Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-23 00:00:00

ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивує тим, що 30.08.2017 між [PERSON] та ПАТ «Ідея Банк» було укладено кредитний договір № Z06.101.20160. 02.12.2020 між ПАТ «Ідея Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 12/89, у відповідності до умов якого АТ «Ідея Банк» відступає ТОВ «ФК «ЄАПБ», а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає права вимоги за плату та на умовах, визначених цим договором. Відповідно до додатку № 1 до договору факторингу № 12/89 від 02.12.2020 Реєстру боржників № 2 від 02.12.2020 права вимоги за якими відступаються та боржників за такими договорами ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором у сумі 155917,05 грн., з яких: 71197,46 грн. - заборгованість за основним боргом; 40361,94 грн. - заборгованість за відсотками; 44357,65 грн. - заборгованість за комісіями. Зазначає, що з метою досудового врегулювання спору, у зв`язку з істотними порушеннями відповідачем умов кредитного договору та на виконання п. 5.3 договору факторингу, згідно з вимогами ст. ст. 512-514, 516 ЦК України, на адресу відповідача, зазначену в кредитивному договорі, простою кореспонденцією через відділення Укрпошти ТОВ «ФК «ЄАПБ» було направлено повідомлення про відступлення права вимоги заборгованості за кредитним договором та включення персональних даних до бази персональних даних. Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договором. Як зауважує представник позивача, незважаючи на це, відповідач не виконав свого обов`язку та припинив повертати наданий йому кредит у строки, передбачені кредитним договором. На виконання та у зв`язку з істотними порушеннями відповідачем умов кредитного договору позивачем, який набув права грошової вимоги, на адресу відповідача було направлено повідомлення про порядок погашення заборгованості за кредитним договором та включення персональних даних відповідача до бази персональних даних разом з вимогою про погашення загальної суми боргу. Вказує, що всупереч умовам кредитного договору, незважаючи на повідомлення, відповідач не виконав свої зобов`язання. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення кредитної заборгованості. З моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 02.12.2020 позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Представник позивача наголошує, що [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором № Z06.101.20160 від 30.08.2017 у сумі 155917,05 грн. Відповідно до п. 5.5 кредитного договору сторони домовилися, що строк позовної давності за цим договором, в тому числі для стягнення неустойки (штрафу, пені), встановлюється сторонами тривалістю у п`ять років. На підставі викладеного, представник позивача просить суд стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» суму заборгованості за кредитним договором № Z06.101.20160 від 30.08.2017 у розмірі 155917,05 грн., з яких: 71197,46 грн. - заборгованість за основним боргом; 40361,94 грн. - заборгованість за відсотками; 44357,65 грн. - заборгованість за комісіями, а також стягнути з відповідача понесені судові витрати. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.09.2021 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даною позовною заявою. Розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання. 25.10.2021 від представник а відповідача - адвоката Німець О.М. до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким просить відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача у поданому відзиві щодо вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за комісіями, посилаючись на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц, а також правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду від 26 березня 2021 року у справі № 761/37610/17, наголосила на відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача плати за обслуговування кредиту (комісіями) в розмірі 44357,65 грн. Вважає, що включення позивачем до розрахунку заборгованості комісії за обслуговування кредиту є необґрунтованим, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за основним боргом та відсотками представник відповідача вказала, що позивач у позовній заяві зазначає, що заборгованість за основним боргом складає 71197,05 грн., а за відсотками - 40361,94 грн. Однак, така позиція позивача суперечить поданими ним письмовими доказами. Відповідно до п. 1.1 кредитного договору позивач надає відповідачу кредит в розмірі 74999 грн. Проте, відповідно до ордеру-розпорядження № 1 про видачу кредиту від 30.08.2017 [PERSON] були надані грошові кошти в розмірі 68492,24 грн. Таким чином, на думку представника відповідача, розмір заборгованості за тілом кредиту є більший ніж розмір тіла кредиту на момент отримання кредитних коштів. Звертає увагу, що відповідачем на користь позивача були сплачені 38115 грн., починаючи з 02.10.2017 до 27.06.2018. З урахуванням того, що сплата комісії за послуги банку є нікчемною, враховуючи додаток до паспорта споживчого кредиту графіку щомісячних платежів за кредитним договором та виписки з 01.01.2000 до 25.07.2021 [PERSON] , вважає, що розрахунок суми заборгованості є невірний. [PERSON] отримав від банку кредитні грошові кошти розмірі 68492,24 грн. під 21,99 % річних відповідно кредитного договору № Z06.101.20160 від 30.08.2017. З цього випливає, що розмір тіла кредиту на день укладення кредитного договору у сумі 68492, 24 грн., а відсотки за користуванням кредитом на строк 36 місяців - в розмірі 45184, 33 грн. Пунктом 1.7 кредитного договору передбачено, що банк може зменшити відсоткову ставку до 10 відсотків у разі використання кредитних коштів на цілі, що пов`язані з ремонтом власних об`єктів нерухомого майна, тобто оформлення споживчого кредиту. Відповідно до паспорта споживчого кредиту загальна вартість кредиту споживача за весь строк користування кредитом, в тому числі за тілом кредиту, відсотки, комісії та інше становить 96502,82 грн. Таким чином, на думку представника відповідача, у разі застосуванням банком 10 відсотків річних, відсотки за користуванням кредитними коштами повинні були бути нараховані у розмірі 20 547,67 грн. За таких обставин, якщо 68492,24 грн. - тіло кредиту додати 20547,67 грн. - відсотки за споживчим кредитом та відняти 38115 грн. - оплачені кошти позивачем, то загальна сума заборгованості відповідача становить 50924,91 грн. Однак, з документів, які були подані позивачем, не зрозуміло, яку відсоткову ставку було застосовано банком, за які послуги, який саме порядок погашення заборгованості було здійснено відповідачем, звідки взялися суми заборгованостей, які позивач просить стягнути. Представник відповідача наголошує, що саме на позивачу лежить тягар доказування позовних вимог, однак, позивачем не надано жодного доказу на обґрунтування суми заборгованості, у позивача відсутні належні докази щодо суми заборгованості відповідача. Натомість, позивачем додано лише довідку-розрахунок заборгованості [PERSON] за кредитним договором № Z06.101.20160 від 30.08.2017 станом на 02.12.2020, з якої неможливо встановити суму заборгованості відповідача. А тому вважає, що у справі відсутні належні докази, що підтверджує безпідставність вимог позивача. 02.11.2021 від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій вказав, що обставини, на які посилається відповідач у відзиві на позовну заяву, як на підстави для відмови у задоволені позовних вимог, є належним чином не обґрунтовані, недоведені, суперечать нормам чинного законодавства, ряду правових позицій, викладених в постановах Верховного Суду, а отже, є такими що не підлягають задоволенню та не повинні братися судом до уваги. Представник позивача у відповіді на відзив щодо заборгованості за комісією зазначив, що розділом 4 Паспорта споживчого кредиту (затвердженого та узгоджено позичальником шляхом постановленням особистого підпису на кожній сторінці документа) вказане застереження, що наведене обчислення реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача є репрезентативними та базуються на обраних споживачем умовах кредитування, викладених вище, і на припущенні, що договір про споживчий кредит залишатиметься дійсним протягом погодженого строку, а кредитодавець і споживач виконають обов`язки на умовах та у строки, визначені у договорі. Реальна річна процентна ставка обчислена на основі припущення, що процентна ставка та інші платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит. Тим самим ПАТ «Ідея Банк» виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про істотні умови кредитного договору. Позичальник, своєю чергою, ознайомився з запропонованими умовами кредитного договору та підписав кредитний договір з ПАТ «Ідея Банк» на умовах, наведених у Паспорті кредиту. Отже, підписавши паспорт споживчого кредиту, відповідач добровільно погодився у письмовому вигляді на умови кредитування, зокрема, розмір кредиту, порядок його надання, відсотків за користування кредитом та застосування штрафу у разі порушення грошового зобов`язання. Відповідно до п. 1.1 кредитного договору банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 74999 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язується одержати кредит та повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору. Відповідач, будучи вільними в укладенні кредитного договору, виборі контрагента та визначенні умов кредитного договору, погодився з умовами кредитного договору та додатками до нього. Крім того, часткова сплата боржником заборгованості в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором свідчить про узгодження всіх істотних умов на яких було видано кредит. Ніяких застережень або зауважень з боку позичальника, щодо неповного розуміння або незгоди з умовами договору під час його підписання, не подано. Укладеним кредитним договором передбачено всі фінансові зобов`язання позичальника, тобто до відома відповідача у необхідному обсязі було доведено передбачені законом інформація щодо умов кредитування. Кредитний містить інформацію як про суму кредиту, так і про детальний розпис його сукупної вартості, дату укладення правочину та процентну ставку, окрім того містить всі істотні умови передбачені законодавством України, відповідач був ознайомлений зі всіма істотними умовами кредитного договору, що підтверджується його підписом в договорі та додатках до нього. Отже, кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов кредитного договору та в подальшому прийняв надані кредитором кредитні кошти. Представник позивача вважає, що дії відповідача щодо оспорювання нарахованої заборгованості в частині плати за обслуговування кредитом через три роки після його укладення є нічим іншим, як спроба уникнення належного виконання взятих на себе зобов`язань. Щодо розміру заборгованості за основою сумою боргу представник позивача наголошує, що у відповідності до умов кредитного договору чітко вбачається, що сума кредитних коштів, наданих [PERSON] , складає 74999 грн., в тому числі 68492,24 грн. - було перераховано на банківський поточний рахунок № [NUMBER] (згідно з п. 1.14 кредитного договору) та 6506,76 грн. - перераховано страховику - ПрАТ «СК ПЗУ Україна страхування життя» (згідно з п. 4.5 договору добровільного страхування). Видача кредитних коштів в сумі 68492,24 грн. на поточний банківський рахунок [PERSON] номер [NUMBER] підтверджується ордером-розпорядженням № 1 про видачу кредиту. Представник позивача щодо розміру заборгованості за нарахованими процентами за кредитним договором у відповіді на відзив вказує, що відповідно до п. 1.3 кредитного договору за користування кредитом Позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначаються як змінна частина ставки, збільшена на 12,49 % (маржа банку). Відповідно до п.1.4 кредитного договору станом на день укладання Договору змінна частина ставки, визначена за Рішенням Правління Банку, становить 9,50 %, що разом з маржею банку складає змінювану процентну ставку в розмір 21,9900 %. Відповідно до п. 5.7 кредитного договору та згідно із Законом України «Про споживче кредитування» реальна річна процентна ставка складає 102,6000 %. Орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у тому числі тіло кредиту, відсотки, комісії та інші) на момент укладання договору складає 96502,82 грн. Вказані показники діють за умови своєчасного погашення позичальником грошових зобов`язань відповідно до п. 2.1 цього договору та за дії процентної ставки, вказаної в п. 1.4 договору. Вказана інформація була доведена до відома позичальника, що підтверджується змістом підписаного ним кредитного договору, згідно з яким підписання свідчить про те, що відповідач з всіма умовами ознайомлений та погоджується, та з їх змістом. Виходячи з графіку щомісячних платежів за кредитним договором та виписки по рахункам за період з 01.01.2000 до 25.07.2021, вбачається що відповідач здійснив лише 8 основних оплат в рахунок часткового погашення кредитної заборгованості на загальну суму 38115 грн. Але ці оплати були здійсненні з порушенням строку, визначеним графіком щомісячних платежів та розміром щомісячного платежу. Ніяких застережень або зауважень з боку позичальника щодо неповного розуміння або незгоди з умовами договору під час його підписання, не подано. ТОВ «ФК «ЄАПБ» вважає, що укладаючи кредитний договір, відповідач прийняв запропоновані АТ «Ідея Банк» умови надання кредиту, погодився з ними і не вносив ніяких заперечень з приводу нарахування вказаних процентів від суми отриманого кредиту, натомість здійснював оплати на погашення кредиту та відсотків в розмірах, визначених у графіку платежів. Що стосується припущень представника відповідача щодо застосування банком 10 % ставки річних, представник позивача зауважує, що п. 1.7 кредитного договору передбачено право банку, а не обов`язок у зменшенні процентної ставки у разі настання кожної з подій, які передбачені в п. 1.7.1 та 1.7.2 кредитного договору. Звертає увагу, що для можливості скористатися зниженою ставкою, передбаченою банком, позичальнику необхідно було звернутися до банку безпосередньо з письмовою заявою та відповідними підтверджуючими документами. Таким чином, за твердженням представника позивача, розрахунок представника відповідача щодо можливого розміру заборгованості [PERSON] за кредитом не відповідає передбаченим умовам кредитного договору, та не повинно братися до уваги суду. Також представник позивача зазначає, що на підтвердження заборгованості відповідача за кредитним договором, позивачем до позовної заяви було додано довідку розрахунок заборгованості станом 02.12.2020, в якій зазначено всі складові загальної заборгованості та виписку по рахунках за період з 01.01.2000 до 25.07.2021, в якій зазначено дати та розміри здійснених оплат відповідачем, а також зарахування та розподіл сум на погашення боргу у відповідності до умов кредитного договору. Довідка-розрахунок та виписка по рахунках розроблені, оформлені та видані первісним кредитором - АТ «Ідея Банк», та є офіційним документом, який підтверджує кредитну заборгованість [PERSON] за кредитним договором. Представником позивача при направлені позовної заяви до суду було додано до позовної заяви належним чином засвідчену копію розрахунку заборгованості та виписки. Звертає увагу, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» не здійснював жодних додаткових нарахувань і не застосовувало жодних штрафних санкцій до відповідача, що проглядається в розрахунках заборгованості. Надані позивачем докази є належними та достатніми для підтвердження суми заборгованості відповідача за кредитним договором. Представник позивача у судове засідання не з`явився, при цьому 30.03.2023 надіслав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, у якому просить позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник у дане судове засідання не з`явилися, при цьому від представника відповідача - адвоката Німець О.М. 24.04.2023 до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що представник відповідача не зможе з`явитися на розгляд справи, оскільки перебуває у щорічній плановій відпустці. Суд зазначає, що представником відповідача неодноразово подавалися заяви про відкладення розгляду справи: 28.02.2022 - не зможе з`явитися на розгляд справи, оскільки перебуватиме за межами м. Ужгорода; 22.06.2022 - не зможе з`явитися на розгляд справи, оскільки перебуває у відпустці; 31.10.2022 - не зможе з`явитися на розгляд справи, оскільки перебуває за межами м. Ужгорода та враховуючи наявність станом на 09.30 год. повітряної тривоги, то не зможе вчасно прибути на судовий розгляд у разі її відміни; 06.12.2023 - не зможе з`явитися на розгляд справи, оскільки перебуває на лікарняному через хворобу дитини. На учасників судового процесу та їх представників покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами. Згідно з ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. ч. 1, п. п. 1, 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» від 07 липня 1989 року). Судом вжито усіх необхідних заходів для надання відповідачу та його представнику достатніх можливостей для викладення своєї позиції у судових засіданнях з метою дотримання принципу змагальності процесу та забезпечення права на публічне слухання справи у розумні строки, враховуючи процесуальні права інших учасників справи. Представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, тобто викладено свою позицію з приводу заявлений позовних вимог. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. З урахуванням викладеного та положень ст. ст. 128-131, 223 ЦПК України, з метою уникнення затягування розгляду справи, суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті за відсутності відповідача та його представника, а відтак відсутні підстави для відкладення судового засідання. За приписами ч. ч. 1, 2, 8 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 30.08.2017 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № Z06.101.20160. Відповідно до умов договору відповідачу надано кредит на поточні потреби у сумі 74999 грн. Кредит надано строком на 36 місяців та зі сплатою змінювальної процентної ставки у розмірі 21,99 %. Позичальник сплачує банку плату за обслуговування кредиту щомісячно у терміни та в розмірах, визначених згідно з Графіку щомісячних платежів за кредитним договором, який містить в умовах договору. До укладення кредитного договору відповідачу надано інформацію про споживчий кредит, що підтверджено паспортом споживчого кредиту від 30.08.2017, який підписаний відповідачем. Позивач є правонаступником ПАТ «Ідея Банк», що підтверджено договором факторингу від 02.12.2020 № 12/89, зокрема за кредитним договором, укладеним з відповідачем. Відповідно до розрахунку, який наданий позивачем, заборгованість відповідача станом на 02.12.2020 становить у розмірі 155917,05 грн., з яких: 71197,46 грн. - заборгованість за основним боргом; 40361,94 грн. - заборгованість за відсотками; 44357,65 грн. - заборгованість за комісіями. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] ухиляється від сплати заборгованості, яка виникла перед позивачем ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів». Матеріали справи містять достатню кількість доказів на підтвердження укладення кредитного договору, отримання коштів відповідачем та наявність заборгованості, зокрема це кредитний договір, паспорт споживчого кредиту, ордер-розпорядження про видачу кредиту, виписка по рахунку та довідка-розрахунок заборгованості. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. У ч. 2 ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Аналогічні положення містить ст. 1082 ЦК України. Отже, за змістом наведених норм права, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15. Матеріали справи містять копію повідомлення про відступлення прав вимог за кредитним договором іншій особі, яке було надіслано ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на адресу відповідача. При цьому відповідачем не надано доказів, що він сплачував заборгованість за кредитним договором первісному чи новому кредитору, яку він повинен був сплачувати, оскільки неповідомлення боржника про заміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Оформлюючи відступлення права вимоги (ст. ст. 513, 514, 516, 517, 651, 1077, 1078, 1082, 1084 ЦК України), сторони цього договору не обумовлювали ніяких змін щодо обсягу прав і обов`язків, які за договорами перейшли до нового кредитора, тож до останнього перейшли права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позику у тому обсязі та у строк, встановлений договором. Згідно зі ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобов`язань. Враховуючи, що відповідач, отримавши від банку кошти у кредит, своїх зобов`язання щодо їх поверненню і сплаті відсотків за користування кредитом не виконав, суд, установивши всі обставини, які мають істотне значення для правильно вирішення справи, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме: заборгованості за основним боргом у розмірі 71197,46 грн.; заборгованості за відсотками у розмірі 40361,94 грн. Що стосується стягнення заборгованості за комісіями, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Положеннями абзацу 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Такий правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16. Також Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 вказав, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Відповідно до п. 1.11 кредитного договору позичальнику було встановлено плату за обслуговування кредиту, що включає в себе плату за: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. Вказана щомісячна плата за обслуговування міститься й у п. 6 кредитного договору, а саме у графіку щомісячних платежів. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 висловилася щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно. У такому разі має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині скасовує дію попереднього нормативно-правового акта. Тобто у спірних правовідносинах застосуванню підлягає Закон України «Про споживче кредитування», яким безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Велика Палата Верховного Суду констатувала, що Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше ніж один раз на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 цього Закону. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19 (провадження № 61-7416св20). Таким чином, суд вважає, що відповідачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватися безоплатно, а надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами договору не передбачено, тому положення пунктів 1.11 та 6 кредитного договору, укладеного між банком та відповідачем, щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. З огляду на вищевикладене, частина заборгованості, яка є предметом спору, нарахована за умовами договору, які є нікчемними, а тому вказана заборгованість не підлягає стягненню, а саме заборгованість в сумі 44357,65 грн., що відповідає заборгованості за нарахованими та несплаченими комісіями, які відповідно до паспорту споживчого кредиту включають в себе виключно плату за обслуговування кредиту. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). У частині 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» слід стягнути заборгованість за кредитним договором № Z06.101.20160 від 30.08.2017 у розмірі 111559,40 грн., з яких: 71197,46 грн. - заборгованість за основним боргом; 40361,94 грн. - заборгованість за відсотками. Обґрунтовуючи своє рішення, суд бере до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики суд вважає обґрунтування цього рішення достатнім. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Позивач при поданні даного позову сплатив судовий збір у розмірі 2338,76 грн. Відтак, оскільки суд ухвалює рішення про часткове задоволення позову, то понесені позивачем витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1660,52 грн. судового збору.

Outcome: partial