Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин, мотивуючи свою заяву тим, що він у своїй власності має земельні ділянки. Через погане здоров`я, догляд за ним здійснює його сестра [PERSON] по батьковій лінії. Як подяку за догляд, він вирішив подарувати свої земельні ділянки своїй сестрі, для чого звернувся до нотаріуса, однак останній йому відмовив, оскільки ним не надано доказів, що підтверджують родинні зв`язки з [PERSON] . В судовому засіданні [PERSON] частково підтримав свою заяву, зазначив, що дійсно [PERSON] є його сестрою по батьковій лінії, проте, категорично зазначив, що він не бажає нікому дарувати своє майно - земельні ділянки. Чому так зазначено у заяві до суду, йому не відомо. На неодноразові запитання суду пояснив, що не розуміє, чому така відповідь нотаріуса, оскільки він ніколи й не збирався дарувати свої земельні ділянки, а до нотаріуса з такою метою не звертався, волевиявлення свого не надавав на відчуження земельних ділянок та взагалі мова про це ніколи не йшлася. В судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вона є сестрою [PERSON] , звернулися до суду для можливості відчуження земельних ділянок. Свідки [PERSON] та [PERSON] надали аналогічні пояснення суду щодо того, що [PERSON] та [PERSON] є братом та сестрою, оскільки про це знало все село та сам батько ( [PERSON] ) визнавав [PERSON] за сина. Височанська об`єднана територіальна громада в судове засідання представника не направила, надавши заяву про розгляд справи без їх участі, проти позовних вимог заявника не заперечує. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. За змістом положень ст.ст. 293, 315 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У частині першій статті 315 ЦПК України наведено перелік фактів, справи про встановлення яких розглядаються судом. Хоча за змістом частини другої цієї статті зазначений перелік не є вичерпним, проте у судовому порядку можуть бути встановлені тільки ті факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб (якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення). Стаття 318 ЦПК України передбачає, що у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою, докази, що підтверджують факт. Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995р. (надалі постанова ПВСУ) в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. У постанові Верховного Суду від 8 грудня 2021 року у справі №464/6696/20 зазначено, що для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення. На вказане також звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (постанова від 10.04.2019 року, справа № 320/948/18), яка зазначила, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Крім того, у справі №175/2317/16-ц від 2 жовтня 2019 року Верховний Суд прямо зазначив, що саме мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно факт є юридичним і чи зумовлює він правові наслідки. Відсутність мети встановлення юридичного факту, а саме мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне за собою правові наслідки, є підставою для відмови у задоволенні заяви. Як було зазначено вище, в судовому засіданні [PERSON] категорично зазначив, що він не бажає нікому дарувати своє майно - земельні ділянки. З поведінки учасників в судовому засіданні було видно, що, фактично, ініціаторами такої заяви були заінтересована особа [PERSON] та представник заявника, оскільки останні в судовому засіданні намагалися переконати [PERSON] в необхідності такої дії. Як неодноразово зазначав у своїй практиці Верховний Суд, воля сторони повинна бути спрямованою на досягнення мети, волевиявлення має бути вільним і відповідати внутрішній волі людини. У цій справі, безперечно встановлено, що особисто заявник в судовому засіданні відмовився зазначати конкретну мету для встановлення юридичного факту, що, з урахуванням ст. 318 ЦПК, є достатньою підставою для відмови у задоволенні вимог заяви [PERSON] . Враховуючи таку процесуальну поведінку заявника, судом не аналізуються надані докази та пояснення свідків. Одночасно суд звертає увагу, що [PERSON] не позбавлений можливості повторного звернення до суду щодо встановлення юридичного факту із зазначенням конкретної мети встановлення такого факту. Також, не позбавлена звернення до суду й сама [PERSON] для встановлення аналогічного юридичного факту із зазначенням легітимної мети. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed