Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просить розірвати шлюб укладений між нею та відповідачем, зареєстрований 28.04.2007 року Відділом РАЦС Мукачівського міськрайонного управління юстиції, актовий запис № 132, стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 4 000 гривень на кожну дитину щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дітьми повноліття, визначити місце проживання дітей разом з матір`ю за адресою [ADDRESS] та визнати за позивачем право власності на частину житлового будинку і земельну ділянку площею 0,0946 га, кадастровий номер 2110400000:01:014:0060, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , а також на частину малої архітектурної форми, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 28.04.2007 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] . Від даного шлюбу в подружжя народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя не склалося через різні характери та погляди на сімейне життя. Відповідач за первісним позовом [PERSON] постійно нехтує сімейними цінностями, такими як повага до дружини, створення доброзичливої морально-психологічної атмосфери в сім`ї. [PERSON] схильний впадати в депресивний стан, що негативно впливало на відносини в сім`ї. Між подружжям відсутнє взаємопорозуміння, що призводило до частих сварок і як наслідок між подружжям виникли неприязні стосунки, а спроби зберегти сім`ю та відвідування сімейного психолога не дало бажаного результату та ще більше погіршило відносини між подружжям. З 03.08.2020 року подружжя проживає окремо, [PERSON] разом з меншою донькою [PERSON] , [INFO] проживає за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] разом з старшою донькою [PERSON] , [INFO] проживає в [ADDRESS] , шлюбних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, а тому [PERSON] наполягає на розірванні шлюбу. Після розірвання шлюбу позивач за первісним позовом просить визначити місце проживання дітей разом з нею, посилаючись на те, що між нею та дітьми склалися довірливі і теплі відносини, вона є офіційно працевлаштованою та позитивно характеризується за місцем роботи, має стабільний дохід, яким може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та гармонійного розвитку дітей, працює за нормованим робочим графіком, що дає їй можливість приділяти дітям достатньо часу, а отже таке відповідатиме інтересам дітей. Разом з цим, позивач за первісним позовом посилається на принцип 6 Декларації прав дитини, відповідно до якого малолітня дитина може бути розлучена з матір`ю лише за виняткових обставин. Щодо стягнення аліментів то позивач за первісним позовом вважає, що батько дітей [PERSON] , який є приватним підприємцем, отримує дохід, має у власності нерухоме та рухоме майно, інших непрацездатних осіб на утриманні не має, а отже, може сплачувати аліменти на утримання дітей у розмірі 4 000 гривень на кожну дитину щомісячно. Крім того, позивач за первісним позовом стверджує, що за час шлюбу подружжям побудовано житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , а отже він являється спільною власністю подружжя. Вказаний будинок збудовано на земельній ділянці площею 0,0946 га, кадастровий номер 2110400000:01:014:0060 і яка належить відповідачу за первісним позовом [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки від 30.09.2016 року. [PERSON] вважає, що оскільки право власності на частину будинку має бути визначено за нею, то відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України і право власності на частину земельної ділянки на якій розміщено житловий будинок має бути визнано за нею, не дивлячись на те, що земельна ділянка є особистою власністю [PERSON] . Також, позивач за первісним позовом стверджує, що за час шлюбу відповідачем за первісним позовом збудовано об`єкт малої архітектурної форми за адресою [ADDRESS] , який на даний час є незавершеним будівництвом, а отже вона як дружина має право на поділ такого об`єкта. 09.11.2020 року відповідачем за первісним позовом [PERSON] подано відзив на позов, яким позовні вимоги визнав частково, зазначив, що первісний позов в частині розірвання шлюбу та в частині визнання за [PERSON] права власності на частину житлового будинку, що є спільною власністю подружжя і знаходиться за адресою [ADDRESS] , визнає повністю. Щодо визнання за [PERSON] права власності на частину земельної ділянки площею 0,0946 га, кадастровий номер 2110400000:01:014:0060, що знаходиться за адресою [ADDRESS] позов не визнав, посилаючись на те, що вказана земельна ділянка є його приватною власністю в розумінні п.2 ч.1 ст.57 СК України, оскільки набута на підставі договору дарування і поділу не підлягає. Щодо визнання за [PERSON] права власності на частину малої архітектурної форми за адресою [ADDRESS] .Автомобілістів зазначив, що йому не відомо про яку МАФ стверджує позивач за первісним позовом, оскільки він не має у власності таких об`єктів. Щодо визначення місця проживання малолітніх дітей разом з матір`ю відповідач за первісним позовом заперечує, посилається на те, що старша донька [PERSON] , [INFO] проживає разом з ним в [ADDRESS] і це було свідомим вибором дитини. Донька [PERSON] не обмежена в спілкуванні з матір`ю і вони бачаться коли обоє цього хочуть. Наразі між подружжям досягнуто згоди стосовно графіку побачень з дітьми. Відповідач за первісним позовом вважає, що для кращого забезпечення інтересів дітей, їх повноцінного розвитку та зростання в любові, слід визначити місце проживання дітей після розірвання шлюбу разом з ним, оскільки він краще зможе забезпечити обом донькам повноцінне та спокійне життя, так-як з самого малечку саме він займався вихованням дітей та приймав безпосередню активну участь у їх шкільному та позакласному житті, є турботливим та уважним батьком, весь свій вільний час присвячує дітям, всіляко намагається урізноманітнити їх дозвілля та забезпечити всім необхідним. Крім того, відповідач за первісним позовом вважає, що оскільки на даний час питання про визначення місця дітей залишається відкритим, то відповідно і вимога про стягнення з нього на користь [PERSON] аліментів на утримання дітей є передчасною. 27.11.2020 року [PERSON] подано зустрічний позов до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Служба у справах дітей Мукачівської ОТГ про визначення місця проживання дітей, який ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 01.02.2021 року прийнято та об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Вимоги за зустрічним позовом [PERSON] обґрунтовує тим, що за час шлюбу з [PERSON] у подружжя народилося двоє дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . На даний час менша донька проживає з [PERSON] окремо, оскільки в силу свого віку не здатна самостійно приймати рішення про те з ким із батьків їй проживати і відповідач за зустрічним позовом забрала її з собою. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] стверджує, що він є турботливим та уважним батьком, весь свій вільний час присвячує дітям, всіляко намагається урізноманітнити їх дозвілля та забезпечити всім необхідним. Суд при вирішенні спору про визначення місця проживання дітей має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан. Крім того, слід враховувати думку дитини, яка досягла десяти років. Також, зазначив, що заборону розлучення дитині зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не як обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків. Позивач за зустрічним позовом вважає, що він як батько дітей, усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дітей, створення для них належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку, вважає за необхідне визначити місце проживання дітей разом з ним. 19.02.2021 року представником відповідача за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON] подано відзив на зустрічний позов в якому просили в задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Зазначили, що твердження позивача за зустрічним позовом про те, що він є турботливим батьком та весь свій вільний час присвячує дітям не відповідають дійсності, так як останній відмовився на прохання меншої доньки привезти інгалятор коли та хворіла, посилившись на те, що він перебуває в гостях, що свідчить про ухилення ним від виконання своїх батьківських обов`язків. Крім того, стверджували, що позивач за зустрічним позовом взагалі не може підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім`ї налаштовуючи старшу доньку проти матері та її сім`ї називаючи їх «брехунами», на підтвердження чого надали відеозапис розмови матері з донькою [PERSON] . З доданих позивачем за зустрічним позовом характеристик вбачається, що приділення належної уваги вихованню дитини, контроль та взаємозв`язок з викладачем і класним керівником, відвідування батьківських зборів здійснюється обома батьками. Відповідач за зустрічним позовом вважає за доцільне визначити місце проживання дітей разом з нею, так - як вона є офіційно працевлаштованою, позитивно характеризується за місцем роботи, має стабільний дохід, яким може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та гармонійного розвитку дітей, працює за нормованим робочим графіком, що дає їй можливість приділяти дітям достатньо часу, а отже таке відповідатиме інтересам дітей. Крім того, особливості виховання дівчаток, їх психологічного, фізичного розвитку та процесу дорослішання є значно ближчими та зрозумілішим матері, як жінці. Від уповноваженого представника третьої особи до суду надійшов висновок щодо вирішення первісного та зустрічного позовів. Прийнявши участь у судовому розгляді справи, позивач за первісним позовом та її представник підтримали заявлені позовні вимоги, із підстав вказаних у позовній заяві. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити, однак позивач за первісним позовом не заперечила щодо залишення дитини [PERSON] , [INFO] за фактичним місцем проживання разом з матір`ю, не заперечила щодо залишення дитини [PERSON] , [INFO] за фактичним місцем проживання разом з батьком, як зазначено у висновку Служби у справах дітей Мукачівської ОТГ. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, зазначив, що первісний позов в частині розірвання шлюбу та в частині визнання за [PERSON] права власності на частину житлового будинку, що є спільною власністю подружжя і знаходиться за адресою [ADDRESS] , визнає повністю. в задоволенні решти первісних позовних вимог просив відмовити. При цьому просив задоволити вимоги за зустрічним позовом з підстав, викладених в зустрічній позовній заяві. Разом з цим не заперечив щодо залишення [PERSON] , [INFO] за фактичним місцем проживання разом з матір`ю, [PERSON] , [INFO] за фактичним місцем проживання разом з батьком. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається уст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Щодо позовної вимоги за первісним позовом про розірвання шлюбу суд констатує наступне: Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з частиною п`ятою ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями частин третьої та четвертої ст.56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. За ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Судом встановлено, що позивач за первісним позовом [PERSON] та відповідач за первісним позовом [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 28.04.2007 року (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане Мукачівським відділом РАЦС Мукачівського міськрайонного управління юстиції, а.с.12). [PERSON] наполягає на розірванні шлюбу, відповідач за первісним позовом [PERSON] не заперечує проти розірвання шлюбу, подружжя шлюбних стосунків не підтримує, з 03.08.2020 року проживають окремо, спільного господарства не ведуть то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, однак подружжя не має намір зберігати шлюб. Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Щодо вимоги за первісним позовом про визначення місця проживання дітей, суд констатує наступне: Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , а.с.13) та [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , а.с.14). Після припинення спільного проживання подружжя [PERSON] разом з меншою донькою [PERSON] , [INFO] проживає за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] разом з старшою донькою [PERSON] , [INFO] проживає в [ADDRESS] . Згідно з статтею 52 Конституції України, діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Статтею 27 Конвенції ООН «Про права дітей» від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХII) передбачено, що держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. При цьому місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом (стаття 29 Цивільного кодексу України). Згідно висновку експерта №СЕ-19/107-21/2827-ПС від 18.03.2022 року зміна матір`ю місця проживання малолітньої [PERSON] місця проживання позитивно впливає на її психічний стан та розвиток, дитина почуває себе у безпеці. Передача малолітньої [PERSON] на виховання батькові, якого остання на момент дослідження відкидає, може мати психотравмуючий вплив. Малолітня [PERSON] на час дослідження проживає разом з батьком, оцінка дій батька та матері має залежність від впливу з боку батька. У [PERSON] виявлено ознаки переживання нею психотравмуючої ситуації, що проявилися в почутті тривоги пов`язаної з майбутнім та зміні емоційного фону дитини. В процесі психологічного дослідження з боку [PERSON] були виявлені ознаки психологічного впливу та маніпуляцій щодо малолітньої доньки [PERSON] , які можуть впливати на висловлення дитиною своєї думки щодо батька та матері. Проживання з батьком окремо від матері з серпня 2020 року має негативний вплив на здатність [PERSON] вільно формулювати та висловлювати свою думку (а.с.154-204). Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Відповідно до частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (частина друга статті 160 СК України). Відповідно до частини першої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору, зокрема, щодо її місця проживання. Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання і у першу чергу повинні бути визначенні інтереси дітей у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. У поданому суду висновку органу опіки і піклування Мукачівської міської ради щодо розв`язання спору за первісним та зустрічним позовом від 03.02.2021 №151/01-32 вказується на доцільність визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] разом з батьком, а [PERSON] [INFO] разом з матір`ю. Європейський суд з прав людини зауважив на тому, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE,№ 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків. По відношенню до спірної по справі ситуації слід зазначити, що одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою (принаймні, в якості останньої інстанції), оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної правової процедури. Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». У поданому суду висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради зазначено за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - [PERSON] , [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю - [PERSON] . Надаючи правову оцінку вищевказаному висновку органу опіки та піклування слід зазначити, що нормами статті 19 Сімейного кодексу України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Так, у висновку органу опіки і піклування Мукачівської міської ради щодо розв`язання спору за первісним та зустрічним позовом, за умови однакового врахування обставин щодо віку дітей, ставлення дітей до батьків, а також виконання ними батьківських обов`язків та матеріально побутових умов кожного з них вказано на доцільність проживання Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), § 90, Ignaccolo-Zenide, § 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, § 102). Вирішуючи таку категорію спорів, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності. В процесі судового розгляду справи судом встановлено, що позивач та відповідач за первісним позовом не заперечували щодо залишення [PERSON] , [INFO] залишити за фактичним місцем проживання разом з матір`ю, а [PERSON] , [INFO] залишити за фактичним місцем проживання разом з батьком. З огляду на вище наведене, суд уважає за доцільним визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - [PERSON] , [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю- [PERSON] , оскільки це буде відповідати їх інтересам. Щодо позовної вимоги за первісним позовом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини, суд констатує наступне: Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесіє Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989p., батько (- ки) або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення знайшло своє відображення в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч.2 ст.51 Конституції України) закріплюється в сімейному законодавстві (ст. 180 СК України). Відповідно із ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно до ч. 1 ст. 184 СК України і роз`яснень, викладених в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № З «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів», якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі; вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Законом України від 17.05.2017 № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» частину другу ст.182 викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». Закон не містить вимоги визначення точного розміру аліментів суто як половини відповідного розміру прожиткового мінімуму на дитину, відповідні розміри прожиткового мінімуму є не абсолютними величинами (базою) для визначення розміру аліментів, а можуть слугувати лише певним орієнтиром при вирішенні питання, яким суд не зв`язаний з огляду на фактичні обставини справи, динаміку дійсних витрат тощо. Слід враховувати також, що за наявності для того підстав, істотної зміни обставин, законодавства тощо, сторони не позбавлені права ставити в подальшому питання про зміну розміру стягуваних аліментів, зміну способу стягнення, участь у додаткових витратах і т.ін. Згідно частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення знайшло своє відображення в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) та закріплюється в сімейному законодавстві (ст. 180 СК України). Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Проаналізувавши надані в судовому засіданні докази в їх сукупності, позицію позивача та відповідача, який вважав вимогу про стягнення аліментів передчасною, та який являється приватним підприємцем і має регулярний дохід (а.с.70, 75-76), враховуючи в першу чергу якнайкраще забезпечення інтересів дітей, та те, що спільна дитина сторін проживатиме разом із матір`ю, суд дійшов висновку, про наявність підстав для задоволення позову в цій частині та стягнення з [PERSON] на користь позивача аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , в розмірі 4000 гривень щомісячно, оскільки доказів, які б давали підстави стягувати з відповідача аліменти в меншому розмірі сторонами не надано та судом не встановлено. Згідно ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць, згідно із вимогами ст. 430 ЦПК України, підлягає негайному виконанню. Щодо вимоги за первісним позовом про поділ майна подружжя, суд констатує наступне: Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно зі ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено ч. 4 ст. 65 СК України. В судовому засіданні встановлено, що житловий будинок за адресою [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] (Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 222453473 від 02.09.2020 року), підстава виникнення права власності - рішення виконавчого комітету місцевої Ради депутатів № 279 від 25.09.2018 року, декларація про готовність об`єкта до експлуатації ЗК № 141182340706 від 22.08.2018 року, технічний паспорт № 16791 від 04.07.2018 року (а.с.30). Вказаний житловий будинок побудовано за час шлюбу [PERSON] та [PERSON] , а отже такий являється спільною сумісною власністю подружжя. Враховуючи, що відповідач за первісним позовом не заперечує щодо визнання за [PERSON] права власності на частину вищевказаного житлового будинку, суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині. Судом встановлено, що спірний житловий будинок розміщено на земельній ділянці площею 0,0946 га, кадастровий номер 2110400000:01:014:0060 за адресою [ADDRESS] , право власності на яку належить [PERSON] згідно договору дарування земельної ділянки від 30.09.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ришкович О.В., зареєстровано в реєстрі за № 1664 (а.с.31). Згідно п.2 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості необхідно враховувати, що аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Враховуючи позицію, висловлену у постанові КЦС Верховного Суду 25.02.2019 р. у справі № 199/2099/17, про те, що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, суд дійшов висновку про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки. Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, в разі якщо неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Враховуючи зазначені норми закону, суд уважає позовні вимоги в частині визнання за [PERSON] права власності на частину земельної ділянки площею 0,0946 га, кадастровий номер 2110400000:01:014:0060 за адресою [ADDRESS] законним та обґрунтованими. Разом з цим, суд не вбачає законних підстав для задовлення первісного позову в частині визнання за [PERSON] права власності на частину малої архітектурної форми, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , оскільки суду не надано жодних доказів існування вказаного об`єкта недобудови. Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved