Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-04 00:00:00

У квітні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Київметробуд» (далі - АТ «Київметробуд»), у якому, з урахуванням уточнень, просив стягнути на його користь з АТ «Київметробуд» заборгованість по невиплаченій заробітній платі у розмірі 91 183,75 грн, розірвати трудовий договір укладений між ним та АТ «Київметробуд», зобов`язати внести до його трудової книжки запис про звільнення з посади керівника проектів та програм у сфері матеріального (нематеріального) виробництва за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП з 22.01.2021 року та видати йому трудову книжку, стягнути суми належні йому при звільненні в розмірі 350 590,00 грн, середній заробіток за час вимушеного прогулу по день ухвалення судового рішення, який станом на 08.06.2021 року становить 354 057,51 грн, середній заробіток за час вимушеного прогулу по день ухвалення судового рішення, який станом на 08.06.2021 року становить 354 057,51 грн, моральну шкоду у розмірі 90 000,00 грн та вирішити питання про розподіл судових витрат. Свої вимоги [PERSON] мотивує тим, що 06.04.2020 року він призначений на посаду керівника проектів та програм сфері матеріального (нематеріального) виробництва АТ «Київметробуд» з повним робочим днем. Як вбачається з даних про нараховану заробітну плату, які містяться в індивідуальних відомостях про нього з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України від 22.02.2021 №2055412207008012 йому нараховано заробітну плату за жовтень 2020 року - 66 648,88 грн, за листопад 2020 року - 81 851,92 грн. Таким чином, з урахуванням податків, позивачу підлягала виплаті заробітна плата у наступних розмірах: за жовтень 2020 року - 53 652,35 грн, а за листопад 2020 року - 65 890,80 грн. Проте, заробітна плата за вказаний період виплачена відповідачем частково та з порушенням строків її виплати, а саме: за жовтень 2020 року виплачено 23.10.2020 року - 9 400,00 грн, та 04.11.2020 року - 24008,07 грн; за листопад 2020 року виплачено 18.11.2020 року - 6 300,00 грн, та 05.01.2021 року - 23 628,54 грн. Поряд із цим, інформація про нараховану позивачу заробітну плату за грудень 2020 року в індивідуальних відомостях про позивача відсутня. А заробітна плата за цей період не виплачена позивачу взагалі. У період з 15.01.2021 року по 22.01.2021 року включно він був відсутній на роботі в АТ «Київметробуд» у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, обумовленої захворюванням, та перебував на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності, оригінал якого надісланий відповідачу разом із пояснювальною запискою від 22.01.2021 року. Перебуваючи на лікарняному, він у зв`язку з порушенням відповідачем законодавства про працю, що полягає у несвоєчасній виплаті нарахованої йому заробітної плати за листопад 2020 року та невиплаті заробітної плати за грудень 2020 року, направив 21.01.2021 року на адресу місцезнаходження відповідача заяву про його звільнення з 22.01.2021 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, яка отримана відповідачем 22.01.2021 року та просив повідомити про нараховані йому суми, в тому числі вихідну допомогу, провести в день його звільнення, а саме 22.01.2021 року, їх виплату, видати належним чином оформлену трудову книжку та копію наказу про звільнення, шляхом їх направлення листом з оголошеною цінністю. Проте, відповідач про нараховані суми його не повідомив, їх виплату не здійснив, та належним чином оформлену трудову книжку з копією наказу про звільнення - не видав. Відповідач направив на його адресу лист від 27.01.2021 №51 з вимогою надати інформацію щодо виконання позивачем покладених на нього посадових обов`язків та повідомлення, що розірвання трудових відносин до моменту виконання цієї вимоги є неможливим, оскільки це, на думку відповідача, може призвести до завдання АТ «Київметробуд» матеріальної шкоди. На інші його листи відповіді на зазначену заяву він від відповідача не отримав і не отримав запитуваної довідки про роботу в АТ «Київметробуд». Заробітна плата за вказаний період сплачена відповідачем частково, а саме: за жовтень 2020 року - 33 408,07 грн, а за листопад 2020 року - 29 928,54 грн. Але, з врахуванням приписів чинного законодавства України, та того факту, що позивач не надавав згоди на зміну істотних умов його праці, заробітна плата за грудень 2020 року не може бути меншою за нараховану йому за листопад 2020 року, розмір якої складав 81 851,92 грн та 65 890,80 грн, а тому в своїх розрахунках він буде виходити саме з такого її розміру. З урахуванням наведеного, триваючого характеру правопорушення та того, що з ним не розрахувались, належним чином оформленої трудової книжки не видали, він змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.04.2021 року головуючим у справі визначено суддю Твердохліб Ю.О. (а.с. 106 т. 1). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05.04.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та витребувано у АТ «Київметробуд» документи (а.с. 109-110 т.1). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05.04.2021 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 08.06.2021 року, у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено (а.с. 111-112 т.1). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19.07.2021 року зобов`язано відповідача АТ «Київметробуд» надати письмові відповіді на питання представника позивача (а.с. 201 т. 1). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08.08.2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с. 47 т. 1). На виконання вимог ухвали Святошинського районного суду від 19.07.2021 року надано письмові відповіді представником АТ «Київметробуд» на питання, в яких зазначили, що [PERSON] обіймав посаду керівника проектів та програм у сфері матеріального (нематеріального) виробництва в АТ «Київметробуд» 07.04.2021 року до 11.05.2021 року, був прийнятий на посаду керівника проектів та програм у сфері матеріального (нематеріального) виробництва в АТ «Київметробуд» з 07.04.2021 року відповідно до наказу про прийняття на роботу № ПАТ00000047-ПАТ0010811 від 06.04.2021 року (підстава: заява [PERSON] про прийняття на посаду керівника проектів та програм у сфері матеріального (нематеріального) виробництва від 06.04.2021 року. 07.04.2020 року [PERSON] був ознайомлений з посадовою інструкцією керівника проектів та програм у сфері матеріального виробництва, про що свідчить його особистий підпис. [PERSON] був звільнений з посади керівника проектів та програм у сфері матеріального (нематеріального) виробництва групи управління проектами АТ «Київметробуд» 11.05.2021 року згідно Наказу № 125/1 від 11.05.2021 року. За весь час перебування [PERSON] на посаді керівника проектів та програм у сфері матеріального (нематеріального) виробництва в АТ «Київметробуд» з 07.04.2021 року до 11.05.2021 року, йому було нараховано 524 323,74 грн. Сума ПДФО за вищевказаний період склала 94 378,28 грн, сума військового збору - 7 864,87 грн, які підлягають утриманню. Виплачено за період з 07.04.2021 року до 11.05.2021 року - 380 102,73 грн, відсутність нарахувань по заробітній платі за лютий, березень, квітень, травень 2021 року є причиною відсутності [PERSON] , про що свідчать табелі обліку використання робочого часу. Розмір нарахованої [PERSON] заробітної плати за весь час передування на посаді керівника проектів та програм у сфері матеріального (нематеріального) виробництва в АТ «Київметробуд» з 07.04.2021 року до 11.05.2021 року підтверджується довідкою від 21.07.2021 року № АТП00000099 та розрахунковими листками за квітень 2020 - травень 2021 року. За грудень 2020 року [PERSON] нараховано 28 225,31 грн. Сума ПДФО за грудень 2020 року склала 5 080,56 грн, сума військового збору - 423,38 грн, які підлягають утриманню. Виплачено за грудень 2020 року - 22 721,37 грн. За січень 2021 року [PERSON] нараховано 20 710,42 грн. Сума ПДФО за січень 2021 року склала 3 727,88 грн, сума військового збору - 310,66 грн, які підлягають утриманню. Виплачено за січень 2021 року - 4 124,57 грн. Розмір нарахованої [PERSON] заробітної плати за грудень 2020 року та січень 2021 року підтверджується довідкою від 21.07.2021 року № АТП00000099 та розрахунковими листками за грудень 2020 і січень 2021 року. При звільненні [PERSON] були нараховані наступні суми: компенсація за невикористану щорічну відпустку у кількості 7 календарних днів за робочий період з 07.04.2021 року до 11.05.2021 року у розмірі 9 559,69 грн, що була розрахована виходячи із середньоденної (по календарних) у розмірі 1 365,67 грн. Вихідна допомога у розмірі середньомісячного заробітку у розмірі 27 000,00 грн. Таким чином, при звільненні [PERSON] було нараховано 36 559,69 грн. Сума ПДФО при цьому склала - 6 580,74 грн, а сума військового збору - 548,40 грн, які підлягають утриманню. Розмір нарахованих при звільненні [PERSON] виплат підтверджується наступними документами: сума компенсації за невикористану щорічну відпустку у кількості 7 календарних днів за робочий період з 07.04.2021 року до 11.05.2021 року підтверджується Розрахунком при звільненні № АТП00000059 від 11.05.2021 року, відповідно до якого середньоденна (по календарних) складає 1 365,67 грн. Вихідна допомога у розмірі посадового окладу, розрахована на підставі розрахунку при звільненні № АТП00000059 від 11.05.2021 року, відповідно до якого розмір середньомісячного заробітку [PERSON] складає 27 000,00 грн. В судовому засіданні представник позивача Єгоров С.О. зазначив, що після відкриття провадження у справі відповідач частково, погасив заборгованість із заробітної плати перед позивачем, виплативши 38 043,66 грн, просив задовольнити позов з підстав, вказаних у позовній заяві та надав розрахунок заборгованості. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі (а.с. 185). Відповідно до п.1.ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, прийшов до наступних висновків. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами трудового законодавства, а саме: Кодексом законів про працю України. Судом встановлено, що наказом (розпорядженням) № ПАТ00000047 -ПАТ0010811 від 06.04.2020 року прийнято на роботу [PERSON] з 07.04.2020 року на посаду керівника проектів та програм сфері матеріального (нематеріального) виробництва АТ «Київметробуд» (а.с. 223 т. 1). Згідно з пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13). Відповідно до частини п`ятої статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно зі статтею 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України. Згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, оскільки поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника значення не мають. Тобто, за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово. Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) - не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. За змістом зазначеної правової норми право працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням кореспондує безумовний обов`язок роботодавця звільнити його з роботи з наведеної підстави в установлені законом строки. Недосконалість національного законодавства та прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист його порушених прав у обраний ним спосіб. Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «C. G. and Others v. Bulgaria» (C.G. та інші проти Болгарії), заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11, § 170). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Cantoni v. France» (Кантоні проти Франції), заява № 17862/91, § 31-32), «Vyerentsov v. Ukraine» (Вєренцов проти України), заява «№ 20372/11, § 65). Частиною другою статті 5 ЦПК України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У своїх рішеннях ЄСПЛ підкреслює цінність та важливість дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, запобігатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися правова визначеність та повага до суду. В той же час «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Beles and Others v. the Czech Republic» (Белеш та інші проти Чеської Республіки), заява № 47273/99, § 50-51, 69); «Walchli v. France» (Волчі проти Франції), заява № 35787/03, § 29). При проведенні оцінювання ЄСПЛ часто наголошує на питаннях «правової визначеності» та «належного здійснення правосуддя» як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом та прийнятим застосуванням процесуальних формальностей. Зокрема, ЄСПЛ виходить з того, що є порушенням права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі правової визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (див. рішення у справах «Kart v. Turkey» (Карт проти Туреччини) [ВП], заява № 8917/05, § 79; «Efstathiou and Others v. Greece» (Ефстатіу та інші проти Греції), заява № 36998/02, § 24; «Esim v. Turkey» (Ешим проти Туреччини), заява № 59601/09, § 21). Тому відповідно до вимог частини другої статті 5 ЦПК України, з урахуванням встановлених обставин справи та виходячи з того, що пред`явлення позову по суті спрямоване на припинення трудових правовідносин між [PERSON] та АТ «Київметробуд», суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав шляхом визнання трудового договору розірваним не суперечить вимогам закону. Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду Верховного Суду: від 30 січня 2018 року у справі № 668/15258/15-ц (провадження № 61-863св17), від 05 вересня 2018 року у справі № 552/4015/15-ц (провадження № 61-8981св18), від 22 травня 2019 року у справі № 757/61865/16-ц (провадження № 61-33113св18), від 03 липня 2019 року у справі № 520/11437/16-ц (провадження № 61-11763св18), від 14 липня 2021 року у справі № 205/8103/18. 20.01.2021 року [PERSON] направив на адресу АТ «Київметробуд» заяву про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, що підтверджується описом вкладення, рекомендованим повідомленням та фіскальним чеком (а.с. 42). Факти направлення вищевказаної заяви засобами поштового зв`язку та звернення позивача до суду з цим позовом свідчать про реальність його наміру розірвати трудовий договір (див. постанову Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 552/4015/15-ц (провадження № 61-8981св18)). Головним управлінням Держпраці у Київській області було здійснене інспекційне відвідування відповідача на предмет додержання законодавства про працю, за результатами якого 26.02.2021 року складено акт №КВ 290/37/АВ, у якому зазначено щодо ненарахування та невиплату АТ «Київметробуд» заробітної плати [PERSON] за грудень 2020 та січень 2021 року, що є порушенням ст. 115 КЗпП України (а. с. 24-33 т.1). Відповідно до частин першої, другої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно з частинами першою, четвертою, п`ятою статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Згідно даних про нараховану заробітну плату, які містяться в індивідуальних відомостях про нього з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України від 22.02.2021 №2055412207008012 [PERSON] нараховано заробітну плату за жовтень 2020 року - 66 648,88 грн, а за листопад 2020 року - 81 851,92 грн (а.с. 34-36). Згідно виписки по угоді № 8655931 за період з 21.07.2020 року по 26.01.2021 року АТ "Альфа-Банк", яка сформована 26.01.2021 року заробітна плата виплачена за жовтень 2020 року - 23.10.2020 року - 9 400,00 грн, та 04.11.2020 року - 24 008,07 грн; за листопад 2020 року виплачено 18.11.2020 року - 6 300,00 грн та 05.01.2021 року - 23 628,54 грн (а.с. 37). Відповідно до листа непрацездатності серії АЛГ № 903351 у період з 15.01.2021 року по 22.01.2021 року включно він був відсутній на роботі в АТ «Київметробуд» у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності (а.с. 38). 27.01.2021 року АТ «Київметробуд» [PERSON] направило вимогу, у якій зазначає, що розірвання трудового договору до моменту виконання вимоги є неможливим, оскільки це може призвести до завдання матеріальних збитків АТ «Київметробуд» (а.с. 46). 01.02.2021 року представник [PERSON] адвокат Єгоров С.О. направив на адресу АТ «Київметробуд» лист про результати розгляду вимоги АТ «Київметробуд» (а.с. 47-48). Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Відповідно до ст. 44 КЗпП при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у ст. 38 КЗпП України, внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати підлягають задоволенню, з урахуванням сплаченої відповідачем суми, за період жовтень-грудень 2020, без урахуванням податків у розмірі 91 183,75 грн, а також виплати при звільненні у розмірі 209 697,18 грн (нарахована заробітна плата за січень 2021 - 20 710,42 грн, 13 днів невикористаної відпустки - 23 870,91 грн, вихідна допомога (3 місяці) на підставі ст. 44 КЗпП України -165 115,85 грн). Відповідно до частин першої та другої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. За порушення строків розрахунку з працівником та/або видачі йому трудової книжки законодавством передбачено відповідальність роботодавця. Так, згідно ч. 5 ст. 235 КЗпП України (в редакції, чинній на момент звернення позивача до суду), у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Згідно з Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 № 58 (далі - Інструкція № 58), у разі затримки видачі трудової книжки з вини роботодавця працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, установленому п. 2.10 Інструкції № 58. Пунктом 4.2 Інструкції № 58 передбачено, що пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника і якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Як вбачається з матеріалів справи, 15.01.2021 позивач напрпавив на адресу відповідача заяву про звільнення з 18.01.2021 на підставі ст. 39 КЗпП України, а 20.01.2021 року позивач направив на адресу АТ «Київметробуд» заяву про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, звільнений був з роботи 11.05.2021 згідно наказу №125/1 від 11.05.2021 (а.с.208-222). При цьому копії вказаного наказу відповідачем суду не надано. Однак, на час звільнення позивача трудова книжка йому видана не була з вини відповідача, який був обізнаний про бажання позивача звільнитися з роботи, однак не вчинив жодних передбачених КЗпП України дій щодо звільнення позивача. Передбачене ст.117 КЗпП України право працівника на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку, спрямоване не на покарання роботодавця, а на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку. Оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України. При зменшенні розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати наступні обставини: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, де Велика Палата відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, щодо чинників, які мають враховуватися при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування за ст.117 КЗпП України (п.91). Окрім того, вказала, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково (п.92). Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (п.п.39-41). З урахуванням викладеного, враховуючи, що [PERSON] звільнено з посади керівника проектів та програм у сфері матеріального (нематеріального) виробництва групи управління проектів АТ «Київметробуд» 11.05.2021 року, АТ «Київметробуд» має видати йому належним чином оформлену трудову книжку із зазначенням підстав звільнення і оскільки затримка видачі трудової книжки сталась з вини відповідача, розмір середнього заробітку перевищує розмір заробітної плати, виплату якої було затримано, суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення середнього заробітку та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки у розмірі 95 000,00 грн. Позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до частин 1, 2 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Отже, враховуючи підстави позову, оскільки позов заявлений про розірвання трудового договору, позивач не був звільнений без законної підстави або незаконно переведений на іншу роботу, підстави для стягнення середнього заробітку за часа вимушеного прогулу відсутні. Що стосується вимоги позову про відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 90 000,00 грн суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (ч. 3 ст. 23 ЦК України). Судом враховано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12.03.2020 у справі № 375/2051/18 (провадження № 61-11639ск19) у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відтак, звертаючись з вимогою про стягнення з відповідача на свою користь моральної (немайнової) шкоди в заявленому розмірі, позивач повинен не тільки довести порушення його особистих немайнових прав, а й надати суду докази заподіяння такої шкоди у визначеному розмірі. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Відповідні обставини встановлюються судом на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц (провадження№14-538цс19) розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Позивач зазначав, що внаслідок порушення відповідачем його законних прав було порушено звичний уклад життя, завдало йому неабияких моральних страждань, які виразилися в переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права, він зазнав втрат немайнового характеру. В результаті невиплати заробітної плати та сум, належних при звільненні сум він поніс моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання протягом тривалого періоду часу, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для свого утримання та своєї сім`ї, принизило позивача, та завдало моральної шкоди, не видача трудової книжки позбавила його можливості влаштуватися на роботу в іншому місці, чи звернутись у відповідні органи зайнятості населення задля отримання допомоги по безробіттю, що можна порівняти з проявом рабства, що є недопустимим у громадянському суспільстві, та принижує честь і гідність як людини і громадянина. При цьому, позивач не надав суду жодного доказу спричинення йому моральної шкоди у визначеному ним розмірі - 90 000,00 грн. З урахуванням наведених положень норм чинного законодавства та встановлених судом обставин, суд вважає, що позивачу дійсно завдано моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях у зв`язку з невиплатою грошових коштів при звільненні та не видачею трудової книжки, і грошовий вираз такої шкоди має бути стягнутий з відповідача, як особи що це вчинила. Визначаючи розмір відповідного відшкодування суд приймає до уваги посилання позивача на те, що не видача трудової книжки позбавила його можливості влаштуватися на роботу в іншому місці та необхідні були додаткових зусиль для свого утримання та своєї сім`ї. У зв`язку із цим суд, дотримуючись принципів розумності, виваженості та справедливості приходить до висновку про необхідність зменшення заявленого до стягнення розміру моральної шкоди у сумі з 90 000,00 грн до 5 000, 00 грн. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь [PERSON] підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 13 311,06 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial