Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-09 00:00:00

23 листопада 2022 року [PERSON] звернулась до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини від заробітку відповідача, щомісячно, починаючи з дня подання позову до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що сторони перебували у шлюбі, від шлюбу мають неповнолітню доньку, яка проживає разом з позивачем. 01 вересня 2020 року шлюб між подружжям було розірвано. Відповідач ухиляється від покладеного на нього обов`язку утримувати дитину, тому вона змушена звернутись до суду з вказаною позовною заявою. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 18 січня 2023 року було відкрито провадження в справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. У відповідності до частини 8 статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 22 лютого 2023 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву та 09 березня 2023 року заперечення на відповідь на відзив. У відзиві на позов представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі з огляду на наступне. 26 квітня 2021 року у [PERSON] та [PERSON] , які вже на той момент розірвали шлюб, народилась донька [PERSON] . Всі фінансові питання сторони вирішили між собою за допомогою усних домовленостей, відповідач надав позивачу для її власного використання 15 000 доларів США, про що було складено і підписано розписку. Крім того, між сторонами було укладено письмовий договір, який урегульовано відносини між ними стосовно дитини, участь у її вихованні та утриманні - відповідач з моменту народження добровільно сплачує на картковий рахунок позивача аліменти у визначеному ними розмірі. Вважає, що та сума, яку він перераховує на рахунок позивача, а саме 3500 гривень, є достатньою з огляду на встановлений прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, та прийняти до уваги той факт, що позивач також повинна приймати участь в утриманні дитини. Наголосив на тому, що умови договору відповідач виконує та в лютому 2023 року ним було переведено кошти на рахунок позивача. 02 березня 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив позивача [PERSON] , в якій вона зазначає, що відповідачем пропущено встановлений ухвалою суду про відкриття провадження строк на подачу відзиву та зазначає наступне. Стосовно вказаної суми в 15 000 доларів США, то ці гроші були повернуті їй як борг її батькам, а не гроші в її користування (батьки перебувають за кордоном). Щодо наявності між сторонами договору про сплату аліментів позивач не зазначила, оскільки він не є нотаріально посвідченим та не має юридичною сили. Підписаний цей договір був під тиском і після погроз відповідача, бо в протилежному випадку вона б не отримала взагалі нічого. Відносно обумовленої суми між сторонами, то вона була обумовлена тим, щоб надати можливість відповідачу віддати борг її батькам. На сьогоднішній день позивач не працює та перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, відповідно має дохід лише у вигляді щомісячної допомоги при народженні дитини в сумі 860 гривень, інших доходів не має. З цієї причини вона не має можливості забезпечувати дитину на рівні з відповідачем. Просила задовольнити позов у повному обсязі. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 81 ЦПК України регламентовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, дослідивши матеріали справи, наданий відзив на позов та заперечення, додаткові пояснення, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є батько [PERSON] та мати [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 6). Як вбачається із довідки голови ОСББ «Зелений будинок на Мечнікова» вих. №12 від 01 листопада 2022 року [PERSON] проживає зі своєю матір`ю за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини ООН від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року та яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно статті 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до положень статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з частиною 1 статті 141 Сімейного кодексу України (надалі також - СК України), мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до частини 1 статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Частиною 2 статті 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з частиною 1 статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. У той же час, згідно статті 189 СК України, батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. У разі невиконання одним із батьків свого обов`язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. Так, 10 червня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір між батьками щодо здійснення батьківських прав, сплату аліментів та інші питання, пов`язані з місцем та умовами проживання, вихованням та навчанням дитини. Даний договір підписано сторонами, однак нотаріально не посвідчений як того вимагають положення частини 1 статті 189 СК України. Відповідно до положень статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Частиною 1 статті 639 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. З огляду на зазначене, суд не приймає до уваги посилання відповідача на той факт, що питання сплати аліментів між сторонами врегульовано договором, оскільки договір про аліменти, який було укладено 10 червня 2021 року є нікчемним, так як не дотримано при його укладенні умови його нотаріального посвідчення, та не породжує жодних правових наслідків. Стосовно позовних вимог [PERSON] щодо визначення розміру аліментів - частини доходу, але не менше 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд зазначає, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (частина 2 статті 182 СК України), тому суд визначає розмір стягнених аліментів з відповідача відповідно до положень діючого законодавства. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову та стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини в розмірі частини від заробітку (доходу), але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви, а саме з 23 листопада 2022 року до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Відповідно до статті 141 ЦПК України суд стягує з відповідача судовий збір у розмірі 992 гривні 40 копійок в дохід держави за позовну вимогу про стягнення аліментів, від сплати якої позивач при зверненні до суду звільнена.

Outcome: approved