідчений приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Маркеловою Іванною Михайлівною. Під час укладення спірного договору купівлі-продажу був присутній її чоловік [PERSON] , а зі сторони продавця була [PERSON] та її Чоловік [PERSON] , який підписав згоду подружжя на відчуження вказаного нерухомого майна, про що зроблено відмітку в договорі, та перед підписанням договору вона сплатила продавцю обумовлену суму. На оригіналі свідоцтва про право власності на майно, яке належить позивачці нотаріусом було зроблено відмітку про продаж 4/100 частин нежитлового будинку та повернуто його власнику. Зазначає, що підписанню спірного договору передували підготовчі дії, зокрема позивачкою, як продавцем замовлялася оцінка майна, яка оплачувалася ними порівну. Після купівлі спірного майна вона зареєструвала право власності на нього та з 2002 року і по цей час здійснює там підприємницьку діяльність, про що було відомо позивачці, яка також провадить там свою підприємницьку діяльність, здаючи в оренду нежитлові приміщення та її чоловікові [PERSON] . Останній неодноразово звертався до неї із вимогою продати йому вказану частину нежитлового будинку, а у випадку відмови погрожував відібрати його, посилаючись на зв`язки, оскільки раніше працював у правоохоронних органах. Зазначає, що саме він здійснює управління нежитловими будівлями. Вважає, що позивачка свідомо вводить в оману суд, вказуючи, що довідалася про існування спірного договору купівлі-продажу, оскільки на належному їй правовстановлюючому документі, що посвідчує право власності на нежитловий будинок проставлена відмітка про продаж його частини, а договір оренди земельної ділянки яким вона начебто займалася поновлено на підставі додаткової угоди укладеної 21 липня 2016 року. Стверджує, що протягом сімнадцяти років позивачка не могла не знати, що в частині належного їй нежитлового будинку вона провадить підприємницьку діяльність, що підтверджує на її думку факт продажу спірного майна. Отже, правочин вчинений відповідно до вимог закону і в задоволенні позову просить відмовити у зв`язку із його безпідставністю. 28 березня 2023 року представник позивача подала заяву про застосування строків позовної давності в якій вказала, що оскільки вона з 2002 року відкрито користується спірною частиною нежитлового приміщення, відповідачці було відомо про укладення спірного договору купівлі-продажу, і вона не звернулася до суду із клопотанням про поновлення пропущеного нею строку позовної давності, та не навела поважних підстав його пропуску, тому просить відмовити в задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку позовної даності. Щодо заявленого відповідачкою клопотання про відмову в задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку позовної давності представник позивачки в судовому засіданні заперечив, та вказав, що строк не пропущено, оскільки [PERSON] звернулася до суду після того як дізналася про порушення її права власності, оскільки до січня 2017 року про існування спірного договору їй не було відомо. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що дійсно він підписав від імені продавця договір купівлі-продажу частини нежитлового приміщення, належного на праві власності його дружині, позивачці по справі. [PERSON] не знала про те, що він від її імені підписав такий правочин та не давала згоди на його укладення, не доручала йому від її імені укладати такий договір. Весь цей час вона не підозрювала про існування договору купівлі-продажу частини приміщення. Третя особа приватний нотаріус Маркелова в судове засідання не з`явилася, в матеріалах справи наявні письмові пояснення нотаріуса в яких вона зазначила, що нею 19 березня 2002 року по реєстру № Д-239 посвідчено договір купівлі-продажу 4/100 частини нежитлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS] . Посвідчення спірного договору відбувалася згідно вимог діючого на той момент законодавства на підставі поданих сторонами документів, а саме: свідоцтва про право власності на нежитловий будинок, довідки-характеристики виданої Коломийським МБТІ Івано-Франківської області, висновку експерта про вартість приміщення, довідки про відсутність заборони, та квитанції про сплату збору. Зазначила, що договір підписаний сторонами в її присутності. На примірнику договору, що зберігається в справах нотаріуса зроблено відмітку про те, що чоловік продавця [PERSON] не заперечує проти відчуження дружиною [PERSON] 4/100 частини нежитлового будинку, та підписано ним (том 2 а.с. 27). Суд вивчивши матеріали справи, взявши до уваги пояснення сторін та їх представників, аргументи на які вони посилаються як на підставу своїх доводів та заперечень дійшов наступного висновку. Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу\~набуття майна та його збереження без достатніх правових підстав. Згідно із ч.1,2\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання іншою особою. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з частиною першою\~статті 626 Цивільного кодексу України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій\~статті 627 Цивільного кодексу України\~визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Судом встановлено, що позивачці на підставі свідоцтва про право власності на нежитловий будинок (будівля квіткового базару) від 02 листопада 2001 року , виданого на підставі рішення Коломийської міської ради від 29 жовтня 2001 року [PERSON] належить нежитлове приміщення, яке складається із будівлі S=230.3, розташованого в [ADDRESS] (том 1 а.с. 44). На підставі договору купівлі-продажу 4/100 частини нежитлового будинку від 19 березня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Маркеловою І.М., зареєстрованого в реєстрі за Д-239, [PERSON] продала [PERSON] 4/100 частки вказаного нежитлового приміщення (том 1 а.с. 43). Про продаж частки нежитлового приміщення нотаріусом зроблено відповідну відмітку на правовстановлюючому документі, що посвідчує право власності позивачки на нежитлове приміщення. До матеріалів справи долучено копію документів, на підставі яких відбувалося нотаріальне посвідчення спірного договору, а саме: копія договору купівлі-продажу, копія свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення, довідка-характеристика № 1063 від 19 березня 2002 року, про реєстрацію вказаного нежитлового приміщення за позивачкою, висновок експерта про вартість приміщення (а.с. 45, 46). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені\~статтею 203 Цивільного кодексу України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до\~статті 204 Цивільного кодексу України\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 215 Цивільного кодексу України\~визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей\~3,\~15,\~16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Статтею 216 Цивільного кодексу України\~визначено правові наслідки недійсності правочину.\~\~Установлено, що\~\~недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч.1 ст. 216).\~\~ Окрім повернення сторін у попередній стан (реституції) названа норма закону передбачає\~\~\~\~можливість застосування й інших правових наслідків.\~\~ Згідно з частиною 3\~статті 216 Цивільного кодексу України\~передбачені цією статтею\~\~правові наслідки застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Факт відсутності\~волевиявлення [PERSON] на\~укладення оспорюваного\~договору купівлі-продажу\~частини нежитлового\~приміщення підтверджується\~висновком судової\~почеркознавчої експертизи\~Київського Науково-дослідного\~інституту судових\~експертиз №\~15469 ?15471/20-32 від 04 серпня 2020 року, відповідно до якого підпис, який міститься на лицевій стороні договору купівлі-продажу 4/100 частини нежитлового будинку від 19 березня 2002 року у графі «Підписи» у рядку «Продавець» та підпис, який міститься на зворотній стороні договору купівлі-продажу 4/100 частини нежитлового будинку від 19 березня 2002 року у графі «Проти відчуження нажитого в подружжі домоволодіння не суперечу» у рядку «Підпис» виконані однією особою, [PERSON] (а.с. 122-131). Зазначена обставина дає суду підстави вважати, що спірний договір був укладений без волевиявлення [PERSON] і підлягає визнанню недійсним згідно статей\~203,\~215\~ЦК України. З цих же підстав суд рахує не відповідаючими дійсності пояснення нотаріуса, яка вказує на присутність [PERSON] при укладенні договору та підписанні нею його тексту. Вказана позиція щодо недійсності договору, підпис в якому здійснено іншою особою, ніж стороною договору (встановлення факту відсутності волевиявлення особи на укладення договору), знаходила своє неодноразове відтворення в подібних висновках Верховного Суду (наприклад, постанови\~від 11.06.2020 у справі № 141/875/17-ц,\~від 19.05.2020 у справі № 624/600/16-ц,\~від 03.07.2019 у справі № 201/13235/15-ц,\~від 11.06.2018 у справі № 916/613/17\~та ін.). Щодо заявленого стороною відповідачки клопотання про застосування строку позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України); загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи-носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у ст. 55 Конституції України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Так, розуміючи важливість дотримання оптимального балансу між забезпеченням реалізації права особи на доступ до правосуддя та принципом правової визначеності. Європейський Суд з прав людини сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справи «Белле проти Франції», «Ільхан проти Туреччини», «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» тощо). Аналіз практики ССПЛ дозволяє виокремити такі фундаментальні обгрунтування на користь прийняття рішення про поновлення пропущеного строку звернення до суду: рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві; щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (справа «Белле проти Франції»); не можуть бути встановлені обмеження щодо реалізації права на судовий захист у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено; ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями (справа «Мушта проти України»); суворе застосування строку без урахування обставин справи може бути непропорційним щодо цілі забезпечення правової визначеності та належного здійснення правосуддя, а також перешкоджати використанню доступних засобів правового захисту (справа «Станьо проти Бельгії»), у спорах про захист речових прав власника нерухомого майна строки позовної давності не застосовуються, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв`язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом. Такої позиції дотримується Верховний Суд, визначаючи, що позови про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, а також позови про витребування майна з чужого незаконного володіння можуть бути пред`явлені протягом періоду порушення права власності, яке визнається триваючим. Відповідна позиція Верховного Суду відображена у постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі № 904/9159/16 та від 22.03.2018 у справі № 904/12521/16 щодо застосування віндикації. Варто зазначити, що таку судову практику було започатковано ще з прийняттям постанови Верховного Суду України від 05.10.2016 р. у справі № 916/2129/15. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК). Перебіг вказаного строку, відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом частини 1 статті 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Таким чином, протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом, а для визначення моменту виникнення права на позов важливою є також і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав (такий правовий висновок наведено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.04.2018 р. у справі № 902/538/14). Перебіг строку позовної давності почався не з моменту підписання спірного договору, а з часу, коли позивачка дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, тобто укладення договору від її імені. Оскільки [PERSON] стало відомо про існування спірного договору купівлі-продажу частини нерухомого майна лише у січні 2017 року, то строк позовної давності позивачкою не пропущено. З цих підстав суд не бере до уваги доводи представника відповідачки про пропуск позивачкою строків на звернення до суду з позовною заявою. Відповідно до ч. 1\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Статтею 141\~ЦПК України\~передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, то з відповідача підлягає стягненню сплачений судовий збір. На підставі наведеного та

Outcome: approved