Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-18 00:00:00

23.02.2023 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області про визнання протиправними та скасування рішення, свідоцтва органу місцевого самоврядування, рішення та запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 1990 року працює в Хотівському академічному ліцеї імені Левка Лук`яненка на посаді вчителя української мови. У зв`язку з тим, що позивач власного житла на території села Хотів не мала, Хотівська сільська рада надала дозвіл на її вселення, разом із сім`єю до квартири [ADDRESS] . У квартирі [ADDRESS] позивач проживає з 1994 року та зареєстрована в даній квартирі з 27.11.2002 року. Номер будинку змінено відповідно до довідки Хотівської сільської ради № 2/735 від 05.10.2016 року. Позивач проживаючи в зазначеній квартирі добросовісно сплачує витрати за спожиті комунальні послуги, підтримує квартиру в належному стані, роблячи косметичний ремонт та всіляко піклується про житло. Позивачкою було подано до Києво-Святошинського районного суду Київської області позовну заяву про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області. Справа № 369/14606/20. У вказаній справі № 369/14606/20 відповідачем було подано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач заперечує проти задоволення позову, з огляду на те, що право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за Хотівською сільською радою щн 09.07.2009 року на підставі рішення виконавчого комітету Хотівської сільської ради № 63/8 від 12.06.2009 року. Позивач вказує, що категорично не погоджується із рішенням виконавчого комітету Хотівської сільської ради № 63/8 від 12.06.2009 року, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідно до вимог ч. 2 ст. 335 ЦК України безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться оголошення у друкованих засобах масової інформації. Після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі вона за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду у комунальну власність. Позивач вказує, що про протиправність оскаржуваного рішення також свідчить той факт, що відповідач у своєму листі № 02-22/76 від 12.02.2020 року чітко зазначив, що спірна квартира не має власника. Оскаржуване рішення унеможливлює визнання права власності на квартиру [ADDRESS] за позивачем, за набувальною давністю. На підставі вище наведеного, позивач просила суд, визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Хотівської сільської ради № 63/8 від 12.06.2009 року та свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 06.07.2009 року., визнати незаконним та скасувати рішення про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1102, в книзі № 20 від 09.07.2009 року за територіальною громадою с. Хотів, Круглик, Кременище Києво-Святошинського району в особі Хотівської сільської ради на будинок [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 27708497, скасувати запис про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1102, в книзі № 20 від 09.07.2009 року за територіальною громадою с. Хотів, Круглик, Кременище Києво-Святошинського району в особі Хотівської сільської ради на будинок [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 27708497. 05.05.2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче провадження у справі. 25.11.2022 представником відповідача через канцелярію суду зареєстровано відзив на позовну заяву, в якому вказав, що з вимогами позивача до Феодосіївської сільської ради не погоджується, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволеню. Вказував, що представник позивача помилково робить висновок, що квартира [ADDRESS] немає власника та не перебуває в комунальній власності, так як відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.07.2009 року зареєстровано право власності на весь службовий житловий будинок [ADDRESS] за вище вказаною адресою, без розбивки на квартири. 21.02.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд позов задовольнити. Представник відповідача через канцелярію суду зареєстрував клопотання, в якому просив суд здійснювати розгляд справи у його відсутності. Проти задоволення позовних вимог заперечував. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 12 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18). Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працює в Хотівському академічному ліцеї імені Левка Лук`яненка Києво-Святошинської районної ради Київської області на посаді вчителя української мови та літератури з 01.12.1990 року, що підтверджується довідкою № 244 від 04.11.2020 року, виданою Хотівським академічним ліцеєм імені Левка Лук`яненка Києво-Святошинської районної ради Київської області. Згідно довідки № 3/282 від 15.04.2020 року Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 27.11.2002 року. Рішенням Виконавчого комітету Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 63/8 від 12.06.2009 року «Про визнання права власності на службовий житловий будинок за територіальною громадою сіл Хотів, Круглик, Кременище Києво-Святошинського району в особі Хотівської сільської ради», вирішено: визнати належність і право комунальної власності на службовий жилий будинок загальною площею 148,9 кв.м., житловою 89,2 кв.м. в [ADDRESS] за територіальною громадою сіл Хотів, Круглик, Кременище Києво-Святошинського району в особі Хотівської сільської ради; оформити свідоцтво про право власності на службовий жилий будинок загальною пл. 148, 9 кв.м., житловою 89,2 кв.м. в [ADDRESS] за територіальною громадою сіл Хотів, Круглик, Кременище Києво-Святошинського району в особі Хотівської сільської ради; державному підприємству Києво-Святошинського бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради провести реєстрацію свідоцтва про право власності на службовий жилий будинок загальною площею 148,9 кв.м., житловою 89,2 кв.м. в [ADDRESS] за територіальною громадою сіл Хотів, Круглик, Кременище Києво-Святошинського району в особі Хотівської сільської ради. Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.07.2009 року, територіальна громада сіл Хотів, Круглик, Кременище Києво-Святошинського району в особі Хотівської сільської ради є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Форма власності - комунальна. Частка 1/1. Крім того, суд зауважує, що позивач у своїй позовній заяві відзначає, що у зв`язку з тим, що станом на 01.12.1990 року вона не мала свого житла на території села Хотів, за сприяння керівництва ліцею, Хотівська сільська рада надала дозвіл на її вселення, разом з сім`єю до квартири [ADDRESS] . Даний факт відповідачем не заперечувався. Статтею 47 Конституції України передбачено право громадян, які потребують соціального на надання житла державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. До відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, зокрема, до власних повноважень, належить облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, щодо комунальної власності (ч. 1 ст. 30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"). Згідно з ч. 1 ст. 16 ЖК України виконавчі комітети селищних, сільських Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством Союзу PCP, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української PCP, на території відповідної приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду Ради, у порядку передбаченому ст. 51 ЖК України. Згідно зі ст. 51 ЖК України жилі приміщення в будинках житлового фонду Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських й трудових колективів. Розділом III "Забезпечення громадян жилими приміщеннями. Користування жилими приміщеннями" ЖК України передбачено правові норми, що закріплюють і регулюють порядок надання житла в будинках державного і громадського житлового фонду. Згідно зі ст. 31 ЖК УРСР громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавчими актами України. Підзаконним нормативно-правовим актом, що регулює порядок надання громадянам приміщень є Правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і їм жилих приміщень в Українській PCP, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР 12.1984 року № 470 ( надалі - Правила). Згідно з ч. 1 ст. 36 ЖК УРСР облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов здійснюється, як правило, за місцем проживання у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів. Суд вважає, що застосування до вказаних правовідносин вимог ст. 335 ЦК України є помилковим, так як будинок не був безхазяйним та власник його був відомий. Позивач у своєму позові підтверджує, що право користування спірною квартирою у неї виникло на підставі ордеру на вселення виданого Хотівською сільською радою. Тобто на момент вселення 1990 рік Хотівська сільська рада вже володіла спірним майном, інакше у неї б не було таких повноважень вселяти позивача у спірну квартиру, і таке проживання позивачки у спірній квартирі більше 30 років було б незаконним. Посилання позивача на лист № 02-22/76 від 12.02.2020 року, в якому відповідач зазначив, що спірна квартира не має власника, не беруться судом до уваги, так як відсутність власника на конкретну квартиру, не скасовує право власності сільської ради на весь будинок, в якому знаходиться спірна квартира. Відповідно до п. 7 Переліку правовстановлюючих документів на підставі яких проводиться державна реєстрація прав власності на нерухоме майно (додаток 2 до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності та інших речових прав на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 року та зареєстроване 18.02.2002 року за № 157/6445) свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане органом місцевого самоврядування є правовстановлюючим документом на підставі якого проводиться державна реєстрація прав власності на нерухоме майно. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серї [NUMBER] від 06.07.2009 року власником службового житлового будинку [ADDRESS] є територіальна громада сіл Хотів, Круглик, Кременище Києво-Святошинського району в особі Хотівської сільської ради. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області про визнання протиправними та скасування рішення, свідоцтва органу місцевого самоврядування, рішення та запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, є не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed