Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-12 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Холостенко О. В., звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що він працював на посаді помічника машиніста електровоза цеху експлуатації локомотивів в структурному підрозділі «Покровське локомотивне депо» Регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця». Наказом відповідача № 940/В-т від 10 грудня 2021 року його відсторонено від роботи без збереження заробітної плати в зв`язку із відсутністю документів, що підтверджують проходження вакцинації від COVID-19 або документу, який підтверджує наявність медичних показань проти такої вакцинації. Даний наказ вважає таким, що грубо порушує його право на працю та супутні соціальні права, гарантовані Конституцією України, оскільки він не відповідає нормам закону, а обов`язок щодо вищевказаного щеплення вважає незаконним. Крім того, позивач зазначив, що надав відповідачу медичну довідку, згідно якої у позивача було виявлено високий рівень антитіл до короновірусної інфекції, що є підтвердженням того, що він вже перехворів цією хворобою, проте дану довідку відповідачем було проігноровано. Відповідач викликав позивача до роботи 25.05.2022, але вищевказаний наказ про відсторонення позивача від роботи не скасував. Просив визнати дії структурного підрозділу «Покровське локомотивне депо» Регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Укрзалізниця» щодо відсторонення його від роботи протиправними та скасувати вищевказаний наказ про відсторонення від роботи, зобов`язати відповідача виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 грудня 2021 року по 25 травня 2022 року у розмірі 182681,24 грн., а також стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30000 грн. В судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву, згідно якої просив розглянути справу у його відсутність. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним у позові. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала суду відзив на позов та письмові пояснення, просила у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Вказала, що відсторонення позивача від роботи було здійснено згідно вимог чинного законодавства України. Робота на посаді помічника машиніста електровоза має роз`їзний характер, передбачає пересування на локомотиві на закріплених ділянках в межах кількох областей та під час роботи помічник машиніста контактує з іншими працівниками, де кількість соціальних контактів на робочому місці може бути необмежена. Позивач є працівником АТ «Українська залізниця» та був попереджений про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 та відсторонення від посади у разі не проведення такого щеплення 15.11.2021 під особистий підпис. Підтверджень про наявність протипоказань проти щеплення позивач не надав. Крім того, наказом від 11.03.2022 № 193/В-т «Про допуск до роботи» скасовано спірний наказ про відсторонення позивача від роботи та допущено останнього до роботи з 10.03.2022. Про скасування наказу щодо відсторонення позивача від роботи та про необхідність стати до роботи, позивача було повідомлено телефоном, але фактично позивач до роботи не приступив, пояснюючи це необхідністю догляду за своєю матір`ю похилого віку. Наказом від 13.04.2022 № 35/ос з позивачем були призупинені трудові відносини. 26.05.2022 позивач приступив до роботи згідно наказу від 25.05.2022 № 58/ос, а згідно наказу від 10.08.2022 № 95/ос позивача було звільнено за переведенням до іншої філії відповідача. Розмір середнього заробітку, який розраховано позивачем є невірним та необґрунтованим, оскільки позивач повинен був стати до роботи, у зв`язку із скасуванням наказу про відсторонення його від роботи - 10.03.2022, а не 26.05.2022, як фактично вчинив позивач за власних причин. Також до періоду середнього заробітку при його обрахуванні включено календарні, а не робочі дні, що не узгоджується із чинним законодавством. Витрати на правову допомогу вважає недоведеними позивачем. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, доходить наступного висновку. Згідно трудової книжки серії [NUMBER] , позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем на посаді помічника машиніста електровоза цеху експлуатації локомотивів в структурному підрозділі «Покровське локомотивне депо» Регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Укрзалізниця» з 19.05.2016. Як вбачається з акту від 15.11.2021, складеного комісією у складі заступника начальника депо [PERSON], машиніста-інструктора [PERSON] , машиніста-інструктора [PERSON] , [INFO] , помічник машиніста електровозу [PERSON] відмовився від ознайомлення під розпис, зі змістом телеграфної вказівки РФ Дон Н-01/107 від 12.11.2021, щодо необхідності отримання обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, можливі місця проведення такого щеплення, а також щодо правових наслідків щодо відмови у проведенні чи ухиленні від такого щеплення у виді відсторонення від роботи. В присутності комісії зміст телеграфної вказівки зачитано [PERSON] . Відповідно до наказу № 940/В-т від 10 грудня 2021 року, позивача відсторонено від роботи з 12 грудня 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19/медичного висновку про наявність постійних чи тимчасових протипоказань до вакцинації, без збереження заробітної плати, до моменту усунення причин відсторонення/або закінчення карантину. Згідно акту від 10.12.2021, [PERSON] відмовився від ознайомлення зі змістом наказу № 940/В-т від 10.12.2021. Разом з тим, копія вказаного наказу отримана позивачем під підпис - 15.12.2021. Згідно наказу від 11.03.2022 № 193/В-т, наказ № 940/В-т від 10 грудня 2021 року «Про відсторонення [PERSON] від роботи» скасовано та допущено позивача до роботи з 10.03.2022. Наказом від 13.04.2022 № 35/ос та додатку до нього, з 13.04.2022 до відновлення можливості виконувати роботу, але не пізніше дня припинення або скасування дії воєнного стану в України, відповідач призупинив з позивачем дію трудового договору. Згідно акту від 25.05.2022, складеного працівниками структурного підрозділу «Покровське локомотивне депо» - заступником начальника [PERSON] , помічником начальника з кадрових питань [PERSON] , інженером [PERSON] , 25.05.2022 помічник машиніста електровозу [PERSON] в усній формі повідомив комісію про причини відсутності на роботі з 11.03.2022 по 24.05.2022, а саме, що він проживав та зареєстрований у м. Авдіївка, після збройної агресії РФ 24.02.2022, вивіз свою стареньку мати [PERSON] , 1956 р.н., до м. Дніпро та здійснював за нею догляд через її погане самопочуття. Від дачі письмових пояснень відмовився. Як вбачається з наказу від 25.05.2022 № 58/ос та додатку до нього, відповідач відновив дію трудового договору з позивачем [PERSON] , починаючи з 26.05.2022. Згідно наказу від 10.08.2022 № 95/ос, [PERSON] звільнено на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України, за переведенням до виробничого підрозділу служба локомотивного господарства «Локомотивне депо ім. Т.Шевченка» регіональної філії «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» з 12.08.2022. При вирішенні позовних вимог в частині визнання дій щодо відсторонення від роботи позивача, який не пройшов обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19 протиправними, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. За змістом частини другої цієї статті держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом (частина четверта вказаної статті). Частиною першою статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Так, відповідно до ст.10 Закону України №2801-XII "Основи законодавства України про охорону здоров`я" (далі Закон №2801-XII) встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, серед яких зокрема передбачено: а) піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; б) у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Згідно ч.1,2 ст.12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року №2153 (далі Перелік №2153), відповідно до ст.10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», п.8 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 року №267, та з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики, затверджено "Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням". Станом на день прийняття оспорюваного наказу до вказаного переліку увійшли працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; а також підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 року №83, до якого віднесено серед решти АТ "Укрзалізниця". Наказом МОЗ України від 25.02.2022 року №380, який набрав чинності 01.03.2022 року, зупинено дію наказу МОЗ України №2153 до завершення воєнного стану в Україні, який триває в Україні з 24.02.2022 року відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" з подальшими змінами. Медична допомога діяльність професійно підготовлених медичних працівників, спрямована на профілактику, діагностику та лікування у зв`язку з хворобами, травмами, отруєннями і патологічними станами, а також у зв`язку з вагітністю та пологами (абзац п`ятий ч.1 ст.3 Закону №2801-XII у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань можуть здійснюватися обов`язкові медичні огляди, профілактичні щеплення, лікувальні та карантинні заходи в порядку, встановленому законами України (ч.2 ст.30 Закону Закон №2801-XII). Медичне втручання (застосування методів діагностики, профілактики або лікування, пов`язаних із впливом на організм людини) допускається лише в тому разі, коли воно не може завдати шкоди здоров`ю пацієнта. Медичне втручання, пов`язане з ризиком для здоров`я пацієнта, допускається як виняток в умовах гострої потреби, коли можлива шкода від застосування методів діагностики, профілактики або лікування є меншою, ніж та, що очікується в разі відмови від втручання, а усунення небезпеки для здоров`я пацієнта іншими методами неможливе (ч.1,2 ст.42 Закону №2801-XII). Статтею 284 ЦК України передбачено, що надання медичної допомоги фізичній особі, яка досягла чотирнадцяти років, провадиться за її згодою. Повнолітня дієздатна фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій і може керувати ними, має право відмовитися від лікування. Статтею 43 Закону №2801-XII визначено, що для застосування методів діагностики, профілактики та лікування необхідна згода інформованого відповідно до статті 39 цих Основ пацієнта. Частиною шостою статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" також передбачено, що повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення; якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків. Згідно із частиною сьомою цієї статті відомості про профілактичні щеплення, поствакцинальні ускладнення та про відмову від обов`язкових профілактичних щеплень підлягають статистичному обліку і вносяться до відповідних медичних документів. Медичні протипоказання, порядок проведення профілактичних щеплень та реєстрації поствакцинальних ускладнень установлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. За змістом Переліку №2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ України від 16.09.2011 року №595. Отже, Перелік №2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку №2153 останній не містить. Відповідно до правових висновків, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 130/3548/21, для отримання профілактичного щеплення, в тому числі проти COVID-19, необхідна згода працівника, який отримав повну й об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього тощо. Роботодавець має довести до відома працівника наслідки для виконання трудових обов`язків відмови чи ухилення працівника від обов`язкового профілактичного щеплення, а лікар надати об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього для здоров`я та можливі поствакцинальні ускладнення. Відмова поінформованого працівника від проведення обов`язкового профілактичного щеплення чи факт ухилення від останнього мають бути належно підтвердженими. Застосування приписів законодавства України не має призводити до незаконного та непропорційного втручання у права учасників цивільних, зокрема, трудових правовідносин. Відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника. Відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо. У кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: - кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); - форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; - умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; - контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням. Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що посада, яку обіймав позивач на час його відсторонення від роботи, входила до Переліку № 2153, отже позивач підлягав обов`язковому профілактичному щепленню від COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. При наявності протипоказань до такого щеплення, позивач мав би надати відповідачу належним чином підтверджуючі документи про це. Таким чином, суд вважає хибними доводи позивача щодо незаконності обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Також, суд зауважує, що імуноферментний аналіз крові позивача, який міститься в матеріалах справи, та на який посилається позивач, як на підставу для звільнення його від щеплення, не є документом, який на думку суду свідчить про наявність у позивача протипоказань до обов`язкового щеплення від COVID-19 чи звільнення позивача від проведення такого щеплення. Втім, дослідивши надані сторонами докази, суд доходить висновку, що відповідачем було відсторонено позивача від роботи лише тому, що він працював в АТ «Українська залізниця», де всі працівники підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19, тобто фактично без врахування жодної індивідуальної оцінки виконуваних позивачем трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливою кількістю соціальних контактів працівника на робочому місці. На думку суду, виконання обов`язків на посаді помічника машиніста електровозу через свої індивідуальні, специфічні ознаки, не передбачає масового контакту з іншими людьми, тому суд не погоджується з доводами відповідача з цього приводу. Відповідачем не доведено жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи. За таких обставин, з урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що відповідачем, не доведено належними та допустимим доказами правомірності дій щодо відсторонення позивача від роботи. Таким чином, суд вважає, що відсторонення позивача від роботи не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача, у зв`язку із чим позовні вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача щодо відсторонення позивача від роботи підлягають задоволенню. Позовні вимоги в частині скасування наказу відповідача наказу № 940/В-т від 10 грудня 2021 року про відсторонення позивача від роботи задоволенню не підлягають, оскільки вказаний наказ було скасовано відповідачем добровільно у позасудовому порядку. Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу суд зазначає наступне. У відповідності до правового висновку, що викладений у постанові Великій Палаті Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 130/3548/21, при вирішенні питання про нарахування сум за час правомірного відсторонення працівника від роботи слід виходити, насамперед, із норм КЗпП України, умов колективного договору, який діє на підприємстві, де працює відсторонений працівник, та укладеного з останнім трудового договору. У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» якщо буде встановлено, що на порушення ст. 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП). За змістом частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Як вбачається з матеріалів справи та визнається сторонами, позивача було відсторонено від роботи з 12.12.2021. Позивач зазначає, що його було викликано на роботу лише 25.05.2022, але наказ про його відсторонення не було скасовано. В свою чергу, відповідач вказує, що спірний наказ про відсторонення позивача від роботи було скасовано згідно наказу від 11.03.2022 № 193/В-т та допущено позивача до роботи з 10.03.2022, про що останнього було повідомлено по телефону. Згідно табелю обліку робочого часу та копії наказу від 13.04.2022 № 35/ос та додатку до нього, які містяться в матеріалах справи, з 13.04.2022 з позивачем було призупинено дію трудового договору, а фактично позивач приступив до роботи лише з 26.05.2022. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що позивачем заперечується, а відповідачем на надано жодних доказів щодо належного повідомлення позивача як про скасування наказу про відсторонення його від роботи та необхідності стати до роботи з 10.03.2022 так і про призупинення з позивачем трудового договору, суд вважає, що позивач не був належним чином повідомлений про необхідність стати до роботи, у зв`язку із чим період незаконного відсторонення позивача від роботи закінчується на думку суду 25.05.2022 - (тобто днем, що передує дню, фактичного допуску позивача до роботи). Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з пунктом 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно із графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Позивачем проведено розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідно до якого (та наданих суду копій розрахункових листів за жовтень, листопад 2021 року) розмір середньоденної заробітної плати становить 1113,91 грн. Заперечень щодо зазначеного в тексті позовної заяви розрахунку чи контр розрахунку середньоденної заробітної плати позивача, відповідачем до суду не надано. Так, у грудні 2021 року за період з 12 грудня 2021 року по 31 грудня 2021 року кількість робочих днів становила 14 днів, січень 2022 року - 19 днів, лютий 2022 року - 20 днів, березень 2022 року - 22 дні, квітень 2022 року - 21 день, з 01 травня 2022 року по 25 травня 2022 року включно - 18 днів. Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача за період з 12.12.2021 по 25.05.2022 включно становить 92454,53 грн., із розрахунку: 1113,91 грн. * 114 робочих дні. Враховуючи викладене, суд вважає необхідним задовольнити в цій частині позовні вимоги частково та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 грудня 2021 року по 25 травня 2022 року включно у розмірі 126985,74 грн. Вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з наступного. Згідно ст. 137 та п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, згідно з якими витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави; у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. З матеріалів справи вбачається, що 17 грудня 2021 року між адвокатом Холостенком О. В. та позивачем укладений договір про надання правової допомоги. Так, за змістом п. 4.1 даного договору розмір і порядок оплати гонорару адвокату визначається угодою сторін у фіксованій сумі і визначається у додатковій угоді до даного договору, яка є невід`ємною його частиною. У відповідності до п. 1 Додаткової угоди № 1 від 17 грудня 2021 року до вищевказаного договору гонорар адвокату визначається у розмірі 30000,00 грн., але не більше визначеного розміру за рішенням суду. За п. 2 даної Додаткової угоди оплата гонорару здійснюється клієнтом після набрання рішенням суду чинності. Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача була надана позивачу правова допомога, яка полягає зокрема у підготовці та надсиланні позовної заяви з додатками, яка підписана представником позивача, надсиланні представником позивача до суду заяв та клопотань у вказаній справі, безпосередньої участі представника позивача у судовому засіданні. Згідно правових висновків, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару). Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. Так, заперечуючи щодо стягнення витрат на правову допомогу, представник відповідача у відзиві посилалась на необґрунтованість та недоведеність позивачем зазначених витрат, без зазначення конкретних обставин їх необґрунтованості та неспівмірності. З урахуванням викладеного, суд зазначає, що представником відповідача, не було надано клопотання щодо неспівмірності заявлених судових витрат на правничу допомогу із заявленими позовними вимогами. За таких обставин, з огляду на підтвердження позивачем фактичного розміру понесених витрат на правничу допомогу (встановлення розміру гонорару представника позивача у договорі), та недоведеність відповідачем обставин понесення позивачем розміру витрат у меншому розмірі та/або неспівмірності таких витрат, з урахуванням складності справи, ціни позову, витраченого часу представника на підготовку та написання позову, участі представника позивача у судовому засіданні, та з урахуванням часткового задоволення позову, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15000 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, у зв`язку із частковим задоволенням позову, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволеної частини позовних вимог у розмірі- 496,2 грн. (позовна вимога немайнового характеру - визнання дій протиправними), та 1269,85 грн. (позовна вимога майнового характеру - стягнення середнього заробітку), всього 1766,05 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial