Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , як на спільне сумісне майно подружжя. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 06 жовтня 1990 року він перебував з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 04 листопада 2019 року. Під час перебування у шлюбі за спільні кошти вони придбали квартиру у [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 30.05.2002. Під час укладення договору купівлі-продажу спірна квартира була зареєстрована за відповідачкою. Домовленості щодо розміру часток у спільному майні подружжя між ними не досягнуто. Вважає, що спірна квартира є їх спільною сумісною власністю та він має право на 1/2 частку цього нерухомого майна. 20 грудня 2022 року від відповідачки надійшов відзив на позов, у якому вона зазначає, що кошти для придбання квартири були її особистими. Цей факт підтверджується тим, що 11.05.2002 вона продала свою особисту однокімнатну квартиру, яку подарувала їй мати 11.07.2000, за адресою: [ADDRESS] і за вказані кошти була придбана спірна квартира. Окрім цього, зазначає, що вона працювала в ЗОШ №1 у м.Ніжині вчителем початкових класів та отримувала стабільний дохід. Позивач не претендував на квартиру, оскільки вона придбавана за її кошти, у зв`язку з цим оформили квартиру на праві власності на неї. Квитанціями про сплату комунальних послуг підтверджується, що саме вона несла витрати по утриманню спірної квартири, оскільки позивач відмовлявся сплачувати, мотивуючи тим, що квартира не його. Зазначає, що джерелом придбання спірної квартири є її особисті кошти, які вона отримала від продажу власної квартири, тому спірна квартира є її особистою власністю. Позивач не проживає у квартирі, оскільки ще під час перебування у шлюбі він зрадив її та став проживати з іншою жінкою. Вона не змінювала замки та не чинила йому перешкод у доступі до квартири. Посилаючись на вказане, просить суд відмовити у задоволенні позову у зв`язку з тим, що квартира придбавалась виключно за її особисті кошти. У судовому засіданні позивач підтримав позов за викладених у ньому обставин та пояснив, що після реєстрації шлюбу з відповідачкою 06 жовтня 1990 року вони протягом 10 років проживали у квартирі її матері [PERSON] разом з двома неповнолітніми дітьми: дочкою, 1991 року народження, та сином, 2001 року народження, та накопичували кошти для придбання власної квартири для своєї сім`ї. У 2000 році вони купили для проживання своєї сім`ї у свого знайомого однокімнатну квартиру [ADDRESS] , яка на підставі договору купівлі-продажу була оформлена на матір відповідачки - [PERSON] , яка цю квартиру згідно договору дарування 11 липня 2000 року подарувала [PERSON] , яка продала цю квартиру 11 травня 2002 року. Бюджет у них з [PERSON] був спільний. Оскільки коштів на придбання квартири більшої житлової площі не вистачало, він звільнився з роботи, оформився підприємцем - фізичною особою і з 1998 року по 2011 рік займався підприємницькою діяльністю - продажем товарів побутової хімії, доходи від якої були значно більшими ніж зарплата вчителя початкових класів. Значну частину спільних коштів, у тому числі і від продажу відповідачкою однокімнатної квартири, вони вкладували у підприємцьку діяльність - постійно закуповували для реалізації товар на значні суми, які постійно перебували в обігу. Покупцем у договорі купівлі-продажу квартири від 30.05.2002 зазначена [PERSON] і квартира зареєстрована на праві власності за нею, але квартира придбана за спільні кошти для потреб їхньої сім`ї, є спільною сумісною власністю подружжя, на яку він має право власності на 1/2 частку. Він проживав у вказаній квартирі до 2017 року, коли вони припинили подружні стосунки з відповідачкою. На цей час у квартирі ніхто не проживає, так як відповідачка перебуває за кордоном, діти досягли повноліття і син навчається за кордоном, а дочка, 1991 року народження, зареєструвала шлюб і проживає разом з чоловіком та їх неповнолітньою дитиною у власній квартирі. Він орендує житло, оскільки сторона відповідачки перешкоджає йому користуватися квартирою, мотивуючи реєстрацією квартири на праві власності за [PERSON] . Представник позивача - адвокат Царенко А.А. у судовому засіданні підтримав позов за викладених у ньому підстав та пояснив, що 3-х кімнатна квартира [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 30.05.2002 була придбана у період перебування у шлюбі сторін, які мали двох неповнолітніх на той час дітей, для проживання їх сім`ї. З урахуванням часу придбання спірного майна слід керуватися нормами ст.22, 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України 1969 року. У 2017 році сторони припинили спільне проживання і позивач став проживати з іншою жінкою, залишивши квартиру та речі у спірній квартирі. 04.11.2019 їх шлюб з відповідачкою розірвано за рішенням суду. Представник відповідачки - адвокат Глазун Т.О. у судовому засіданні не визнала позов та пояснила, що дійсно 3-х кімнатна квартира [ADDRESS] придбана у період перебування у шлюбі з позивачем, але вона придбана за її власні кошти, які вона отримала від продажу належної їй квартири. Так, 07.04.2000 на підставі договору купівлі-продажу її мати [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] , яку 11.07.2000 згідно договору дарування подарувала їй. 11 травня 2002 року вона продала вказану квартиру, що підтверджується договором купівлі-продажу. 30.05.2002 вона за грошові кошти, отримані від продажу належної їй однокімнатної квартири за договором купівлі-продажу придбала трикімнатну квартиру у [ADDRESS] , тому квартира є її особистою власністю і не є спільною сумісною власністю подружжя і позивач не має права на частку у вказаній квартирі. 'Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що [PERSON] є її дочкою і оскільки її чоловік [PERSON] був ненадійним у сімейному житті, зраджував їй, то вона намагалась допомогти їй у придбанні житла. 10 років після одруження у 1990 році сторони з двома неповнолітніми дітьми проживали з нею у її квартирі. 07.04.2000 вона купила однокімнатну квартиру [ADDRESS] , яку 11.07.2000 згідно договору дарування подарувала [PERSON] , яка 11 травня 2002 року продала її та за отримані від продажу квартири гроші 30.05.2002 купила трикімнатну квартиру по [ADDRESS] , тому квартира є її особистою власністю і [PERSON] не має права власності на частку цієї квартири. Про їх сімейний бюджет їй нічого невідомо. На даний час у квартирі ніхто не проживає. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові докази та оцінивши їх відповідно до ст.89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частина 3 ст. 12, ч.1 ст.81 ЦПК України перебачають обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому 06 жовтня 1990 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ніжинського міського управління юстиції Чернігівської області за актовим записом №527.(а.с.8). Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 04 листопада 2019 року шлюб між сторонами розірвано.(а.с.9). Згідно договору купівлі-продажу квартири від 30.05.2002 вбачається, що [PERSON] купила 3-кімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Продаж квартири вчинено за 15 647 грн. (а.с. 10). Згідно договору дарування від 11.07.2000 [PERSON] подарувала [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.26). 11.05.2002 [PERSON] продала вказану квартиру за 15 515 грн. (а.с.28). Оскільки спірні відносини між сторонами виникли з приводу вказаного нерухомого майна, придбаного до 01 січня 2004 року, - дати набрання чинності ЦК України та СК України, то порядок набуття спільного майна та його правовий режим у даному випадку визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України 1969 року (далі - КпШС України). Відповідно до вимог ст.22 КпШС України 1969 року, який був чинним на час придбання спірної квартирі, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно ч.1 ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до ст.22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі статті 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (статті 28 КпШС). Таким чином, з урахуванням положень законодавства України, чинного на момент набуття у власність спірної квартири, факт набуття спірного майна в період шлюбу одним із подружжя за грошові кошти, які ця особа могла отримати від продажу іншого майна, може спростувати презумпцію спільної сумісної власності подружжя. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення, за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя. Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Подібні за змістом висновки викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою. Згідно ст.28 КпШС у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власностю подружжя, їх частки визнаються рівними. Суд може визначити майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Такі обставини підлягають доведенню. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Стаття 79 ЦПК України передбачає, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У судовому засіданні встановлено, що спірна квартира набута сторонами у період шлюбу під час спільного проживання, тому презюмується належність вказаної квартири до спільної сумісної власності подружжя. Посилання відповідачки на те, що саме за грошові кошти, отримані нею від продажу 11.05.2002 подарованої їй матір`ю квартири у сумі 15 515 грн вона придбала за договором купівлі продажу від 30.05.2002 квартиру за адресою: [ADDRESS] за 15 647 грн і таким чином є єдиною власницею вказаної квартири, суд вважає неспроможними, оскільки відповідачкою не надано належних доказів на підтвердження того, що зазначені кошти були витрачені саме на придбання спірної квартири і є її власними коштами. Під час вчинення зазначеного правочину [PERSON] не повідомила позивача про свій намір придбати 3-кімнатну квартиру на праві особистої приватної власності. Належних та допустимих доказів того, що для купівлі вказаної квартири нею були витрачені саме гроші, які не мають родових ознак, отримані нею від продажу квартири, належної їй на підставі договору дарування, відповідачка не надала та не спростувала доводи позивача про наявність спільного бюджету у них як у подружжя, спільного їх проживання та придбання спірної квартири у результаті їх спільної праці та за їх спільні кошти. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Реєстрація квартири на праві власності тільки за [PERSON] не спростовує належність майна, придбаного у період шлюбу, на праві спільної сумісної власності подружжя. Відповідачкою не надано належних та допустимих доказів того, що спірне майно було отримане нею в дар чи у порядку спадкування, що є єдиними, передбаченими статтею 24 КпШС підставами для визнання майна її особистою власністю. Доводи відповідачки щодо сплати нею комунальних послуг у даному випадку не мають правового значення. Крім того, [PERSON] не зверталась з вимогою про визнання спірної квартири особистою власністю. Суд дійшов висновку, що квартира [ADDRESS] набута сторонами під час шлюбу у період їх спільного проживання, тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя - у рівних частках кожному, отже позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Позивачем понесені та документально підтвердженні витрати по сплаті судового збору в сумі 992,40 грн, які згідно ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача.

Outcome: approved