Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-09 00:00:00

У провадженні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області перебуває вказана цивільна справа, в якій позивач просить розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачем, зареєстрований 22.02.2012 відділом запису актів громадянського стану адміністрації Чортківського району Ростовської області, актовий запис №21, неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , залишити проживати разом з батьком - [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 2000 грн. щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову зазначає, що між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, зареєстрований 22.02.2012 відділом запису актів громадянського стану адміністрації Чортківського району Ростовської області Від шлюбу в них народилась дитина: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Вказав, що їхнє подружнє життя виявилось невдалим, між ними було втрачено взаєморозуміння, будь-які почуття та повагу один до одного, що призводило до постійних сварок та непорозуміння. На цьому тлі подружні стосунки фактично давно припинились і носять формальний характер. Слід зауважити, що відповідачка переважно не цікавиться та не бере участі у вихованні та утриманні дитини. На даний час, вона покинула сім`ю і проживає окремо, і має інші відносини. При цьому дитину залишила проживати з позивачем, в тому числі, виходячи з твердого волевиявлення і побажання доньки. Крім цього, набуте ними під час шлюбу спільне майно відсутнє (повністю втрачено на окупованій території). Зважаючи на це вважає, що подальше збереження нашої з відповідачем сім`ї стало неможливим і розірвання цього шлюбу не буде суперечити їх з відповідачем інтересам, а також інтересам дитини. Також вказав, що наполягає на позовних вимогах щодо залишення дитини проживати з батьком, оскільки відповідачка покинула сім`ю, належної участі в її утриманні та вихованні не бере. Водночас, позивач також має реальні побоювання щодо можливого вивозу відповідачкою дитини до своєї родини до країни-агресора. Крім цього, наполягає на стягненні з відповідачки аліментів на дитину, що забезпечить і сприятиме доньці створити додаткові умови для її розвитку (оплати факультативів, репетиторів з вивчення мов, спортивних секцій, тощо). Вважає, що ним створено належні умови для проживання дитини, вона ходить до школи і забезпечена усім необхідним. Зазначив, що не має наміру перешкоджати відповідачці в здійсненні її прав та обов`язків щодо участі у вихованні їхньої спільної дитини та зустрічах з дитиною. Також зазначив, станом на день подачі позову до суду, між позивачем та відповідачем дійсно не має спору як майнового, так і щодо місця проживання дитини з батьком, що також відповідає волевиявленню нашої доньки. Повторно акцентує увагу суду, що він має реальні побоювання стосовно можливого вивозу відповідачкою дитини до своєї родини до країни-агресора, що в свою чергу може перервати або значно утруднити як взаємини, так і реалізацію усіх його батьківських прав з донькою. Тому наполягає на вирішенні судом даної вимоги та її задоволенні, оскільки вважає, що чітка не визначеність у цьому питанні, може явно призвести до цих наслідків та зловживань відповідачкою своїми правами. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів зазначив, що відповідачка є молодою, працездатною особою, без якихось вад, її стан здоров`я працювати дозволяє, і вона може сплачувати аліменти на дитину. Відтак, з метою забезпечення потреб дитини, просив стягнути аліменти на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 2 000 грн. щомісячно, від дня пред`явлення даного позову, що відповідатиме принципу добросовісності, розумності та справедливості і додатково забезпечить відповідний рівень життя дитини, необхідний для гармонійного її розвитку. Ухвалою суду від 18.01.2023 дану позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 02.02.2023 позивачем вказані недоліки було усунуто. Ухвалою суду від 06.02.2023 було відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження, залучено до участі в даній цивільній справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування - Службу у справах дітей Ужгородської міської ради та зобов`язано орган опіки та піклування - Службу у справах дітей Ужгородської міської ради подати до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей, Ужгородської міської ради як орган опіки і піклування надала висновок про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , відповідно до якого наразі є недоцільним визначення місця проживання малолітньої [PERSON] разом з її батьком [PERSON] . У судове засідання з`явилася представник позивача, позовні вимоги підтримала, просила такі задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце проведення судового засідання була повідомлена своєчасно і належним чином. Через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила строк для примирення не надавати, шлюб між позивачем та відповідачем розірвати, неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , залишити проживати разом з батьком - [PERSON] ; стягнути з неї на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 2000 грн. щомісячно. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей, Ужгородської міської ради як орган опіки і піклування в судове засідання не з`явилась, про час і місце розгляду справи належним чином повідомлялася. Заслухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] 22.02.2012 зареєстрували шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , відділом запису актів громадянського стану адміністрації Чортківського району Ростовської області, російська федерація, актовий запис №21. Прізвище чоловіка після шлюбу - [PERSON] , дружини - [PERSON] . За період шлюбу у сторін народилась дочка - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Судом встановлено, що сімейне життя позивача та відповідача відсутнє. Упродовж тривалого часу не підтримують шлюбних стосунків та не ведуть спільного господарства, шлюбні відносини фактично припинені. Згідно зі ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до положень ст. ст. 24, 56 Сімейного кодексу України (далі - СК України), шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Враховуючи наведене та з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини даного позову, суд вважає, що сім`я розпалась остаточно і поновити шлюбні відносини між позивачем та відповідачем неможливо. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, а відтак, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині розірвання шлюбу між сторонами. Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. В позовній заяві [PERSON] зазначає, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини з батьком, що також відповідає волевиявленню їх доньки. В заяві від 17.03.2023 відповідач не заперечувала щодо залишення проживати доньку разом з батьком. Щодо вимоги про залишення проживання дитини [PERSON] , суд зазначає наступне. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України). Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. З висновку органу опіки і піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 01.03.2023 встановлено, що наразі є недоцільним визначення місця проживання малолітньої [PERSON] разом з її батьком [PERSON] . Відтак, беручи до уваги висновок органу опіки і піклування, враховуючи найважливіші інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю повинні переважати над інтересами батьків, а також обставини справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні вимоги про залишення дитини [PERSON] проживати разом з батьком [PERSON] слід відмовити. Так, щодо позовної вимоги про стягнення аліментів суд зазначає наступне. З довідки про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи від 08.08.2022 №2106-5001975577 встановлено, що [PERSON] , [INFO] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Законним представником, що супроводжує малолітню [PERSON] у даній довідці вказано [PERSON] . Також за вказаною адресою проживають позивач з відповідачем. Відтак, враховуючи вищенаведене, а також те, що вказана вимога є похідною від вимоги про залишення проживання дитини разом з батьком, позовна вимога про стягнення аліментів не підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи ст. ст. 24, 56, 104, 105, 110, 112, 113, 114 СК України,

Outcome: partial