Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-18 00:00:00

19.10.2021 року позивач [PERSON] , в особі свого представника адвоката Соколіка В.Д. звернулась до суду із позовом до відповідача АТ КБ «ПриватБанк», в якому просила суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № NKH0A!00000091 від 18.04.2018 року; стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивачки сплачені лізингові платежі в розмірі 471651,45 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 15000 гривень. В обґрунтування позову [PERSON] вказала, що 18 квітня 2018 року мiж [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ БК «ПриватБанк», було укладено договір фінансового лізингу № NKH0A!00000091. Відповідно до договору лізингу Лізингодавець АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язується набути у власність вказаний Лізингоодержувачем [PERSON] транспортний засіб (Предмет Лізингу) і надати Лізингоодержувачу це майно за плату в тимчасове користування. Відповідно до ст. 14 даного договору фінансового лізингу предметом лізингу є автомобіль: Kia Sportage, рік випуску: 2010, універсал, номер кузова: [NUMBER] , строком на 60 місяців (п. 14.2 ст. 14 договору фінансового лізингу). Відповідно до п. 14.10 ст. 14 договору фінансового лізингу щомісяця в період сплати лізингових платежів Лізингоодержувач сплачує лізинговий платіж в розмірі 9450 грн. На виконання умов договору на рахунок АТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] у період з 18.04.2018 року по 28.04.2021 року сплачено всі суми згідно із додатку №2 до договору фінансового лізингу, що в загальному розмірі складає 471651,45 гривень. Відповідно до довідки наданої ПАТ КБ «ПриватБанк» від 03.08.2021 р. зазначено, що сума простроченого кредиту відсутня. 03.08.2021 року відповідачем було вилучено предмет лізингу без попереднього повідомлення та без підписання буд-яких документів про приймання-передання предмету лізингу. Позивачка вважає, що умови укладеного 18.04.2018 року договору фінансового лізингу № NKH0A!00000091 є несправедливими і такими, що обмежують її права як споживача, також умови договору не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін, містять істотний дисбаланс прав та обов`язків сторін, суперечать вимогам ЦК України. Відповідно до умов договору фінансового лізингу Лізингодавець має право відмовитись від договору шляхом дострокового розірвання у випадках передбачених законодавством України, але Лізингоодержувач позбавлений зазначеного права. Відповідно до умов договору фінансового лізингу у разі порушення Лізингоодержувачем зобов`язань, він сплачує Лізингодавцю штраф. В оспорюваному договорі виключені та обмежені права Лізингоодержувача як споживача стосовно Лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов`язків, передбачених договором та законом, звужені обов`язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов`язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця які суперечать вимогам чинного законодавства. Лізингодавець не відповідає перед Лізингоодержувачем за невиконання буд-якого зобов`язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог монтажу тощо. За вищенаведеними зобов`язаннями відповідає продавець. Таким чином, позивач вважає, що оспорюваний договір фінансового лізингу від 18.04.2018 р. № NKH0A!00000091 укладений між сторонами, містить несправедливі умови, виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця. Враховуючи невідповідність цього договору вимогам ЗУ «Про фінансовий лізінг», ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів»- слід визнати цей договір недійсним. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.11.2021 року визначено головуючого по справі суддю Гуденко О.А. Ухвалою суду від 09.11.2021 року прийнято до провадження вказану справу та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 17.05.2022 року, у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 12.09.2022 р. до суду надійшли пояснення представника АТ КБ «ПриватБанк», відповідно до яких вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню . Зазначає, що [PERSON] неодноразово порушувала умову договору фінансового лізингу від 18.04.2018 р. № NKH0A!00000091, яка передбачає настання події дефолту та наступне вилучення предмету лізингу. Договір фінансового лізінгу містить наступні умови сплати лізингових платежів: «..п.14.4. Період сплати лізингових платежів: з «24» по «28» число кожного місяця.; п.14.5. Сплату лізингових платежів Лізингоодержувач здійснює на транзитний рахунок: № [NUMBER]; п.14.10. Щомісяця в Період сплати лізингових платежів Лізингоодержувач сплачує лізинговий платіж в розмірі 9450.0 грн. та відшкодовує Лізингодавцю всі витрати Лізингодавця, що пов`язанні з виконанням Договору, та які виникли у Лізингодавця протягом місяця, який передує поточному місяцю…» Згідно п. 8.1 Договору фінансового лізінгу подія Дефолту настає в разі затримання сплати Лізингоодержувачем лізингових платежів або інших платежів частково або в повному обсязі щонайменше на один календарний місяць. [PERSON] чотири рази затримувала сплату лізингових платежів більш ніж на один календарний місяць, а саме: з 29.11.20 по 04.01.21, з 29.01.21 по 11.03.21, з 29.03.21 по 21.05.21 та з 29.06.21 по 03.08.21, що підтверджується випискою по рахунку: [NUMBER] . 06.04.2021 року АТ КБ «ПриватБанк» надіслав на адресу [PERSON] повідомлення про настання події дефолту та вимогу повернення предмету лізингу Лізингодавцю впродовж десяти днів. Позивач не виконала вимоги про повернення предмету лізингу та вчетверте допустила прострочення платежу за договором. 29.04.2021 року АТ КБ «ПриватБанк» надіслав на адресу [PERSON] повідомлення про здійснення одностороннього розірвання договору фінансового лізингу із зазначенням дати розірвання договору 13.05.2021 року. Згідно п. 8.2.4 договору фінансового лізингу, позивачка повинна була негайно повернути в повному обсязі заборгованість за договором та повернути Предмет лізингу Лізингодавцю. Оскільки Лізингоодержувач не повернула предмет лізингу. Відповідно до п. 8.2.3 договору фінансового лізингу АТ КБ «ПриватБанк» самостійно здійснив доставку предмету лізингу за адресою, визначеною Лізингодавцем. позивачка в порушення п. 8.2.3 не з`явилася до Лізингодавця для підписання Акту приймання-передачі предмету лізингу. Також відповідач не згодний з тим, що умови договору фінансового лізингу від 18.04.2018 р. № NKH0A!00000091 є несправедливими, посилаючись на позицію Верховного Суду , викладених у Постанові від 08.06.2016 (справа № 6-330цс16).Власноручний підпис на оспорюваному договорі фінансового лізингу свідчить про те, що позивачка була обізнана та погодила його умови, знала та могла знати про якісь порушення з моменту його підписання, тобто в 2018 році. Позивачка не заперечувала проти умов договору та виконувала до певних обставин. Однак, після утворення заборгованості з вини позивачки та настання події Дефолту, [PERSON] вирішила, що умови договору є такими, що їй не подобаються. Вказані дії позивачки свідчать про намагання уникнення виконання взятих на себе зобов"язань за договором фінансового лізингу. Відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі В листопаді 2022 року до суду від представника відповідача АТ КБ «ПриватБанк» надійшла заява про застосування до позовних вимог строків позовної давності. В лютому 2023 року від представника відповідача АТ КБ «ПриватБанк» надійшли пояснення відповідно до яких сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити, зокрема, посилаючись на те, що поведінка позивачки щодо стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» сплачених лізингових платежів є поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, оскільки, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Тобто, позивач вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків. Вказане відповідає позиції викладеній в постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 року (справа № 548/741/21, провадження № 61-1022св22). Позивачка в судове засідання не з`явилася, направила свого представника, який надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив про задоволення позову з викладених підстав.. Представник відповідача просив розглянути справу за відсутності представника АТ КБ «ПриватБанк» за наявними в матеріалах справи документами. В задоволенні позовних вимог просив відмовити, посилаючись на підстави, які викладені в письмовому відзиві та поясненнях до нього. Просив застосувати до позовних вимог строки позовних давності. Враховуючи відсутність підстав, передбачених ст. 223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в судове засідання не з`явились. Крім того, суд дійшов висновку про те, що відсутні перешкоди для ухвалення рішення суду в спрощеному позовному провадженні без участі сторін, оскільки сторони подали суду заяви по суті справи, подача яких передбачена ст.ст. 178, 179, 180 ЦПК України, отже позиція сторін суду зрозуміла та їй буде дана належна оцінка при ухваленні рішення.За вищезазначеного, судом зроблено висновок, що у справі наявні усі необхідні докази для ухвалення рішення суду в межах предмету позовних вимог (положення ч.1 ст. 77 ЦПК України) та з урахуванням положень ст.ст. 77, 80, 89 ЦПК України . Суд, вивчивши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Отже зміст положень зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права свідчить про те, що підставою для судового захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що 18.04.2018 року між АТ КБ «ПриватБанк» (лізингодавець) та [PERSON] (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу № NKH0A!00000091, відповідно до умов якого лізингодавець набуває у свою власність і передає на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування предмет лізингу автомобіль Kia Sportage, а лізингоодержувач зобов`язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах цього договору. По закінченню цього договору до лізингоодержувача переходить право власності та предмет лізингу згідно умов цього договору. Строк користування лізингоодержувачем предмету лізингу складається із періодів (місяців) лізингу зазначених в додатку до даного договору та починається із дати підписання сторонами акту приймання-передачі предмета лізингу, але в будь-якому випадку, не може бути менше одного року. В зазначеному договорі сторони погодили те, що лізингодавець має право в односторонньому порядку відмовитись (розірвати) від договору та вилучити предмет лізингу в разі порушення лізингоодержувачем умов договору п.п. 8.1, 8.2.3, 8.2.4 договору лізингу. Зазначений договір було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом РМНО Фесюк Т.В. та зареєстровано в реєстрі за № 407. Відповідно до копії акту прийому-передачі предмета лізингу в користування за договором договір фінансового лізингу № NKH0A!00000091 від 18.04.2018 року, позивач отримала предмет лізингу - автомобіль Kia Sportage реєстраційний номер: [NUMBER] . Із наданих стороною позивача доказів, вбачається, що позивач, як лізингоодержувач, вносила лізингові платежі на користь лізингодавця, які з незрозумілих підстав не були враховані Банком. Крім того, встановлено, що 06.04.2021 року АТ КБ «ПриватБанк» направило позивачу вимогу, відповідно до якої позивача було проінформовано про настання «події дефолту» відповідно до ст. 8 договору фінансового лізингу, а саме про порушення умов договору в частині затримання сплати лізингоодержувачем лізингових платежів частково або в повному обсязі щонайменше на один календарний місяць. Розмір заборгованості станом на 31.03.2021 р. складала 8041,48 грн. Лізингоодержувачу було запропоновано сплати в зазначену заборгованість в десятиденний строк з дня отримання цієї вимоги та повернути предмет лізингу у цей же строк. 29.04.2021 року АТ КБ «ПриватБанк» було направлено позивачу повідомлення про розірвання договору фінансового лізингу № NKH0A!00000091 від 18.04.2018 року та повернення в строк до 13.05.2021 року отримане за договором лізингове майно. 03.08.2021 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вилучив та самостійно здійснив доставку Предмету лізингу. Як стверджує позивач, при цьому в порушення умов договру не було складено жодного документу про вилучення автомобіля, відповідач же стверджує, що це позивачка не з`явилась до лізингодавця для підписання Акту приймання-передачі предмету лізингу. В обґрунтування предмету позову про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів сплачених лізингових платежів, стороною позивача зазначалось про те, що вилучення в неї предмету лізингу є безпідставним, оскільки, позивач не допускала порушень умов договору. Позивач вважала, що умови договору є несправедливими і такими, що обмежують її права як споживача, оскільки не містять права лізингоодержувача достроково розірвати договір та штрафних санкцій для лізингодавця за неналежне виконання обов`язків щодо передачі предмета лізингу неналежної якості та значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Також позивачем було зазначено про те, що наявні підстави для визнання договору недійсним та стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача лізингових платежів в сумі 471651,45 гривень, сплачених на користь відповідача на виконання умов договору фінансового лізингу. Заперечуючи проти позовних вимог сторона відповідача вказувала на те, що підстави для визнання договору недійсним відсутні, права позивача при укладенні цього договору порушені не були та в договорі відсутні умови, які можна вважати несправедливими. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також заперечень на позов суд приймає до уваги те, що згідно із частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина перша статті 216 ЦК України). Статтею 806 ЦК України, передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України, до договору лізину застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Статтею 807 ЦК України передбачено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. За своєю правовою природою фінансовий лізинг є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно із ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. В дійсних правовідносинах сторін вимоги нотаріального посвідчення договору були сторонами дотримані.. Згідно із ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст. 3 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом статтей 1,3, 6,7 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Предметом договору лізингу (далі - предмет лізингу) може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. Лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу. Враховуючи вищевикладені вимоги Закону, договір лізингу за своєю суттю є договором найму транспортного засобу, який укладено з фізичною особою, а відтак мав нотаріально посвічуватися. Відповідно до частин першої та другої, п.4 ч.3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-XII, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави для визнання угоди (чи її умов) недійсною. При цьому, положеннями ст. 5- 7 цього Закону встановлено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. В обгрунтування несправедливості умов договору позивачка зазаначає, що значно звужені права лізінгоодержувача, при цьому повністю виключена відповідальність лізінгодавця за неналежне виконання або невиконання своїх обов`язків. При цьому вона як лізінгоодержувач взагалі не була жодним чином попереджена про вилучення предмету лізінгу і лише після письмового звернення їй повідомили про настання Події Дефолту, вона не була присутня при вилученні предмету лізінгу і не підписувала жодних документів. Проте п. 8.2.1 Договору прямо предбачений обов`язок лізінгодавця письмового повідомлення лізінгоодержувача про настання Події Дефолтуі складання відповідно Акту прийому-передачі при такому вилученні предмета лізінгу. На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що оспорюваний договір лізингу був укладений між сторонами які мали належний обсяг дієздатності, був нотаріально посвідчений, а також сторонами були узгоджені всі істотні умови договору лізингу, а саме: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Проаналізувавши умови договору, судом не встановлено істотний дисбаланс та наявність несправедливих умов договору, а тому доводи сторони позивача в цій частині є недоведеними, та спростовуються наявними у справі доказами. Позивач належним чином була ознайомлена із умовами договору, після укладення договору фінансового лізингу із будь-якими заявами/повідомленнями до лізингодавця, зокрема, щодо наявності несправедливих умов договору та розірвання договору, не зверталась. На думку суду, підстави недійсності правочину, на які посилається сторона позивача, не є такими обставинами, з якими закон пов`язує можливість визнання договору лізингу недійсним в цілому на підставі ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» - адже відсутні умови ч. 6 цієї статті , а саме якщо у разі коли зміна положень Договору, які вважає несправделивими позивачка, або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору. Посилання позивачки на безпідставність вилучення предмету лізингу у лізінгоодержувача можуть бути предметом окремого спору щодо порушення відповідачем умов Договору, проте не є підставами для визнання самого Договору лізінгу недійсним, і підставінсть такого вилучення не є предметом позову та предметом доказування в межах заявлених позовних вимог. За змістом статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами вирішення відповідного спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого вона звернулася до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Такі правові висновки викладені також у постановах Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі №920/1771/14 та постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/23369/17. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно, у разі вчинення дій, які не врегульовані нормами цивільного законодавства, перед судом може постати завдання оцінки таких дій. Виходячи з формулювання статті 11 ЦК України, можна зробити висновок, що такі дії повинні відповідати загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені в статті 3 ЦК України. Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань. Введення в цивільне законодавство принципу добросовісності як одного з найбільш загальних і важливих принципів цивільного права є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного. За такого, наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Враховуючи викладене, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості та достовірності, а також приймаючи до уваги те, що позивачем не надано суду достатніх та переконливих доказів, які б в своїй сукупності дали б змогу дійти висновку про наявність підстав для визнання договору фінансового лізингу недійсним, суд, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає, що законні підстави для визнання договору недійсним відсутні, а відтак позов в цій частині є необґрунтованим, в зв`язку з чим в його задоволенні слід відмовити. Крім того, з огляду на те, що суд не знайшов законних підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, а відтак відсутні підстави для стягнення із відповідача АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача грошових коштів сплачених на виконання умов цього договору в сумі 471651,45 грн., оскільки, зазначена позовна вимога є похідною від первісної позовної вимоги про визнання договору недійсним, яка, на переконання суду, задоволенню не підлягає. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог по суті, а відтак клопотання сторони відповідача про застосування до позовних вимог строку позовної давності судом не вирішувалось. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominenv. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду та з урахуванням того, що суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, то судовий збір в розмірі 908 грн. не сплачений позивачем при зверненні з цим позовом до суду слід компенсувати за рахунок держави. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі відмови в позові - на позивача. В зв`язку з цим в задоволенні вимоги позивача про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] витрат на правничу допомогу в розмірі 15000 гривень слід відмовити.

Outcome: dismissed