Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-13 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі представника адвоката Волосовського В.В. звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Черкаської обласної прокуратури про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Позовні вимоги мотивує тим, що 02.05.2019 року йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України. 05.06.2019 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно нього за ч.1 ст.366 КК України направлено до Соснівського районного суду м.Черкаси. Вироком Соснівського районного суду м.Черкаси від 21.12.2020 року його визнано невинним у вчиненні кримінального правопорушення. Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 27.05.2021 року вирок Соснівського районного суду м.Черкаси від 21.12.2020 року змінено в частині підстав виправдування. Постановою Верховного суду від 22.02.2022 року вирок Соснівського районного суду м.Черкаси від 21.12.2020 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 27.05.2021 року щодо [PERSON] залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення. Вказує, що внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури, які полягали у незаконному притягненні його до кримінальної відповідальності за ст.366 КК України йому було завдано майнову та моральну шкоду. Так, від часу повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.366 КК України (02.05.2019 року) і до моменту остаточного виправдання (22.02.2022 року) минуло 33 місяці 20 днів. Протягом вказаного періоду він був вимушений регулярно приймати участь у слідчих діях та судових засіданнях, витрачаючи на це час, що вимагало від нього додаткових зусиль необхідних для організації життя. Сам факт знаходження під кримінальним переслідуванням мав для нього стресові наслідки, він був змушений захищати від пред`явленого обвинувачення, що призводило до цілком природних хвилювань, що негативно вплинуло на звичайний уклад життя, тобто зумовило моральні страждання та переживання. Незаконне та довготривале перебування під страхом кримінальної відповідальності за злочин, який він не вчиняв, також порушило нормальні стосунки з оточуючими людьми, очорнило та принизило в очах всіх рідних та близьких людей, викликало недовіру в родичів. Крім того, факт незаконного притягнення до кримінальної відповідальності відобразився на його здоров`ї, втрату сну, апетиту та спокою. Протягом всього часу перебування під слідством та судом він був позбавлений звичайного людського спокою, душевної врівноваженості, перебував у постійному напруженні, в пригніченому і приниженому стані, постійно очікуючи або виклику до слідчого, або перебуваючи у стані очікування чергового судового засідання. У зв`язку з вищевикладеним розмір моральної шкоди позивач оцінює в 1000000 грн. Крім того, з метою отримання професійного захисту по кримінальному провадженню позивач вимушений був користуватися професійною допомогою адвоката, на що витрачав власні кошти. Майнова шкода складається з сум, сплачених позивачем у зв`язку з наданням йому професійної правової допомоги адвоката за договором про надання правової домоги№5/04 від 17.04.2019 року , відповідно якого вартість замовлених послуг склала: -за юридичний супровід на стадії досудового розслідування у сумі 25000 грн., згідно Додатку №1 від 17.04.2019 року до Договору про надання правової допомоги №5/04 від 17.04.2019 року; -за юридичний супровід на стадії судового розгляду в суді першої інстанції у сумі 30000 грн., згідно Додатку №2 від 18.06.2019 року до Договору про надання правової допомоги №5/04 від 17.04.2019 року; -за юридичний супровід на стадії судового розгляду в суді апеляційної інстанції у сумі 20000 грн., згідно Додатку №3 від 27.01.2021 року до Договору про надання правової допомоги №5/04 від 17.04.2019 року; -за юридичний супровід на стадії судового розгляду в суді касаційної інстанції у сумі 20000 грн., згідно Додатку №4 від 24.09.2021 року до Договору про надання правової допомоги №5/04 від 17.04.2019 року; Таким чином, у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності у рамках кримінального провадження № 42018250000000108 від 14.06.2018 року йому завдано матеріальної шкоди у розмірі 95000 грн. Просить суд стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на свою користь:\~1000000.00\~грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 95000.00 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди; стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь позивача судові витрати. Ухвалою суду від 09.11.2022 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 22.11.2022 року представником Державної казначейської служби України Ярош С. подано відзив на позов, за яким просить відмовити у задоволенні позову. Так, зазначає, що позивачем не надано жодних доказів наявності завдання йому моральної шкоди, не надано доказів на підтвердження наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідачів. Також, визначена позивачем сума моральної шкоди в розмірі 1000000 грн., належним чином не підтверджена. Казначейство вважає, що заявлену позивачем суму моральної шкоди надзвичайно надмірною, оскільки в шість раз перевищує встановлений законом мінімум та такий, що призведе до безпідставного збагачення позивача за рахунок Держави України. Щодо вимоги позивача про стягнення на його користь витрат на правничу допомогу у кримінальному провадженні, то вважає, що розподіл цих витрат в сумі 95000 грн., при судовому розгляді кримінального провадження по справі №712/7649/19 мав проводити суд, який ухвалював судове рішення у справі відповідно норм Кримінально процесуального кодексу України. 13.12.2022 року відповідачем Черкаською обласною прокуратурою подано відзив на позов, за яким просить відмовити у задоволенні позову. Зазначено, що відсутні правові підстави для звернення позивача до суду із позовом відповідно до ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не надані докази в обґрунтування заявлених позовних вимог. Вважає, що розмір відшкодування, наведений у позовній заяві необґрунтований і безпідставний. Заперечує проти стягнення матеріальної шкоди, як судових витрат, які були понесені позивачем під час здійснення досудового розслідування та судового розгляду. Крім того, не є доведеними вимоги щодо стягнення судових витрат по даній цивільній справі. Позивачем відповідь на відзив не було подано. В судове засідання позивач не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. В судовому засіданні представник позивача просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, враховуючи доводи, що викладені у позовній заяві. В судовому засіданні представники відповідачів просили відмовити у задоволенні позовних вимог, враховуючи доводи, які викладені у їхніх відзивах. Заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення за таких підстав: Судом встановлено, що 02.05.2019 року [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України в рамках кримінального провадження № 42018250000000108 від 14.06.2018 року. 05.06.2019 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 42018250000000108 від 14.06.2018 року відносно [PERSON] за ч.1 ст.366 КК України затверджено прокурором прокуратури Черкаської області та направлено до Соснівського районного суду м.Черкаси. 21.12.2020 року вироком Соснівського районного суду м.Черкаси у справі №712/7649/19 [PERSON] визнано невинним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України за недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення. 27.05.2021 року ухвалою Черкаського апеляційного суду, вирок Соснівського районного суду м.Черкаси від 21.12.20202 року змінено в частині підстав виправдування. Виключено з вироку Соснівського районного суду м.Черкаси від 21 грудня 2020 року, як підставу для виправдування [PERSON] , посилання на п.2 ч.1 ст.373 КПК України. 22.02.2022 року постановою Верховного суду, вирок суду першої інстанції від 21.12.2020 року та ухвалу апеляційної інстанції від 27.05.2021 року щодо [PERSON] залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення. Крім того, під час розгляду справи встановлено, що під час досудового розслідування, на стаді судового розгляд в суді першої інстанції, апеляційної інстанції та касаційної інстанції по кримінальному провадженню відносно [PERSON] останній користувався послугами захисника\~ адвоката Волосовського В.В. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі\~статтею 19 Конституції України\~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Статтею 56 Конституції України\~кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями\~1166,\~1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Кожен, чиї права та свободи, визнані в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції). Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача. Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. Вирішуючи питання про стягнення з держави відповідної компенсації, суд має керуватися вимогами Конвенції, інших актів національного законодавства задля ефективного захисту конвенційного права встановити, зокрема, за порушення якого виду конвенційних обов`язків позивач вимагає від держави компенсацію, і чи обґрунтованим відповідно до цього порушення є її розмір. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25.01.2021р. у справі №227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 22.03.2021р. у справі №203/1067/19 (провадження № 62-23293св19), від 25.03.2021р. у справі №227/3052/19 (провадження № 61-22337св19). На думку суду, в даному випадку спір виник з правовідносин про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, який регулюється нормами\~Цивільного Кодексу України\~та\~Закону України від 01.12.1994р. «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~(Закон №266/94-ВР). Відповідно до частин першої та другої\~статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені\~статтею 1176 ЦК. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою\~статті 1176 ЦК, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі\~Закону №266/94-ВР. Як передбачено ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок \~незаконного засудження,\~незаконного повідомлення\~про підозру\~у вчиненні\~кримінального правопорушення,\~незаконного взяття\~і тримання\~під вартою,\~незаконного проведення\~в ході\~кримінального провадження\~обшуку,\~виїмки,\~незаконного накладення\~арешту на\~майно,\~незаконного відсторонення\~від роботи\~(посади)\~та інших\~процесуальних дій,\~що обмежують\~права громадян; Відповідно до\~ст.\~2\~цього Закону\~право на\~відшкодування шкоди\~в розмірах\~і в\~порядку,\~передбачених цим\~Законом,\~виникає у\~випадках постановлення виправдувального вироку суду . У наведених у статті 1 цього Закону\~випадках громадянинові\~відшкодовуються (повертаються): 1)\~заробіток та\~інші грошові\~доходи,\~які він\~втратив внаслідок\~незаконних дій; 2)\~майно (в\~тому числі\~гроші,\~грошові вклади\~і відсотки\~по них,\~цінні папери\~та відсотки\~по них,\~частка у\~статутному фонді\~господарського товариства,\~учасником якого\~був громадянин,\~та прибуток,\~який він\~не отримав\~відповідно до\~цієї частки,\~інші цінності),\~конфісковане або\~звернене в\~доход держави\~судом,\~вилучене органами\~досудового розслідування,\~органами,\~які здійснюють\~оперативно-розшукову\~діяльність,\~а також\~майно,\~на яке\~накладено арешт; 3)штрафи,\~стягнуті на\~виконання вироку\~суду,\~судові витрати\~та інші\~витрати,\~сплачені громадянином; 4)\~суми,\~сплачені громадянином\~у зв`язку\~з поданням\~йому юридичної\~допомоги; 5) моральна шкода (ст. 3 цього Закону). Відповідно до\~ч.ч.\~5,\~6\~ст.\~4\~згаданого Закону,\~відшкодування моральної\~шкоди провадиться\~у разі,\~коли незаконні\~дії органів,\~що здійснюють\~оперативно-розшукову\~діяльність,\~досудове розслідування,\~прокуратури і\~суду завдали\~моральної втрати\~громадянинові,\~призвели до\~порушення його\~нормальних життєвих\~зв`язків,\~вимагають від\~нього додаткових\~зусиль для\~організації свого\~життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (ч.3 ст. 13 згаданого Закону). Правові висновки щодо вказаного питання викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018р. у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), постанові Верховного Суду від 02.12.2015р. у справі № 6-2203цс15. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.09.2018р. у справі №686/23731/15-ц зауважила, що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. У постанові Верховного Суду від 21.08.2019р. у справі № 523/13432/16-ц, зазначено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Крім того, при вирішенні спору судом враховувалися висновки, що викладені у постанові Верховного Суду від 14.09.2022р. у справі №759/7630/20. Відповідно до\~ст.\~23\~ЦК України,\~особа має\~право на\~відшкодування моральної\~шкоди,\~завданої внаслідок\~порушення її\~прав. Моральна шкода полягає: 1)\~у фізичному\~болю та\~стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~з каліцтвом\~або іншим\~ушкодженням здоров`я; 2)\~у душевних\~стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~з протиправною\~поведінкою щодо\~неї самої,\~членів її\~сім`ї\~чи близьких\~родичів; 3)\~у душевних\~стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~із знищенням\~чи пошкодженням\~її майна; 4)\~у\~приниженні честі\~та гідності\~фізичної особи,\~а також\~ділової репутації\~фізичної або\~юридичної особи. Якщо\~інше не\~встановлено законом,\~моральна шкода\~відшкодовується грошовими\~коштами,\~іншим майном\~або в\~інший спосіб. Розмір\~грошового відшкодування\~моральної шкоди\~визначається судом\~залежно від\~характеру правопорушення,\~глибини фізичних\~та душевних\~страждань,\~погіршення здібностей\~потерпілого або\~позбавлення його\~можливості їх\~реалізації,\~ступеня вини\~особи,\~яка завдала\~моральної шкоди,\~якщо вина\~є підставою\~для відшкодування,\~а також\~з урахуванням\~інших обставин,\~які мають\~істотне значення.\~При визначенні\~розміру відшкодування\~враховуються вимоги\~розумності і\~справедливості. Моральна\~шкода відшкодовується\~незалежно від\~майнової шкоди,\~яка підлягає\~відшкодуванню,\~та не\~пов`язана\~з розміром\~цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 9\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995р.\~розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне\~- за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом («STANKOV v. BULGARIA», № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12.07.2007р.). ЄСПЛ у справі «THOMA v. LUXEMBOURG», № 38432/97 від 29.03.2001р. використав принцип, за яким сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції. При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях ЄСПЛ, який виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «THOMA v. LUXEMBOURG», «CALOCv. FRANCE» та «NIEDBALAv. POLAND» ЄСПЛ дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції. Суд вважає, що позивачу завдана моральна шкода, яка полягає у переживаннях через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, погіршені та позбавленні можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршенні відносин з оточуючими людьми, вимушених змінах в організації його життя. Внаслідок ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Згідно приписів п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Відповідно до частин першої та другої статті 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу. У частині першій статті 278 КПК України визначено, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. Відтак, період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи з моменту вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання остаточного рішення суду у справі законної сили. Початком перебігу строку перебування під слідством та судом позивача є 02.05. 2019 року, коли йому було вручено письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України, а закінченням цього строку є 27.05.2021 року, тобто дата набрання законної сили виправдувального вироку, що складає 24 місяці 25 днів Отже, мінімальний законодавчо визначений розмір моральної шкоди становить: (6 700 грн.*25 місяців) = 167500 грн. Таким чином, до стягнення з Державного бюджету України на користь позивача Таким чином до стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь [PERSON] підлягає моральна шкода в загальному розмірі 167500 грн. А тому, з урахуванням вищевикладеного, а також із врахуванням принципів розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку про часткове задоволення цієї позовної вимоги. Щодо вимоги позивача [PERSON] про стягнення майнової шкоди в сумі 95000 грн., суд зазначає наступне: Матеріалами справи встановлено, що під час досудового розслідування, на стаді судового розгляд в суді першої інстанції, апеляційної інстанції та касаційної інстанції по кримінальному провадженню відносно [PERSON] останній користувався послугами захисника\~ адвоката Волосовського В.В. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення грошових коштів, сплачених ним за послуги адвоката згідно з Договором про надання правової допомоги № 5/04 від 17 квітня 2019 року. Відповідно змісту зазначеного договору захисник бере на себе зобов`язання здійснювати захист [PERSON] по матеріалам кримінального провадження, досудове розслідування по яким проводиться СВ УСБУ в Черкаській області №42018250000000108, а підзахисний зобов`язується : а) забезпечувати захисника необхідним для виконання умов договору відомостями, які йому відомі або знаходяться у нього, в тому числі документами у потрібній кількості примірників, що можуть мати значення для виконання прийнятого доручення; б) оплатити послуги захисника; в) \~ \~ \~ \~відшкодувати фактичні витрати, які виникнуть під час виконання доручення (оплата роботи фахівців, чиї висновки запитуються захисником, транспортні витрати, оплата друкарських, копіювальних та інших технічних робіт, переклад та нотаріальне посвідчення документів, телефонні розмови, тощо); г) при досягненні позитивного для нього результату по справі внести додаткову оплату (гонорар). Оплата за виконання захисником доручення підзахисного за цим договором, включаючи витрати організаційно-технічного характеру, визначаються за домовленістю сторін додатковою угодою, яка є додатком до даного договору. Даний договір діє на час проведення досудового слідства, в суді першої, апеляційної та касаційної інстанції та набуває чинності з моменту його підписання. Тобто, позивач з огляду на зміст позовної заяви ототожнює розмір майнової шкоди із витратами на оплату правової допомоги за договором про надання правової допомоги № 5/04 від 17 квітня 2019 року, укладеним між адвокатом Волосовським В.В. та Вечірнім С.І., перелік послуг за яким зазначено в долученому до позовної заяви акті виконаних робіт до договору про надання правової допомоги №5/04 від 17.04.2019 року за період з 17.04.2019 року по 22.02.2022 року та відповідно до якого 22.02.2022 року [PERSON] сплатив адвокату 95000 грн. за надані послуги, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією квитанції до прибуткового касового ордера №1. За змістом зазначених норм за своєю правовою природою витрати на правову допомогу, що ґрунтуються на договірних відносинах, можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством. Витрати, зокрема, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні. У пункті 6.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 у справі № 925/1196/18 зазначено, що за висновками Великої Палати Верховного Суду процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством (пункт 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 462/6473/16-ц, пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 688/2479/16-ц, пункт 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 489/5045/18). Отже, витрати, пов`язані із наданням правової допомоги (оплата послуг адвоката) не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не набувають відповідних ознак внаслідок нереалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що з доданих до позовної заяви вироку Соснівського районного суду м.Черкаси від 21 грудня 2020 року, ухвали Черкаського апеляційного суду від 27 травня 2021 року, постанови Верховного суду від 22 лютого 2022 року не вбачається, що особа, щодо якої розглядалась справа у вчиненні кримінального правопорушення чи її представник зверталися з клопотанням про відшкодування витрат на професійну правову допомогу. Не подано доказів звернення до суду, який виніс вирок, із клопотанням про вирішення питання відшкодування витрат на правову допомогу і після винесення Верховним судом постанови у справі № 712/7649/19. Законодавством не передбачено можливості стягнення витрат на оплату правової допомоги у справі про кримінальне правопорушення у порядку цивільного судочинства, як і немає правових підстав для ототожнення витрат на правову допомогу і шкоди (збитків) у розумінні положень чинного законодавства. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] в частині відшкодування 95000 грн. майнової шкоди, яка полягає у витратах позивача на правову допомогу адвоката у справі про кримінальне правопорушення, та відсутність правових підстав для їх задоволення. Враховуючи вищевикладені обставини у ї сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення. В той же час, суд зазначає, що відшкодування шкоди має здійснюватися не за рахунок коштів Державної казначейської служби України, а через органи казначейства з Державного бюджету України, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) та висновкам які містяться у постановах Верховного Суду від 2 вересня 2020 року у справі № 556/896/18 (провадження № 61-8182св19) та від 18 листопада 2020 року у справі № 554/5980/18 (провадження № 61-7636св19). Відповідно до\~статті 2 ЦК України, учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави є Держава Україна. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, на відшкодування шкоди повинні спрямовуватися кошти державного бюджету держави. Відповідно до ч. 1\~ст. 170 ЦК України\~держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

Outcome: partial