Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-11 00:00:00

У грудні 2021 року позивач ТОВ «Меганівест Сервіс» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовна заява мотивована тим, що 11.11.2011 між ПАТ «АСТРА БАНК», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та відповідачкою [PERSON] було укладено Кредитний договір № 400102031318005, відповідно до умов якого відповідачці надано кредитні кошти в розмірі 437 686 грн. з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 11 листопада 2026 року. Згідно п.1.2 Кредитного договору, кредит надається позичальнику на оплату за нерухоме майно, а саме однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.3.1 Кредитного договору позичальник у в день укладення цього договору укладає, у якості забезпечення виконання своїх зобов`язань, Договір іпотеки, відповідно до умов якого позичальник передає зазначену квартиру в іпотеку. Таким чином, 11.11.2011 року між ПАТ «АСТРА БАНК» та [PERSON] було укладено Іпотечний договір, зареєстрований в реєстрі за № 1854, відповідно до умов якого відповідачка передала банку в іпотеку квартиру за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, 04.02.2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та позивачем було укладено договір № 2145/К купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого права вимоги за кредитним договором відповідача, майнових поручителів та інші права, що виникають з прав вимоги, перейшли до позивача. Як зазначає позивач, відповідачка належним чином не виконує свої зобов`язання за договором, внаслідок чого має заборгованість за тілом кредиту та нарахованими відсотками в розмірі 224 446,79 грн. Крім того, відповідно до умов договору, позивачем було нараховано штрафи в загальному розмірі 118 175 грн. 22 коп. Також, за порушення умов Іпотечного договору, позивачем було нараховано штрафи у загальному розмірі 538 691 грн. 20 коп. Крім цього просить стягнути із відповідачки витрати на правовий супровід в розмірі 167 000 грн. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити його вимоги. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13.01.2022 року було відкрито провадження по справі у порядку загального позовного провадження (а.с. 38-39). 26.05.2022 року відповідачкою було подано відзив, згідно якого вона проти позову заперечувала, посилаючись на те, що 14.02.2020 року відбулось позасудове врегулювання спору, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання, в тому числі щодо стягнення основної заборгованості за кредитним договором та сплати штрафів за кредитним договором [PERSON] є недійсними. Також зазначає, що за договором № 2145/К про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги від 04.02.2020 року до нового кредитора - ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС» не перейшло право вимоги нараховувати штрафи за порушення позичальником перед банком умов Кредитного договору та Іпотечного договору. Крім цього зазначає, що позивачем не надано жодних доказів порушення відповідачкою умов Кредитного договору та Іпотечного договору, які є заявленими у позові підставами для нарахування штрафних санкцій (а.с. 50 - 60). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26.05.2022 року позовні вимоги у частині стягнення штрафів за Кредитним договором було залишено без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 257 ЦПК України (а.с. 94-95). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13.09.2022 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 122-123). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12.04.2023 року було закрито провадження у частині стягнення штрафів за Іпотечним договором на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України (а.с. 177-178). Сторони та їх представники до суду не прибули, просили проводити розгляд справи у їх відсутність. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 11.11.2011 між ПАТ «АСТРА БАНК», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та відповідачкою [PERSON] було укладено Кредитний договір № 400102031318005, відповідно до умов якого відповідачці надано кредитні кошти в розмірі 437 686 грн. з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 11 листопада 2026 року (а.с. 4-7). Згідно п.1.2 Кредитного договору, кредит надається позичальнику на оплату за нерухоме майно, а саме однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.3.1 Кредитного договору позичальник у в день укладення цього договору укладає, у якості забезпечення виконання своїх зобов`язань, Договір іпотеки, відповідно до умов якого позичальник передає зазначену квартиру в іпотеку. Таким чином, 11.11.2011 року між ПАТ «АСТРА БАНК» та [PERSON] було укладено Іпотечний договір, зареєстрований в реєстрі за № 1854, відповідно до умов якого відповідачка передала банку в іпотеку квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8-11). В подальшому, 04.02.2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та позивачем було укладено договір № 2145/К купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого права вимоги за кредитним договором відповідача, майнових поручителів та інші права, що виникають з прав вимоги, перейшли до позивача (а.с. 16-17). Згідно із ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України, за якою зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно із ст. 11 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Щодо ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. У силу ст. 1054 ч. 1, 2 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно із ст.1055 ч. 1, 2 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ст. 1046 ч.1 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до положень ст. 1049 ч. 1, 3 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вказує ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 530 ч. 1 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. У силу ст. 536 ч.ч.1,2 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно із ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Як наводить ст. 612 ч.1 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до ст. 614 ч.1 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 625 ч. 1, 2 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Частиною другою ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про те, що на підставі вищевказаних правочинів змінилась сторона у кредитних зобов`язаннях, а саме змінився первісний кредитор ПАТ «АСТРА БАНК», правонаступником якого було АТ «Дельта-Банк» на його правонаступника - ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС», яке набуло прав вимоги до відповідачки. Відповідно до наданих позивачем доказів вбачається, що на момент набуття прав вимоги 04.02.2020 заборгованість відповідача за кредитним договором становила: за тілом кредиту - 223 385,77 грн., за відсотками - 1061,02 грн., а всього 224 446,79 грн. (а.с. 18). У той же час, як вбачається із відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 14.02.2020 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS] (а.с. 64-66). З огляду на правову позицію Великої Палати Верховного суду та практику застосування Верховним Судом положень ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», у разі звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку кредитор позбавляється можливості звернути стягнення на непогашену частину заборгованості за основним зобов`язанням. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено його вимоги про стягнення з відповідачки вищевказаної заборгованості. Натомість, наявні докази свідчать про виконання основного зобов`язання за кредитним договором. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на судовий супровід за період з 02.03.2020 по 01.09.2021 в розмірі 167 000,00 грн. на підставі ст. 22 ЦК України, то суд зауважує наступне. Згідно із ч.ч.1,2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). На підтвердження своїх вимог в цій частині позивач надав акт здачі-прийняття виконаних робіт по кредитній справі [PERSON] за договором «Про надання правової допомоги» (а.с. 25), однак сам договір про надання правової допомоги суду не надано. Відповідно до вказаного акту, адвокатом здійснено юридичний супровід, представництво клієнта по кредитній справі [PERSON] . Перелік наданих юридичних послуг за період з 02.03.2020 по 01.09.2021: аналіз матеріалів кредитної справи - 5000,00 грн.; збір інформації по кредитній справі та розробка правової стратегії щодо досудового врегулювання (стягнення заборгованості) - 12 000,00 грн.; підготовка (подача) заяв, клопотань звернень та інших (супровідних документів), пов`язаних з веденням кредитної справи в межах досудового врегулювання спору - 10 000,00 грн.; ведення претензійної та позовної роботи в межах кредитної справи та підготовка проектів всіх процесуальних документів в межах судових справ - 20 000 грн.; супровід справи № 756/3951/20, суддя П`ятничук І.В., що перебуває у провадженні Святошинського районного суду м.Києва - 60 000,00 грн.; супровід справи № 759/12082/20, суддя Сенько М.Ф., що перебуває у провадженні Святошинського районного суду м. Києва - 60 000,00 грн. Загалом за надання правової допомоги виконано робіт на суму 167 000,00 грн. Відтак, зважаючи на наведене вбачається, що предметом судового розгляду в цій частині є не захист порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача, а питання про розподіл судових витрат, понесених позивачем в інших цивільних справі, порядок вирішення яких визначається нормами глави 8 параграфу 8 розділу 1 ЦПК України, а не нормами матеріального права і здійснюється у тій справі, в якій вони понесені,в тому числі, і шляхом ухвалення додаткового рішення. В той же час, виходячи із змісту позовної заяви, позивач ототожнює розмір майнової шкоди із судовими витратами, зокрема, його витратами, пов`язаними із розглядом інших цивільних справ № 756/3951/20, № 759/12082/20. Проте такі міркування є помилковими та не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства. Витрати, понесені позивачем у вищевказаних цивільних справах, є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді відповідної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні. Така позиція відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові цієї палати від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18, зокрема у п.6.19, де зазначено, що процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством. Також такі висновки викладено у п. 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16-ц, пункті 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц, пункті 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18. З урахуванням наведеного, в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку, що позивачем належним чином не доведено та не обґрунтовано його вимоги, в зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed