Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-12 00:00:00

Позивач звернулася з позовом, в якому зазначає, що є власницею домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . За адресою [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , який не проживає в житловому приміщенні понад один рік без поважних причин. 23 липня 2020 року до органу реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур була подана заява про зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання, на що отримана відмова. Позивач звертає увагу, що фактично домоволодіння за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] це одне і те саме житлове приміщення. Відповідач не проживає та не цікавиться домоволодінням, не сплачує комунальні платежі, його особистих речей у будинку немає. Перешкод у користуванні житловим приміщенням відповідачу ніхто не чинить. Реєстрація відповідача порушує її право на вільне володіння та користування цим майном. За цих підстав позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняти його з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] . На підтвердження\~своїх позовних\~вимог позивач\~надала суду\~копію свідоцтва про одруження та розірвання шлюбу, копію свідоцтва про народження дитини, копію рішення суду про стягнення з відповідача аліментів, копії постанов державного виконавця про арешт майна боржника, копію договору купівлі-продажу частини домоволодіння, копію витягу про реєстрацію права власності, копію технічного паспорта на домоволодіння, копію домової книги, копію рішення суду про визнання права спільної сумісної власності на майно, копію рішення суду про визначення часток у праві спільної сумісної власності, копію свідоцтва нотаріуса про посвідчення права власності стягувача на майно боржника, яке не було продано під час торгів, витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на частини домоволодіння, копію листа з підписами сусідів, які засвідчили факт непроживання відповідача за адресою: [ADDRESS] впродовж одного року, тощо. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2021 року у справі було відкрите загальне позовне провадження. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2021 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач [PERSON] у судове\~засідання не\~з`явилися,\~неодноразово повідомлявся про\~час і\~місце розгляду\~справи, причину неявки\~не повідомив,\~відзив на\~позов не надав, у зв`язку з чим судом проведений заочний розгляд справи, яка вирішується на підставі наявних у справі даних та доказів. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне: Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 червня 2000 року. Мають дочку [PERSON] , [INFO] . 20 грудня 2006 року шлюб між сторонами був розірваний. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2006 року з [PERSON] на користь на [PERSON] були стягнуті аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини його заробітку, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 16.08.2006 року. Також судом установлено, що на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 29 вересня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К.В. за реєстровим № 4151, [PERSON] було придбано 1/3 частину будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] , та має наступні характеристики: 1 А-1 житловий будинок, житлова площа 42,4 кв.м., загальна площа 71,9 кв.м., 2 Б-1 житловий будинок, житлова площа 21,1 кв.м., загальна площа 36,3 кв.м., 3Е літня кухня, 4Ж сарай, 5Г вбиральня, 6Д вбиральня, 7З сарай, 8 № 1-1 2, І споруди, мостіння. Ця 1/3 частина будинку з надвірними спорудами має загальну площу 35,3 кв.м., житлову площу 24,5 кв.м. При цьому як вбачається з копії технічного паспорта на домоволодіння 1/3 частина домоволодіння по [ADDRESS] складається фактично з квартири [ADDRESS] (загальна площа 35,3 кв.м., житлова 24,5 кв.м.). Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2007 року за позовом [PERSON] було визнано право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на 1/3 частину домоволодіння [ADDRESS] площею 21,1 кв.м., загальною площею 36,3 кв.м. по вул. Амурській в м. Дніпропетровську із надвірними спорудами: Е-літня кухня, Ж-сарай, Г-вбиральня, Д-вбиральня, 3-сарай, № 1-1, 2 споруди і мостіння, розміщені на земельній ділянці площею 599 кв.м. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2014 року було визначено частки [PERSON] і [PERSON] у домоволодінні, а саме кожному визначено по 1/6 частині домоволодіння [ADDRESS] , та припинено їх право спільної сумісної власності на це майно. Як вбачається з матеріалів справи, при виконанні виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-2115 від 23.10.2006, виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дочки [PERSON] на користь матері [PERSON] було звернуто стягнення на майно боржника, а саме на належну йому 1/6 частину домоволодіння [ADDRESS] . У зв?язку з тим, що майно боржника не було реалізоване на торгах листом Індустріального відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 17.10.2019 року [PERSON] було запропоновано в рахунок погашення суми боргу залишити за собою непродане майно 1/6 частину домоволодіння [ADDRESS] . 21 лютого 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі акта про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, затвердженого Мартиновою Н.В. - старшим державним виконавцем Індустріального ВДВС міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, було видано позивачу [PERSON] свідоцтво, яке зареєстроване в реєстрі за № 260 та яким посвідчено її право власності на 1/6 частину домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 29.09.2005 року з урахуванням судових рішень. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 21.02.2020 року було зареєстроване право власності [PERSON] на 1/6 частину домоволодіння [ADDRESS] на підставі свідоцтва приватного нотаріуса Кретової Н.Б. від 21.02.2020, реєстровий номер 260. Також 12.03.2020 року зареєстроване право власності [PERSON] на 1/6 частину домоволодіння [ADDRESS] на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20.03.2007 року по справі № 2-774/07 р. та рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.10.2014 року по справі № 202/7913/14-ц. Отже, позивач є одноособовим власником 1/3 частини домоволодіння [ADDRESS] , яка згідно матеріалів справи фактично складається з квартири [ADDRESS] загальною площею 35,3 кв.м., житловою площею 24,5 кв.м. Відповідно до наявних у справі відомостей відповідач [PERSON] зареєстрований з 19.12.2005 року за адресою: [ADDRESS] . Звертаючись до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та зняття його з реєстрації місця проживання, позивач посилається на те, що відповідач понад один рік у спірному домоволодінні не мешкає та реєстрація відповідача порушує її право власності на це майно. Вирішуючи наявний спір, суд виходить з того, що відповідно до\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Водночас статтею 41 Конституції України\~визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частин першої, другої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша\~статті 321 ЦК України). Відповідно до частини першої\~статті 383 ЦК України\~власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з положеннями\~статті 391 ЦК України\~власник майна\~має право\~вимагати усунення\~перешкод у\~здійсненні ним\~права користування та розпорядження своїм майном. Тож, гарантуючи захист права власності, закон надає саме власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до\~статті 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень\~статті 16 ЦК України\~особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Тлумачення наведених\~норм цивільного\~законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов). При цьому статтею 405 ЦК України визначено, що\~члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини 1\~статті 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України також передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У своєму позові позивач стверджує, що відповідач понад один рік не проживає у спірному домоволодінні, його речі відсутні. Факт відсутності відповідача впродовж одного року за місцем своєї реєстрації: [ADDRESS] підтверджується наданими позивачем підписами трьох сусідів, які засвідчили цей факт: [PERSON] ( [ADDRESS] ), [PERSON] ( [ADDRESS] ), [PERSON] ( [ADDRESS] ). Разом із тим, відповідач до суду не з`являється, доказів свого проживання та користування спірним домоволодінням або поважних причин непроживання в ньому чи відсутності в нього іншого житла не надав. Отже, відповідачем не доведено, що позбавлення його права користування домоволодінням буде непропорційним втручанню в його право на житло, порушуватиме положення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до цієї Конвенції. Суд бере\~до уваги,\~що позивач\~є власником\~1/3\~частини домоволодіння\~ [ADDRESS] ,\~яке фактично складається з квартири [ADDRESS] . Право власності відповідача на 1/6 частину цього домоволодіння припинено у 2020 році у зв`язку зі зверненням стягнення на це майно та переданням його у власність позивачу в рахунок боргу відповідача зі сплати аліментів на утримання дитини. На час звернення позивача до суду та розгляду справи відповідач не є членом її сім`ї, оскільки шлюб між ними розірвано ще в 2006 році. Більш того, в своєму позові [PERSON] наполягає на тому, що відповідач у спірному домоволодінні понад один рік не мешкає, його особисті речі відсутні. З огляду на диспозитивність та змагальність судового процесу підстав недовіряти цим доводам позивача в суду немає. Враховуючи наведене, суд вважає, що позивач вправі вимагати усунення будь-яких порушень її прав, у тому числі з боку відповідача як колишнього члена її сім`ї та колишнього співвласника домоволодіння. Підстави вважати припинення права користування відповідача спірним житлом непропорційним у розумінні положень\~статті 8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод та\~статті 1\~Першого протоколу\~до цієї\~ Конвенції\~в суду відсутні, оскільки відповідач втратив право власності на це житло, тривалий час не є членом сім`ї позивача, тобто обставини, які були підставою для користування ним цим житлом припинилися. Відтак, інтереси позивача як власника та користувача житла перевищують інтереси відповідача як колишнього співвласника та колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування цим майном. Тому позов у частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщення у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Щодо вимог [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщення у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , то суд вважає, що вказані вимоги є необґрунтованими, оскільки позивач не є власником всього домоволодіння, а власником 1/3 його частини та згідно з матеріалами справи відповідач значиться зареєстрованим саме за адресою: [ADDRESS] . Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі: 1) заяви про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), поданої особою або її законним представником (представником); 2) рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; 3) свідоцтва про смерть або відомостей про державну реєстрацію смерті з Державного реєстру актів цивільного стану; 4) повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспортного документа померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; 5) заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування). Тобто заява власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) або рішення суду про позбавлення права користування житлом, яке набрало законної сили, є самостійними підставами для зняття особи із зареєстрованого місця проживання (перебування). У даному випадку визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщення у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] є достатнім та ефективним способом захисту прав позивача. Тим більше, що позивачу не відмовлено уповноваженим органом у знятті відповідача з реєстрації місця проживання згідно з пунктом 50 вищевказаного Порядку. При розподілі судових витрат, суд виходить із положень частини 1 статті 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони\~пропорційно розміру\~задоволених позовних\~вимог. При зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 908 грн. Суд вважає, що у зв`язку з частковим задоволенням позову з відповідача на користь позивача слід стягнути половину понесених нею витрат по сплаті судового збору в розмірі 454 грн. Відповідно до частини четвертої та п`ятої статті 268\~ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Оскільки справу розглянуто у відсутності сторін, датою ухвалення рішення у розумінні положень статті 268 ЦПК України є дата складення повного тексту рішення.

Outcome: partial