Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом, в якому зазначив, що 25.07.2003 року між ним та відповідачем зареєстровано шлюб, який зареєстровано Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського обласного управління юстиції, актовий запис № 1011. Від шлюбу сторони мають двох дітей: повнолітню доньку та неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що відносини в шлюбі не склались у зв`язку із різними поглядами на життя. З початком повномасштабної війни відповідач разом із дітьми виїхала до Польщі. При цьому, через деякий час після від`їзду, зі слів позивача, неповнолітній син зателефонував до нього з проханням забрати в Україну. У серпні 2022 року дитина повернулась із батьком до України. Позивача зауважує на припиненні шлюбних стосунків та веденні спільного господарства із відповідачем, неможливості збереження сім`ї, наполягає на розірванні шлюбу. У зв`язку з виникненням спору про місце проживання дитини, позивач просить визначити місцем проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , місце проживання його батька - [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Зазначили, що відповідач не має відносно постійного місця проживання у Польші, а проживання спільно з іншим чоловіком може викликати у дитини відчуття дискомфорту. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась в установленому законом порядку. Судом встановлено, що 25.07.2003 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського обласного управління юстиції між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб - актовий запис № 1011. Сторони по справі є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Маючи різні погляди на життя, подружжя є несумісними у відносинах, спільне господарство не ведуть, подружні стосунки не підтримують, отже шлюб носить формальний характер. За таких обставин суд, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, а тому шлюб підлягає розірванню. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 8 Конвенції про права дитини не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Йогансен проти Норвегії» від 07 серпня 1996 року, § 78). У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини 4 статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, [PERSON], № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13у справі «М.С. проти України», йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 19.04.2023 року № 470, інтересам дитини відповідає визначення місця проживання із батьком. В судовому засіданні представник органу опіки та піклування підтвердив, що спеціалісти служби провели бесіди з позивачем та відповідачем (в режимі відозв`язку), обстежили умови проживання дитини. За змістом висновку [PERSON] має намір залишатись за кордоном на постійне проживання, на даний час шукає роботу. Проти визначення місця проживання дитини із батьком заперечує, але не має можливості забрати сина на утримання та виховання. [PERSON] проживає разом із малолітніми сином у квартирі, яка належить йому на праві власності, у помешканні створено належні умови для виховання та розвитку дитини. [PERSON] має стабільний прибуток, у змозі забезпечити потреби дитини. В судовому засіданні досліджено відомості Державної прикордонної служби України з даними про перетин [PERSON] кордону у напрямку в`їзду в Україну 06.08.2022 року, що свідчить про свідоме сприйняття обома батьками факту повернення дитини до України як доцільного розвитку. На думку суду, вищевказане свідчить про відповідність якнайкращим інтересам дитини визначення місця проживання із батьком, що забезпечуватиме ознаки стабільності та передбачуваності, виявлятиме стійке середовище гармонійного розвитку. Умови фізичної безпеки для життя та здоров`я дитини внаслідок повномасштабної війни росії сприймаються судом як першочергові. Обставини, що склались в відповідному регіоні України на час розгляду справи, не виявляють ознак безпосередньої загрози, а тому не можуть виключати за рівнем абсолютності інші значимі в питанні виховання, забезпечення та розвитку дитини критерії, про які наведено судом в обґрунтування висновків. З огляду на викладене, суд вважає необхідним задовольнити позов.

Outcome: approved