Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-06 00:00:00

У серпні 2021 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) в якому просила позбавити батьківських прав відповідача відносно сина [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги мотивовані тим, що батьками [PERSON] є позивач та відповідач. Шлюб між сторонами було розірвано заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15.11.2016 року. Так, з 2013 року відповідач зловживає спиртними напоями, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до сина, не цікавиться його життям, не піклується про нього, не утримує його матеріально та не спілкується з дитиною взагалі. На думку позивача, батько дитини самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, а тому, його має бути позбавлено батьківських прав. Відзиву чи пояснень на позовну заяву не надходило. У судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, конверт із судовою повісткою повернувся без вручення із зазначенням працівника поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою». Представник третьої особи у судовому засіданні зазначила, що відповідача доцільно позбавити батьківських прав відносно сина. Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Згідно висновків Європейського суду з прав людини, зазначеного у рішенні у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» №12307 - учасник справи, що повідомлений за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, але ухилявся від отримання судової повістки. Тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду. Як передбачено п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення (ч. 4 ст. 130 ЦПК України). Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч. 1 ст. 211 ЦК України). Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнов проти України», вказано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Враховуючи, що відповідача було належним чином повідомлено про розгляд справи, останній жодного разу не з`явився до суду, суддя дійшов до висновку про можливість розглянути дану справу за відсутності [PERSON] .. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13.01.2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 07.03.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її судовий розгляд. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши документи, вивчивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 06 вересня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 256 (а.с. 5). Від спільного подружнього життя сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 6). Заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2016 року у справі №31/4056/16-ц, яке набрало законної сили 10 лютого 2017 року, шлюб, зареєстрований 06 вересня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 256, розірвано (а.с. 7). Як вбачається із характеристики учня 2-А класу Фастівської ЗОШ І-ІІІ ступенів [PERSON] від 21.01.2020 року, у школу до [PERSON] приходить лише мама. За навчання хлопчика в школі батько успіхами сина учителя не цікавився (а.с. 8). Згідно довідки Голови ЖБК «Труд» від 26.07.2021 року, [PERSON] разом із сином [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Батько [PERSON] не проживає разом із дитиною, не приймає участі в утриманні та виховані сина (а.с. 9). У відповідності до довідки голови вуличного комітету від 26.07.2021 року, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , ніде не працює та зловживає алкогольними напоями, участі у вихованні сина [PERSON] не приймає (а.с. 10). Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно з ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою держаного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до п. 2 та п. 4 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; є хронічними алкоголіками або наркоманами. Згідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Водночас позивач не змогла в судовому засіданні пояснити, яким чином позбавлення батьківських прав відповідача змінить існуючу ситуацію і сприятиме захисту інтересів дитини. В даній ситуації суд звертає увагу, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) у справі"Савіни проти України", пункт 49 рішення у справі"Хант проти України"). Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. При цьому, відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року N 3477-IVсуди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права і особливості даної ситуації свідчать про необхідність врахування наведених міжнародних стандартів, які знаходяться у тісному взаємозв`язку із національним правовим регулювання описуваних правовідносин. Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної "поваги" до приватного та сімейного життя. (див. пункт 78 рішення Європейського Суду у справі "Мамчур проти України"). Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України"). Застосування вказаних принципів в даній справі: чи здійснювалось втручання "згідно із законом". Досліджуючи питання чи "передбачено втручання у право відповідача "законом" Суд враховує, що процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК (статті 164-167). Зокрема, відповідно до статті 164 СК батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої). Суд наголошує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що "основні інтереси дитини" є надзвичайно важливими. Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (наприклад пункт 100 згадуваного вище рішення у справі "Мамчур проти України"). Отже, повертаючись до обставин даної справи судом встановлено, що відповідачу, як батьку дитини в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України), а також вживання спиртних напоїв (п. 4 ч. 1 ст. 164 СК України), що зазначила позивач в позовній заяві. Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про позбавлення батьківських прав відповідача, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі і чи мали заінтересовані сторони, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (наприклад див. пункт 51 згадуваного раніше рішення Європейського Суду у справі "Савіни проти України"). Далі продовжуючи аналіз необхідності позбавлення відповідача батьківських прав для суду є важливим питання, яким чином така юридична процедура (мається на увазі позбавлення батьківських прав) змінить існуючу ситуація в бік покращення "положення дитини" та сприятиме реалізації її інтересів. Суд розуміє можливе існування між сторонами неприязних відносин і в такій ситуації суд допускає, що можуть існувати проблеми у спілкуванні між батьком та сином, але дані обставини не повинні йти на шкоду дитині і ніяк не свідчать про необхідність позбавлення батька батьківських прав. Важливим для суду є те, що відповідачу ніколи раніше не виносились попередження про неналежне виконання батьківських обов`язків і його поведінка не була предметом розгляду компетентних органів, позивач не зверталась до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина, що в сукупності з іншими обставинами переконує суд, що відповідача не потрібно позбавляти батьківських прав. Крім того, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що відповідач страждає на хронічний алкоголізм. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Таким чином, в даній конкретній ситуації, суд співставляючи інтереси окремої особи в право якої здійснюється втручання (відповідача), враховуючи суспільні інтереси та інтереси дитини, суд знаходить, що не позбавлення батьківських прав відповідача буде кращим заходом для дитини ніж зворотнє, оскільки позбавлення батьківських прав не вплине ні на обставини щодо виховання і розвитку дитини, не створює додаткових умов щодо її безпечного виховання, захисту її здоров`я, не сприяє захисту її прав взагалі, а не вжиття такої процедури створює умови для дитини і батька для належного спілкування і розвитку дитини, особливо в тій ситуації, це створить умови для додаткових гарантій для дитини, навіть матеріального характеру. Беручи до уваги всі наведені вище міркування, суд доходить висновку, що, незважаючи на доводи позивача, якими він обґрунтовує доцільність позбавлення батьківських прав, ці аргументи не є достатніми для виправдання такого серйозного втручання в сімейне життя відповідача, у зв`язку із чим в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed