Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-09 00:00:00

ОПИСОВА ЧАСТИНА І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ 1. 25 січня 2023 року надійшла позовна заява згідно якої рішенням суду від 23 жовтня 2014 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнено аліменти на утримання малолітнього сина в твердій грошовій сумі 600 грн. щомісячно, починаючи з 04 вересня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття. Виконавчий лист, виданий на підставі рішення суду, перебуває на примусовому виконанні з 13 листопада 2014 року. Відповідач умисно ухиляється від сплати аліментів та погашення заборгованості і згідно розрахунку державного виконавця розмір заборгованості складає 82605,88 грн. Позивач вважає, що на підставі ч. 1 ст. 196 СК України розмір неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів становить 82856,84 грн., але оскільки вказана сума перевищує розмір заборгованості по аліментах на 250,96 грн., тому просить стягнути з відповідача на свою користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 01 вересня 2014 року по 01 січня 2023 року в сумі 82605,88 грн. ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ УЧАСНИКІВ СПРАВИ 2. 01 і 20 березня 2023 року [PERSON] подала суду клопотання про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. 04 і 06 квітня 2023 року представник позивача [PERSON] - адвокат Яковлєв О.О. подав суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі. 3. Відповідач до суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином згідно з вимогами ст.ст. 128, 130, 131 ЦПК України, причин неприбуття не повідомив, не заявив про розгляд справи у його відсутність, не подав ні відзив на позовну заяву, ні докази на підтвердження чи спростування позиції позивача, яка викладена у позовній заяві. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА ІІІ. ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА 4. Згідно ч. 2, ч. 3 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. 5. У ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради Української РСР №789-XII від 27 лютого 1991 року і набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, визначено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини (ч. 1). Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ч. 2). 6. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку (ч. 1). Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (ч. 2). Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього (ч. 1). Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків (ч. 2). Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3). Як зазначено у ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Аналіз наведених норм Закону України «Про охорону дитинства» свідчить, що витрати на потреби дитини також мають бути однаковими для кожного з батьків. 7. В ст. 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (ч. 1). Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (ч. 2). Одним із основних прав дитини є право на утримання. За змістом ст.ст. 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч. 1). За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (ч. 2). За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (абз. 1 ч. 3). Аналіз абз. 1 ч. 3 ст. 181 СК України дає підстави для висновку, що у будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій сумі, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця. Тобто в разі несплати аліментів у поточному місяці з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, наслідком чого є відповідальність у вигляді неустойки. В силу ч. 3 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Відповідно до ч. 8 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. За приписами абз. 1 ч. 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. 8. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів. Ухиленням від сплати аліментів необхідно вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо). У абз. 1 п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року роз`яснено, що передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. За змістом абз. 1 ч. 1 ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів. Отже, той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний сплачувати аліменти за рішенням суду, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до цієї особи відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника. В СК України визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч. 9 ст. 7). Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин (ч. 1 ст. 8). Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тлумачення ст. 8 СК України та ч. 1 ст. 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ч. 1, ч. 2 ст. 614 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абз. 1 ч. 1 ст. 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі №661/905/19, провадження №61-16670сво19). Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з ч. 1 ст. 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості. 9. У постанові від 03 квітня 2019 року у справі №333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16 і зробила висновок про те, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %. За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем. У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання. У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %. Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості. У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %. Аналогічно вирішено питання у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18), проте помилково наведено формулу, за якою обчислення пені за несплату або прострочення сплати аліментів передбачає врахування кожного місяця окремо, а не за кожен день прострочення сплати аліментів. ІV. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ 10. 04 вересня 2013 року заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області (справа №686/12221/13-ц), яке набрало законної сили 22 жовтня 2013 року, шлюб, зареєстрований 28 грудня 2012 року відділом реєстрації актів цивільного стану Шепетівського міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області, актовий запис №396, між [PERSON] та [PERSON] , розірвано. 11. [INFO] народився [PERSON] , його батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. 12. 23 жовтня 2014 року рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області (справа №686/18947/14-ц) стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , - в твердій грошовій сумі 600 грн., щомісячно, починаючи з 04 вересня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття. 23 жовтня 2014 року на підставі даного рішення судом видано виконавчий лист. 13. 13 листопада 2014 року постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Летичівського районного управління юстиції відкрито виконавче провадження ВП №45452587 з примусового виконання виконавчого листа №686/18947/14-ц, виданого 23 жовтня 2014 року. 14. 14 березня 2023 року на адресу суду надійшли копії матеріалів вказаного виконавчого провадження із яких вбачається проведені державним виконавцем виконавчі дії, наявний розрахунок заборгованості зі сплати аліментів згідно якого період розрахунку: вересень 2014 року - грудень 2022 року, станом на 01 січня 2023 року заборгованість становить 82605,88 грн., сплачено аліментів 2489,62 грн. В матеріалах справи відсутні відомості, що сторони оскаржили до суду розрахунок заборгованості по аліментах державного виконавця. 15. Позивачем сформовано розрахунок пені за прострочення сплати аліментів за період вересень 2014 року - грудень 2022 року і такий складає 82856,84 грн. V. МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИТЬ СУД 16. 04 вересня 2013 року рішенням суду шлюб між сторонами розірвано (шлюб припинено 22 жовтня 2013 року - у день набрання рішенням суду законної сили), [INFO] народився [PERSON] , його батьками є сторони, 23 жовтня 2014 року рішенням суду з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання дитини. Позивач пред`явила виконавчий лист до примусового виконання, за період з 04 вересня 2014 року по 01 січня 2023 року відповідач фактично аліменти не сплачував і згідно розрахунку державного виконавця заборгованість зі сплати аліментів 82605,88 грн. 17. Позивач надала суду власний розрахунок неустойки (пені) з 01 вересня 2014 року по 01 січня 2023 року згідно якого заборгованість по неустойці (пені) - 82856,84 грн. Відповідач розрахунок неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на неповнолітню дитину, який складено позивачем, не спростував та не надав суду свій розрахунок, не навів об`єктивних підстав, які перешкоджали йому своєчасно сплачувати аліменти на дітей, не надав доказів про сплату аліментів і погашення заборгованості. 18. Сукупність встановлених обставин дає суду підстави для висновку, що саме з вини відповідача, який зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання дитини за рішенням суду, виникла заборгованість зі сплати аліментів, це свідчить про наявність підстав для стягнення з нього неустойки (пені) згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 196 СК України. 19. У розрахунку неустойки (пені) позивач визначила її розмір в сумі 82856,84 грн., однак, враховуючи вимоги абз. 1 ч. 1 ст. 196 СК України, розмір неустойки (пені) за порушення строків сплати аліментів не повинен перевищувати 100 відсотків допущеної відповідачем заборгованості, тобто не більше, ніж 82605,88 грн. У зв`язку із зазначеним з відповідача підлягає стягненню 82605,88 грн. Стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів саме в такому розмірі не порушує його прав, як платника аліментів, оскільки визначений судом розмір неустойки (пені) не перевищує максимального її розміру, передбаченого законом. 20. Відповідач не надав суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження його перебування у такому матеріальному та сімейному стані, який би об`єктивно свідчив про необхідність зменшення розміру неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, визначеного згідно абз. 1 ч. 1 ст. 196 СК України, тому суд не знаходить підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 196 СК України. 21. У позовній заяві позивач період стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів визначила з 01 вересня 2014 року по 01 січня 2023 року, однак згідно з рішенням суду від 23 жовтня 2014 року визначено початок терміну стягнення аліментів з відповідача на користь позивача - 04 вересня 2014 року. Отже, саме з 04 вересня 2014 року з відповідача на користь позивача підлягає стягненню неустойка (пеня) за прострочення сплати аліментів. VІ. ВИСНОВКИ СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ 22. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України позивач належними і допустимими доказами довела правомірність своїх вимог, водночас відповідач не надав доказів, які спростовують твердження позивача, що є його процесуальним обов`язком, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню частково. VІІ. ЩОДО СУДОВИХ ВИТРАТ 23. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору у даній справі, тому враховуючи вимоги ч. 1, ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір, який підлягав сплаті позивачем при поданні позовної заяви до суду, підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial