Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з даним позовом. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що з відповідачем по справі вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 22 березня 2002 року. Життя з відповідачем не склалося і на даний час шлюб між ними розірвано рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 10 серпня 2017 року. Під час шлюбу ними було придбано квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири. Крім того, за спільні кошти було збудовано прибудову «а» до квартири [ADDRESS] , господарську будівлю «Б» та сарай «б» за цією ж адресою. Квартира [ADDRESS] в житловому будинку з надвірними будівлями в [ADDRESS] належить відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину. На даний час, все вище перераховане майно знаходиться у користуванні відповідача. Однак, враховуючи, що спірна квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя та прибудова «а» до квартири [ADDRESS] за цією ж адресою, були збудовані спільними зусиллями та за спільні кошти, а згоди щодо поділу у добровільному порядку між ними не досягнуто, позивач звернулась до суду з відповідними позовом. Оскільки, квартира [ADDRESS] є однокімнатною, після її розподілу сторони не зможуть спільно нею користуватися. Крім того, відповідач не допускає позивача до спірного майна. Тому, вважає за доцільне стягнути з відповідача грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно. Враховуючи, що прибудова «а» до квартири [ADDRESS] в експлуатацію відповідач здавати не хоче, відповідно право власності на дане майно відсутнє. Тому дані будівлі не можуть бути поділені між ними, як цілісний об`єкт набутий під час шлюбу, в зв`язку з цим, вона претендує на матеріали, що були використані під час їх будівництва, та просить стягнути на її користь грошову компенсацію, взамін частки в даному майні. Предтавник позивача [PERSON] в судове засідання не з"явилася, але до суду подано заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача [PERSON] в суудове засідання не з"явився, до суду подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає. Перевіривши наявні письмові докази, суд, прийшов до такого висновку. Судом встановлено, що сторони проживали в зареєстрованому шлюбі з 22 березня 2002 року, який 10.08.2017 року було розірвано рішенням Корецького районного суду. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії [NUMBER] квартира по [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 03.09.2007 року. Інвентаризаційна вартість квартири, згідно довідки про вартість майна станом на дату оцінки - 15.02.2021 року, становить 77898 грн.. Як вбачається з свідоцтва про право на спадщину, виданого Корецькою ДНК 30.04.1998 року № 1-337 та № 1-335 - квартира [ADDRESS] належить [PERSON] .. Інвентаризаційна вартість квартири, згідно довідки про вартість майна станом на дату оцінки - 15.02.2021 року, становить 572137 грн., в тому числі прибудова "а" - 487548, яка в експлуатацію не введена. Інвентаризаційна вартість господарської будівлі "Б" та сараю "б", становить 139063 грн., в експлуатацію не введені. Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України. Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування. У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Аналогічні висновки висловлені, зокрема у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц (провадження № 61-30421св18) та від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18). Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, зробленим у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) «[…] суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду». Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд, врахувує останню практику Верховного Суду, факт згоди позивача на одержання грошової компенсації, а також те, що вона особисто не користувалася нерухомим майном, дійшов обґрунтованого висновку проте, що спірне майно набуте сторонами в період шлюбу, є об`єктом їх права спільної сумісної власності, а тому позивач має право на грошову компенсацію вартості своєї частки у праві спільної сумісної власності і, як наслідок, припинення її права власності на спірне майно. Судові витрати суд розподіляє, виходячи зі змісту ст.ст. 141-142 ЦПК України та заяв, поданих представниками сторін. На підставі наведеного та

Outcome: approved