Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи його тим, що 06 червня 2017 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований у Виконавчому комітеті Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, про що складено відповідний актовий запис № 245. Від цього шлюбу сторони мають малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] . Стверджує, що спільне життя останні роки між ним та відповідачкою не склалося. Між ними зникло взаєморозуміння, любов та повага, які притаманні сім`ї. У них не розділяється відчуття сімейного комфорту, спілкування звелося до конфліктів. На даний час шлюб існує лише формально і подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе та суперечитиме інтересам кожного з подружжя. У подружжя наразі різні погляди на життя та ведення спільного господарства. Крім спільної дитини їх нічого не пов`язує. Зазначає, що вони фактично припинили спільне проживання, ведення спільного побуту, підтримання шлюбних відносин і сімейні стосунки. Спору про визначення місця проживання дитини та поділу спільного майна між сторонами немає. Просить суд розірвати шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований 06 червня 2017 року у Виконавчому комітеті Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, про що складено відповідний актовий запис № 245. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 лютого 2023 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач з`явився в судове засідання. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена. Подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги позивача визнала у повному обсязі, не заперечувала проти задоволення позовної заяви. Суд, вислухавши думку позивача, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого. Судом встановлено, що 06 червня 2017 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що складено відповідний актовий запис за № 245, прізвище дружини після реєстрації шлюбу змінено на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] , виданого 06 червня 2017 року Виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого 01 грудня 2017 року Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Спільне життя з відповідачем не склалося. Збереження шлюбу між Позивачем та Відповідачем є неможливим через суперечливість характерів, різні погляди на життя та сім`ю, відсутність взаєморозуміння, що неодноразово приводило до конфліктів. Сім`ю зберегти неможливо. За змістом положень ч. 1\~ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4\~ст. 56 СК України\~передбачено право кожного з подружжя\~\~припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням\~\~права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість\~\~і може мати наслідки, встановлені законом. Частиною 2\~ст. 104 СК України\~встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 1\~ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Крім того,\~ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~передбачено, що суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07 листопада 2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні.». Згідно до п.10\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. З урахуванням того, що позивач категорично не бажає примиритися, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити принципу добровільності шлюбу та їх інтересам, тому шлюб слід розірвати. Згідно з ч. 2\~ст. 112 СК України\~передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд вважає, що збереження їх сім`ї є неможливим, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін та принципу добровільності шлюбу. Відповідно до п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, як особа з інвалідністю ІІ групи. Згідно зі статтею 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно суд присуджує з відповідачки судовий збір у сумі 1073 грн в дохід держави.

Outcome: approved