Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-16 00:00:00

11.01.2022 року позивач звернуся до суду з позовними вимогами, які заявою від 28.03.2022 року уточнив (а.с. 51) та просить визнати незаконним та скасувати наказ №473-к від 08.12.2021 року Одеського обласного центру зайнятості про відсторонення [PERSON] від роботи; стягнути з Одеського обласного центру зайнятості на його користь середній заробіток за час відсторонення від роботи, починаючи від 09.12.2021 року по 09.03.2022 року в розмірі 40\~361 грн. 31 коп.; стягнути з Одеського обласного центру зайнятості на його користь суму компенсації моральної шкоди, спричиненої неправомірними діями в розмірі 15 000 грн. 00 коп. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 17.12.2008 року він був прийнятий на роботу до Одеського обласного центру зайнятості, де на цей час працює на посаді провідного юрисконсульта Ізмаїльського міськрайонного центру зайнятості. 08.12.2021 року Ізмаїльським міськрайонним центром зайнятості йому було вручено акт від 08.12.2021 року та Наказ від 08.12.2021 року №473-к про відсторонення його з роботи з 09.12.2021 року без збереження заробітної плати з підстав відсутності в нього щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Наказ вмотивований тим, що оскільки у нього відсутнє обов`язкове щеплення та відповідно до Наказу Міністерства охорони здоров`я України від 01.11.2021 року №2393 відповідач відсторонив [PERSON] від роботи з 09.12.2021 року. Позивач вказує, що ні в трудовому договорі, ні в посадовій інструкції, ні в інших документах, що підписані між позивачем та відповідачем зобов`язання позивача про щеплення немає, так само, як і не передбачено повноваження відповідача на відсторонення позивача від роботи з підстав відсутності вищезазначеного щеплення. Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області Жигуліна С.М. від 12.01.2022 року відкрито спрощене провадження по справі без виклику сторін. 05.04.2022 року директором Одеського обласного центру зайнятості надано відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач заперечує щодо наведених позивачем у позовній заяві обставин та правових підстав позову. Зокрема зазначив, що відповідно до ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст. 27 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» в Україні обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії , кашлюка, правця та кору. При цьому відповідними законами також передбачено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідним інфекційних хвороб. В розумінні ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» гостра респіраторна хвороба COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 підпадає під поняття «інфекційна хвороба». У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відстороняються від виконання зазначених видів робіт. Установи Державної служби зайнятості належать до переліку організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Відповідно до повідомлення «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19» Одеського обласного центру зайнятості від 23.11.2021 року, на підставі п. 41-6 Постанови №1236 позивачу було запропоновано надати документ, який підтверджує отримання ним повного курсу вакцинації або однієї дози вакцини від COVID-19, або копії висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19 за формою №028-1/о. Проте у відповідь на запит [PERSON] не надав довідки про протипоказання та застереження до проведення профілактичних щеплень. Починаючи з 09.12.2021 року [PERSON] був відсторонений від роботи на підставі оспорюваного наказу Одеського обласного центру зайнятості №473-к, а отже не виконував жодної роботи, про що були зроблені відповідні відмітки в табелі обліку використання робочого часу. Відтак, оплата праці позивачу не здійснювалась з передбачених законодавством підстав, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. З приводу відшкодування моральної шкоди зазначає, що позивач повинен надати докази як на підтвердження дій чи бездіяльності відповідача, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою. 11.04.2022 року від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.05.2022 року, цивільну справу розподілено та передано судді Ізмаїльського міськрайонного суду Присакар Олександру Яковичу. Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області Присакар О.Я. від 23.05.2022 року прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до Одеського обласного центру зайнятості про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення позивача від роботи, стягнення середньої заробітної плати за період незаконного відсторонення, та відшкодування моральної шкоди, розгляд справи проводився в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07.09.2022 року провадження по справі було зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку цивільної справи № 130/3548/21 за позовом до АТ «українська залізниця» про визнання незаконним наказу про відсторонення від роботи та поновлення на посаді. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07.03.2023 року провадження по справі було відновлено, слухання по справі було призначено на 17.04.2023 року о 11-00 год. 05.04.2023 року позивач надав заяву про розрахунок суми середньої заробітної плати за час незаконного відсторонення позивача від роботи з 09.12.2021 року по 09.03.2022 року. Представник відповідача про розгляд справи на 17.04.2023 року на 11-00 год. був сповіщений належним чином, надав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. В судовому засіданні встановлено, що згідно трудової книжки позивача, 17.12.2008 року на підставі наказу №390 від 17.12.2008 року [PERSON] був призначений на посаду головного спеціаліста юрисконсульта Ізмаїльського міськрайцентру зайнятості, де в даний час працює на посаді провідного юрисконсульта Ізмаїльського міськрайонного центру зайнятості (а.с. 18). Відповідно до наказу Одеського обласного центру зайнятості №312 від 15.11.2021 року працівниками (в т.ч. робітникам) Одеського обласного центру зайнятості, його філій та базових центрів зайнятості треба підтвердити проходження вакцинації шляхом надання копії документу, який підтверджує отримання ними повного курсу вакцинації або однієї дози вакцини від COVID-19, включеної Всесвітньою організацією охорони здоров`я до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях, або копії медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19 за формою №028-1/о (а.с. 21). Повідомленням Одеського обласного центру зайнятості від 23.11.2021 року [PERSON] 25.11.2021 року було повідомлено про необхідність надання копії документу, який підтверджує отримання ними повного курсу вакцинації або однієї дози вакцини від COVID-19, включеної Всесвітньою організацією охорони здоров`я до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях, або копії медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19 за формою №028-1/о, у випадку ненадання вказаних документів [PERSON] буде відсторонено від роботи з 09.12.2021 року без збереження заробітної плати (а.с. 23). Таким чином, позивач був попереджений, що в разі, якщо він в термін до 08.12.2021 не надасть жодного із зазначених в повідомленні, то з 09.12.2021 він буде відсторонений від роботи без збереження заробітної плати на підставі\~ст. 46 КЗпП України\~та\~ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Актом від 08.12.2021 року встановлено, що позивач не надав до Одеського обласного центру зайнятості документ, який підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією чи кількома дозами вакцини, або висновку лікаря щодо наявності протипоказань для проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма № 028-1/о), виданого закладом охорони здоров`я (а.с. 32). 08 грудня 2021 року Одеським обласним центром зайнятості видано наказ № 473-к про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати [PERSON] провідного юрисконсульта Ізмаїльського міськрайонного центру зайнятості з 09.12.2021 до усунення причин, що зумовили відсторонення (а.с. 31). Наказом Одеського обласного центру зайнятості від 04.03.2022 року за № 96-к, зупинено дію наказу Одеського обласного центру зайнятості від 08.12.2021 року за №473-к «Про відсторонення від роботи [PERSON] », та [PERSON] допущено до роботи з 09.03.2022 року (а.с. 52). Вирішуючи питання про законність наказу про відсторонення позивача суд звертає увагу на наступне. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України). Відповідно до\~ст.21 КЗпП України\~забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень\~Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання. Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (ст. 51 КЗпП України). Відповідно до ч.1\~ст.46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Відповідно до\~ст.1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»\~протиепідемічні заходи\~це комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобіганню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій. Відповідно до ч.1, 2, 6\~ст.12 цього Закону\~профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань. Постановою Кабінету\~Міністрів України\~«Про запобігання\~поширенню на\~території України\~коронавірусу СОVID-19»\~№211\~від 11\~березня 2020\~року на всій території України з 12 березня 2020 року запроваджено карантин, який згодом неодноразово продовжено. Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року №267, в редакції\~постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року№90, Міністерство охорони здоров`я України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань. Наказом Міністерство охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153\~затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, який надалі було доповнено (далі - Перелік №2153). За змістом Переліку №2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого\~наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року №595. Отже, Перелік №2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить. До відповідного переліку було додано працівників підприємств, установ та організацій, що належить до сфери управління центральних органів виконавчої влади, тому установи Державної служби зайнятості належать до переліку організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19. Постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 20\~жовтня 2021\~року №1096 постанову Кабінету Міністрів України №1236 доповнено пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до\~статті 46 КЗпП України, частини другої\~статті 12 Закону № 1645-ІІІ\~та частини третьої\~статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Згідно з ч.4\~ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21 відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника. Проте, слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення працівника від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети. Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо. На підставі наведеного вище, при розгляді даної категорії справ, судами, визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. У позовній заяві [PERSON] посилається на те, що його відсторонення від роботи на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати є незаконним та таким, що порушує його право на працю. Суд вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо. При цьому суд вважає за необхідне зауважити, що застосування до позивача передбачених Переліком №2153 та\~Законом №1645-ІІІ\~заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21 зауважила, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку №2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням. Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. Суд враховує, що відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивача тим, що він, працюючи провідним юрисконсультом особисто контактує з іншими людьми, не запропонував форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щеплений та створював загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивача заробітку. Отже, застосування до позивача такого заходу як відсторонення його від роботи не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Матеріали справи не містять будь\~яких доказів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні позивача від роботи. Тому таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача. З огляду на викладене суд приходить до висновку про те, що наказ Одеського обласного центру зайнятості №473-к від 08.12.2021 року про відсторонення від роботи [PERSON] є незаконним і підлягає скасуванню. Як зазначено в п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» якщо буде встановлено, що на порушення\~ст.46 КЗпП\~роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст.235 КЗпП). За змістом частини другої\~статті 235 Кодексу законів про працю України\~при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21, провадження №14-82цс22, зазначено, що чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати. Якщо буде встановлено, що на порушення статті 46\~КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, такий працівник має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу (правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі №761/12073/18, провадження №61-13444св19). При цьому суд вважає за необхідне зауважити, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі №9901/407/19 вказано, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. Згідно з довідкою № 07 від 31.12.2021 року Ізмаїльського міськрайонного центру зайнятості, середньоденна заробітна плата [PERSON] станом на день його відсторонення становила 684 грн. 09 коп. (а.с. 30). Суд погоджується з розрахунком позивача, складеним 05.04.2023 року, за яким сума середнього заробітку за період незаконного відсторонення формується наступним чином: 59 (кількість робочих днів з 09.12.2021 року по 08.03.2022 року включно: грудень 2021 року 16 робочих днів, січень 2022 року 19 робочих днів, лютий 2022 року 20 робочих днів, березень 2022 року 4 робочі дня) х 684,09 коп. (середньоденна заробітна плата) = 40\~361 грн. 31 коп. Тому суд вважає за необхідне, стягнути з Одеського обласного центру зайнятості на користь [PERSON] середній заробіток за час відсторонення від роботи, починаючи від 09.12.2021 року по 09.03.2022 року в розмірі 40\~361 грн. 31 коп., з відрахуванням з даної суми податків та інших обов`язкових платежів. Згідно із\~ст.237-1 КЗпП України\~відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Враховуючи те, що відповідачем були порушені охоронювані законом трудові права позивача, незаконне відсторонення\~позивача від\~роботи позбавило\~його засобів\~до існування та призвело останнього до необхідності з його боку докладати додаткових зусиль для організації свого звичайного образу життя, суд вважає, що позивачу було завдано моральну шкоду, що є підставою для її стягнення згідно\~ст.237-1 КЗпП України. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, CabalesandBalkandaliv. theUnitedKingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування. При визначенні розміру моральної шкоди, суд виходить із принципів виваженості, розумності та справедливості та враховуючи ту обставину, що порушення прав позивача тривало не значний час, позовні вимоги позивача про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в частині стягнення з Одеського обласного центру зайнятості на користь [PERSON] суми компенсації моральної шкоди, спричиненої неправомірними діями в розмірі 1500 грн. 00 коп. Згідно з ч. 2\~ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України\~судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер, який має відображатися у ціні пред`явленого позову. Отже, позовна вимога щодо відшкодування моральної шкоди є майновою вимогою, оскільки позивач її визначив у грошовому вимірі, що узгоджується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 761/11472/15-ц (провадження № 61-23674св18). Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру судовий збір складає: 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. За подання до суду\~позовної заяви\~не майнового\~характеру судовий\~збір складає: 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно зі\~статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік»\~установлено на 2022 рік прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць з 1 січня 2022 року 2481 грн. Судовий збір за вимогу немайнового характеру складає: 2481 грн. х 0,4 = 992, 40 грн. Судовий збір за вимогу про стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи в розмірі 40\~361 грн. 31 коп. складає: 40361, 31 грн. х 1% = 403, 61 грн., але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб 992, 40 грн. Судовий збір за частково задоволену вимогу про стягнення моральної шкоди в сумі 1500 грн. складає: 1500 грн. х 1% = 15 грн., але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб 992, 40 грн. Загальна сума судового збору: 992,40 грн. + 992,40 грн. + 992,40 грн. = 2977 грн. 20 коп. Таким чином, підлягає стягненню з Одеського обласного центру зайнятості на користь держави судовий збір в розмірі 2977 грн. 20 коп. На підставі ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial