Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-20 00:00:00

06 червня 2022 року [PERSON] звернулася в Шевченківський районний суд м. Львова з позовом до [PERSON] про визнання шлюбного договору недійсним. В обґрунтування позову зіслалась, зокрема, на те, з відповідачем вона перебуває у шлюбі, який був зареєстрований між ними 07 вересня 2013 року у міському відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 07 вересня 2013 року. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей: син - [PERSON] , [INFO] , та донька - [PERSON] , [INFO] . Перед реєстрацією шлюбу відповідач [PERSON] за час їхнього знайомства наполягав на реєстрації шлюбу та переконував її, що бажає створити сім`ю. Після реєстрації шлюбу та в подальшому після народження дітей їх сім`я проживала в квартирі [ADDRESS] . Відповідач наполіг на тому, що в сім`ї має працювати чоловік, а дружина повинна виключно займатись домашніми справами та виховувати дітей. Вона погодилась на таку пропозицію відповідача, а тому увесь час після одруження займалась влаштуванням домашнього побуту та вихованням дітей, що перешкоджало її влаштуванню на роботу. За час перебування у шлюбі вони спільними зусиллями придбали нерухоме майно а саме, земельну ділянку, трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , в якій спільно розпочали робити ремонт. Все нерухоме та рухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, відповідач оформляв на себе, а також зберігає в себе оригінали усіх документів на майно, свідоцтва про народження дітей, включно з її закордонним паспортом. 29 листопада 2018 року між нею та відповідачем було укладено шлюбний договір, який було посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бабій О.В. та зареєстровано в реєстрі за №9280. Підписати даний шлюбний договір відповідач [PERSON] її спонукав, запевнивши, що це проста формальність і робиться заради їхньої сім`ї, оскільки надасть йому можливість швидше заробляти кошти на сім`ю. Після підписання шлюбного договору поведінка відповідача змінилась у бік погіршення та останні й став заявляти, що вона ніхто, що в неї нічого немає, що вона немає права голосу, що все придбане майно записане на нього тощо. Він також зупинив проведення ремонту в квартирі [ADDRESS] . Незважаючи на це, вони з відповідачем та дітьми до середини літа 2020 року продовжували проживати в квартирі [ADDRESS] . Влітку 2020 року відповідач [PERSON] зі своєю коханкою переїхав у квартиру [ADDRESS] . Вона, позивач, не забороняла йому бачитись з дітьми, але заперечувала, щоб діти в нього ночували. Також покликається на постійні залякування з боку відповідача [PERSON] щодо відібрання від неї дітей та те, що він, використовуючи штучно створені обставини, організував розгляд у Шевченківській районній адміністрації Львівської міської ради питання щодо визначення місця проживання їхніх спільних дітей, яка прийняла рішення на його користь з огляду на більшу площу його житла порівняно із житлом, яке займає вона, позивач. 03 червня 2022 року вона отримала з Шевченківського районного суду м.Львова ухвалу про відкриття провадження від 12 травня 2022 року у справі №466/2790/22 за позовом [PERSON] до неї, [PERSON] , третя особа - Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей. Вважає, що укладений між нею та відповідачем шлюбний договір від 29 листопада 2018 року ставить її у вкрай невигідне матеріальне становище, порушує її права, не відповідає вимогам чинного законодавства, які встановлюють обмеження щодо змісту шлюбного договору шляхом заборони ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище та передачі у власність одному з подружжя нерухомого майна та іншого майна, право на яке підлягає державній реєстрації тощо. Зазначає, що оспорюваний нею шлюбний договір, зокрема, п.п.5, 6, 10, 16 цього договору, суперечать вимогам ч. 1 ст. 1, ч. ч. 1, 9 ст. 7, ст. ст. 8, 9, 57, 60, ч. ч. 4, 5 ст. 93 Сімейного кодексу України, ст. ст. 3, 6, 215 ЦК України. Так, позивач [PERSON] посилається на: - п. 5 шлюбного договору, у якому вказано, що будь-яке майно, рухоме або нерухоме, яке буде набуте сторонами, після укладення цього договору, вважатиметься власністю того з подружжя, на чиє ім`я воно було набуте; - п. 6 шлюбного договору, яким визначено, що у випадку розірвання шлюбу всі об`єкти рухомого та нерухомого майна, набуті сторонами після укладення шлюбного договору, вважаються особистою власністю того з подружжя, на чиє ім`я вони набуті; - п. 10 шлюбного договору, в якому зазначено, що грошові кошти на рахунках у банківських установах, будь-які банківські внески, в тому числі, відсотки, нараховані за ними, після укладення цього договору, вважаються особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я відкрито рахунок в установі банку; - п. 16, у якому встановлено, що у випадку розірвання шлюбу сторони не матимуть одне до одного жодних матеріальних зобов`язань. З огляду на такі обставини, вона змушена звернутись в суд та просить ухвалити рішення про визнання недійсним шлюбного договору, який був укладений між нею та відповідачем [PERSON] 29 листопада 2018 року та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бабій О.В. і зареєстрований в реєстрі за №9280. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 07 червня 2022 року позовну заяву [PERSON] та [PERSON] про визнання шлюбного договору недійсним прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження. 24 червня 2022 року від відповідача [PERSON] , від імені якого діє адвокат Богомазова І.О., надійшов відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги він заперечує з огляду на їхню необґрунтованість та безпідставність, посилаючись, зокрема, на закріплений чинним цивільним законодавством принцип свободи договору та відсутність будь-яких примушувань позивача [PERSON] до укладення шлюбного договору з його буку, а також просить застосувати до звернення позивача наслідки спливу позовної давності. 29 липні 2022 року від позивача [PERSON] , від імені якої діє адвокат Зав`ялов М.В. на електронну адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якому зазначено, що наведені у відзиві на позовну заяву міркування відповідача [PERSON] не спростовують та не ставлять під сумнів обставини і обгрунтування позовної заяви [PERSON] про визнання шлюбного договору недійсним. Просить відхилити будь-які твердження відповідача [PERSON] , які викладені у відзиві на позовну заяву та взяти до уваги наведені у відповіді на відзив додаткові обгрунтування підставності позову. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова суду від 08 серпня 2022 року підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання шлюбного договору недійсним було закрито та справа призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Зав`ялов М.В. позовні вимоги підтримали, зіславшись на обставини, які викладені у позовній заяві та у відповіді на відзив на позовну заяву. Просять позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Богомазова І.О. в судовому засіданні проти позову заперечили, покликаючись на доводи, які викладені у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] , її представника - адвоката Зав`ялова М.В., відповідача [PERSON] та його представника - адвоката Богомазову І.О., з`ясувавши обставини, на які сторони покликаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ч.ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положеннями ч.ч.1-4 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Аналогічні приписи щодо обов`язку доказування і подання доказів також зазначено в ч.1 ст. 81 цього Кодексу. У відповідності до ч.ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з положеннями ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За змістом ч.1 ст. 78 цього Кодексу суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Відповідно до ст. ст. 79, 80 ЦПК України, які регулюють достовірність та достатність доказів, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. В ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) та відповідач [PERSON] перебувають між собою у шлюбі, який був зареєстрований між ними 07 вересня 2013 року у міському відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис №2185. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей: син - [PERSON] , [INFO] , та донька - [PERSON] , [INFO] . 29 листопада 2018 року між сторонами по справі було укладено шлюбний договір, який був посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бабій О.В. та зареєстровано в реєстрі за № 9280. Обгрунтовуючи свої вимоги про визнання шлюбного договору недійсним, позивач [PERSON] посилається на невідповідність вимогам матеріального права положень п.п.5, 6 10 та 16 оспорюваного шлюбного договору, якими передбачено таке: - п. 5. «Будь-яке майно, рухоме або нерухоме, яке буде набуте Сторонами після укладення даного Договору, є особистою власністю того з Подружжя, на чиє ім`я воно було набуте»; - п. 6. «У випадку розірвання шлюбу всі об`єкти рухомого та нерухомого майна, набуті Сторонами після укладення даного Договору, вважаються особистою власністю того з Подружжя, на чиє ім`я таке майно набуте»; - п. 10. «Грошові кошти на рахунках у банківських установах, будь-які банківські внески, в тому числі відсотки, нараховані по ним, після укладення даного Договору, вважаються особистою приватною власністю того з Подружжя, на чиє ім`я відкрито рахунок в установі банку»; - п. 16. «У випадку розірвання шлюбу сторони не матимуть одне до одного жодних матеріальних зобов`язань». Згідно з приписами ч.1 ст. 1 Сімейного кодексу України, що цей Кодекс визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів. Відповідно до ч.ч.1, 2, 9 ст. 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Положеннями ч.1 ст. 9 Сімейного кодексу України передбачено, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Право на укладення шлюбного договору передбачено приписами ст. 92 Сімейного кодексу України, згідно з якою, зокрема, шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям. Приписами ст. 93 Сімейного кодексу України визначено, що шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків. Шлюбний договір не може регулювати особисті відносини подружжя, а також особисті відносини між ними та дітьми. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Головною метою шлюбного договору є надання подружжю можливості врегулювання майнових відносин за взаємною згодою сторін. Це означає, що подружня пара може визначити свої взаємні права та обов`язки винятково майнового характеру, наприклад, правовий режим належного подружжю майна, порядок користування житлом, питання надання утримання. Відтак, шлюбний договір є особливим різновидом цивільно-правового договору зі специфічними ознаками, притаманними правочину, що укладається в особливій сфері, а саме, у сфері сімейних відносин. Враховуючи зазначені особливості, шлюбний договір, як різновид цивільно-правового правочину, як і будь-який інший правочин цивільно-правового характеру, може бути оспорений за загальними правилами про недійсність правочинів ЦК України. Поняття договору, його знаки, умови його дійсності, підстави визнання недійсними визначаються загальними правилами ЦК України, зокрема, й правилами про недійсність правочинів. Сімейне право є органічною частиною приватного права, специфіка існування цієї галузі законодавства визначається особливостями правових відносин, що ним регулюються. За змістом ч.1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються також до сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Необхідно виходити з того, що інститут договору не є категорією сімейного законодавства, у цій сфері відносин до договору у сімейних відносинах у першу чергу застосовуються загальні положення ЦК України, норми сімейного законодавства можуть встановлювати виключно певні особливості у механізмі регулювання таких відносин, послуговуючись понятійно-категоріальним апаратом цивільного права. Відтак, шлюбний договір слід розуміти як різновид цивільного договору, загальне регулювання якого визначається першочергово правилами ЦК України. У позовній заяві [PERSON] посилається, зокрема, на те, що п.п. 5, 6 шлюбного договору, в яких зазначено, що будь-яке майно, рухоме або нерухоме, яке буде набуте сторонами після укладення даного договору, є особистою власністю того з подружжя, на чиє ім`я воно було набуте, що у випадку розірвання шлюбу всі об`єкти рухомого та нерухомого майна, набуті сторонами після укладення цього договору, вважаються особистою власністю того з подружжя, на чиє ім`я таке майно набуте, не відповідають вимогам ч. 5 ст. 93 Сімейного кодексу України, у якій вказано, що за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Однак, позивач [PERSON] не довела, що за оспорюваним шлюбним договором будь-яке нерухоме чи рухоме майно передавалось у власність відповідача [PERSON] . Зі змісту шлюбного договору вбачається, що його умовами лише встановлювався правовий режим майна, яке буде набуте після укладення вказаного договору. Також [PERSON] не підтвердила жодними фактичними обставинами те, що відповідач [PERSON] чинив їй будь-які перешкоди в реєстрації набутого в шлюбі майна на своє ім`я. Положеннями ч.3 ст. 6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила, враховуючи передбачені законом обмеження. Відтак, принцип свободи договору, визначений у ст. 3 ЦК України, відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 97 Сімейного кодексу України сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень ст. 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Положення ст. 60 Сімейного кодексу України, у свою чергу, визначають підстави набуття спільної сумісної власності подружжя. За змістом ч. 5 вст. 87 Сісмейного кодексу України сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства. Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд в постанові від 04.04.2018 у справі № 752/22220/16-ц, у якій, зокрема зазначено, що: «Встановивши характер спірних пунктів шлюбного договору та те, що за їх умовами не передається у власність одному із подружжя нерухоме майно, право на яке підлягає державній реєстрації, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що вони не суперечать частині п`ятій статті 93 СК України, так як за договором не передбачена перереєстрація нерухомого майна та укладення цивільно-правових угод на його виконання. Апеляційний суд вірно вказав, що сторони не передавали у власність один одному нерухоме майно, право на яке підлягає державній реєстрації, а тільки встановили правовий режим майна, право власності на яке вже було зареєстровано за кожною із сторін. Висновки апеляційного суду також узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 30 січня 2018 року, у справі № 61-1744св18 з подібними фактичними обставинами справи. Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом положень частини другої статті 97 та частини п`ятої статті 93 СК України, з посиланням на правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 28 січня 2015 року у справі № 6-230цс14, оскільки, як у даній справі, так і у справі, яку переглядав Верховний Суд України, шлюбні договори щодо розпорядження нерухомим майном не були визнані недійсними, оскільки за ними право власності на нерухоме майно не передавалось, а лише визначався правовий режим майна. Умови спірного шлюбного договору не суперечать статтям 93, 97 СК України, оскільки перехід права власності на нерухоме майно від одного власника до іншого, яке підлягає державній реєстрації, не відбувався.» Крім цього, позивач [PERSON] стверджує, що оспорюваний шлюбний договір ставить її у надзвичайно невигідне матеріальне становище. Однак, згідно із пунктом 11 оспорюваного договору кожен з подружжя має право на особистий розвиток, навчання, заняття, хоббі, обрання виду заняття, професії на власний розсуд. Заборона вчиняти дані дії будь-яким з подружжя є нікчемною. Водночас, позивач [PERSON] не довела , в чому саме полягають надзвичайно невигідні для неї умови шлюбного договору та не наводить доказів на користь своєї позиції щодо порушення її прав. Так, у постанові від 28.01.2015 у справі № 6-230 цс14 Верховний Суд України зазначив, що категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України.» Зазначаючи, що відповідач [PERSON] спонукав до підписання шлюбного договору, позивач [PERSON] не вказала, у чому виявлялось таке спонукання. Натомість, із п. 15 оспорюваного шлюбного договору вбачається, що його сторони підтвердили, що: укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. Відтак, позивач не довела факту порушення, оспорювання або невизнання її прав, свобод чи законних інтересів. У зв`язку із наведеним вище, підстави для задоволення позову відсутні. Приписи ст. 263 ЦПК України визначають вимоги щодо законності та обґрунтованості судових рішень. Так, відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 р., ратифікованої Україною Законом від 17.07.97 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» передбачає право кожного на справедливий суд. Це право включає справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, яка, згідно із Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-15, є частиною національного законодавства, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються (справа «Серявін та інші проти України»). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (справа «Hirvisaari проти Фінляндії»). Рішенням у справі «Бендерський проти України» Європейський суд з прав людини проголошує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. Одночасно із зазначеним, положення ст. 6 Конвенції не зобов`язують національні суди надавати детальну відповідь на кожен аргумент заявника. Межі цього обов?язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Так, у рішенні у справі «Проніна проти України» ЄСПЛ зазначив, що у національному рішенні мають бути викладені причини, достатні для відповіді на фактичні та правові (матеріально-правові або процесуальні) доводи сторін у всіх суттєвих аспектах. Суди мають вивчити основні аргументи сторін. Отже, судове рішення з точки зору статті 6 Конвенції має дати відповіді на основні й важливі для сторони аргументи. З огляду на наведене, суд вважає за необхідне зазначити, що аргументи позивача [PERSON] проти рішення Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради щодо визначення місця проживання їх спільних з відповідачем дітей не стосуються предмета спору в даній справі. Такі аргументи підлягають розгляду в межах цивільної справи № 466/2790/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, про яку [PERSON] згадує у позовній заяві. Що стосується поданої відповідачем [PERSON] заяви про застосування позовної давності, то така є задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до ч.1 ст. 20 Сімейного кодексу України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених ч.2 ст. 72, ч.2 ст.129, ч.3 ст. 138, ч.3 ст. 139 цього Кодексу. У свою чергу, норми Сімейного кодексу України співвідносяться із нормами ЦК України як загальне та спеціальне, а отже, застосуванню підлягає припис ст. 20 Сімейного кодексу України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВС від 25 вересня 2019 року у справі № 757/10715/17-ц. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, а розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. У позовній заяві позивач подала попередній розрахунок судових витрат, які складались із судового збору у розмірі 992,4 грн. Приписами ч.1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищенаведені положення матеріального і процесуального законодавства, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] є безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed