Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив виселити [PERSON] та його доньку [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення та зняти відповідачів з реєстраційного обліку в такому житлі. В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що спірне житлове приміщення належить до державного житлового фонду і не приватизоване. Відповідач [PERSON] вселився у таке житло з дозволу наймача [PERSON] , а пізніше самостійно зареєстрував у помешканні і свою неповнолітню доньку [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, а відтак після її смерті припинився договір піднайму, на підставі якого відповідачі вселилися в таку квартиру. На теперішній час відповідачі, як тимчасові жильці, втратили право користування квартирою, але в добровільному порядку відмовляються виселятися та зніматись з реєстраційного обліку, внаслідок чого позивач звернувся до суду з даним позовом. Відповідач заперечив проти позовних вимог та у письмовому відзиві просив відмовити в позові. Свою позицію обґрунтовує тим, що вселився у спірну квартиру на постійне проживання з письмового дозволу [PERSON] , яка була основним квартиронаймачем на підставі відповідного ордеру. Вказує, що після смерті [PERSON] він продовжує проживати разом з донькою в зазначеній квартирі, сплачує комунальні послуги та здійснив капітальний ремонт помешкання, повністю виконує обов`язки квартиронаймача, оскільки не має іншого житла і має намір реалізувати своє право на приватизацію квартири. 09.09.2022р. судом відкрито провадження у справі з прийняттям рішення про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 03.10.2022р. від представника відповідача - адвоката Руденко Ю.В., яка діє на підставі ордеру серії СА №1020023 від 03.10.2022р., - на адресу суду надійшов письмовий відзив проти позову. 28.10.2022р. судом закрите підготовче провадження у справі, а справу призначено до судового розгляду. Представник позивача - Кирман В.О., який діє на підставі довіреності №8-01-21 від 02.01.2023р., - в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Додатково пояснив, що відповідач зареєструвався у спірній квартирі за півтора місяці до смерті основного квартиронаймача і без дозволу Черкаської міської ради. Квартира перебуває у комунальній власності і може бути приватизована, але на теперішній час у черзі на забезпечення житлом перебуває багато інших осіб. Зауважив, що [PERSON] фактично не проживає у спірній квартирі, а лише зареєстрована в ній, оскільки проживає разом з матір`ю. Зазначив, що відповідачі є тимчасовими жильцями і після смерті основного квартиронаймача не мають право проживати у спірній квартирі і займають її самовільно, а тому підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення. Представник відповідача заперечила проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Додатково пояснила, що відповідач [PERSON] вселився у квартиру за письмовою нотаріальною згодою [PERSON] на постійне проживання і будь-яких інших угод з основним квартиронаймачем не укладав, а отже проживає у спірній квартирі на законних підставах хоча і не отримував особисто відповідного ордеру. Зазначила, що [PERSON] також проживає у спірній квартирі разом з батьком. Зауважила, що така квартира є єдиним житлом відповідачів і вони не відносяться ані до піднаймачів, ані до тимчасових жильців, а тому не можуть бути виселені без надання іншого житлового приміщення. Представники третьої особи - Барабанщикова О.А. , Качур І.В. в судовому засіданні просили суд вирішити спір у відповідності до положень закону. Заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно рішення Придніпровської районної ради №207 від 03.06.1987р. [PERSON] було видано ордер на жиле приміщення за адресою: [ADDRESS] (далі - спірне житло). Квартира відноситься до об`єктів державного житлового фонду і на підставі рішення Черкаської міської ради від 26.06.2003р. №3-531 відноситься до об`єктів права міської комунальної власності /а.с. 19-21/. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26.06.2022 право власності на спірне житло не зареєстроване /а.с. 20/. Згідно технічного паспорту від 31.03.2022р. спірне житло являє собою трикімнатну квартиру загальною площею 63,3 кв.м. /а.с. 78-79/. 14.09.2020р. [PERSON] склала письмову заяву, якою надала свою згоду на реєстрацію та постійне проживання [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] /а.с. 31/. [INFO] [PERSON] померла. З 17.09.2020р. й дотепер [PERSON] має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання у спірному житлі, а з 21.09.2021р. у такому житлі зареєстроване й місце проживання його доньки [PERSON] , що підтверджується відомостями управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради/а.с. 25, 32-36/. Мати [PERSON] - [PERSON] - має у власності два житлових об`єкти на території м. Києва і один в м. Бориспіль Київської області, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно /а.с. 42-43/. 17.02.2021р. [PERSON] звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси із позовом до Черкаської міської ради, в якому просив визнати його членом сім`ї наймача жилого приміщення [PERSON] , померлої [INFO] . Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 17.06.2021р. №712/1616/21, яке набрало законної сили 15.09.2021р., у задоволенні позовних вимог відмовлено. Зазначені обставини справи підтверджуються постановою Черкаського апеляційного суду від 15.09.2021р. у справі №712/1616/21 /а.с. 15-17/. 21.01.2022р. [PERSON] звернувся до Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради з заявою про зміну договору найму щодо спірного житла, вказуючи що він є членом сім`ї наймача /а.с. 37/, на що отримав роз`яснення про відсутність законних підстав на зміну договору найму, оскільки він не є членом сім`ї наймача /а.с. 38/. Відповідно до листа Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради від 16.05.2022р. №2929-2 [PERSON] звертався з заявою про приватизацію спірного житла, на що отримав роз`яснення про відсутність законних підстав на здійснення ним приватизації такого житла /а.с. 39-40/. Департамент житлово-комунального комплексу Черкаської міської ради листами від 09.12.2021р. та від 04.08.2022р. направляв відповідачам припис про звільнення спірного житла та зняття з реєстраційного обліку /а.с. 26-30/. Згідно листа Департаменту житлово-комунального комплексу Черкаської міської ради від 11.08.2022р. у виконавчому комітеті Черкаської міської ради перебуває на обліку 6215 сімей, які потребують поліпшення житлових умов /а.с. 44/ З грудня 2021 року [PERSON] сплачує комунальні послуги, що нараховується надавачами таких послуг щодо спірного житла, що підтверджується обліковими відомостями ТОВ «Управлінська компанія «Нова якість» /а.с. 45-46/, ВП «Черкаська ТЕЦ» ПрАТ «Черкаське хімволокно» /а.с. 47-50/ та квитанціями про сплату комунальних послуг /а.с. 89-100, 102-121/. З 18.02.2022р. відповідач [PERSON] має пільги, що надаються особам з встановленою ІІ групою інвалідності, що підтверджується пенсійним посвідченням /а.с. 75/. На теперішній час відповідачі відмовляються в добровільному порядку виселитись зі спірного житла та знятись з реєстраційного обліку, внаслідок чого позивач звернувся до суду з даним позовом. За таких обставин між сторонами існує спір, що виник із житлових правовідносин, які регулюються нормами Житлового кодексу України (далі - ЖК). Згідно ст. 31 ЖК громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством України), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю. Відповідно до ст. 42 ЖК жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов та внесені до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, крім випадків, передбачених статтями 421, 46, частинами першою і другою статті 54, частиною першою статті 90, частиною шостою статті 101, статтями 102, 110, частиною першою статті 114 цього Кодексу, а також інших випадків, передбачених законодавством України. Згідно ст. 58 ЖК на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Статтею 61 ЖК передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 64 ЖК члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст. 65 ЖК наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно ст. 91 ЖК наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї, які проживають разом з ним, і за згодою наймодавця здавати в піднайом жиле приміщення у випадках і в порядку, встановлюваних цим Кодексом. Наймач може здати в піднайом частину жилого приміщення, а в разі тимчасового виїзду - все приміщення. Жиле приміщення здається в піднайом без зазначення строку або на визначений строк, у тому числі на період збереження цього приміщення за тимчасово відсутнім наймачем. Для здачі в піднайом жилого приміщення у квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, потрібна також згода цих наймачів та членів їх сімей, за винятком випадків здачі жилого приміщення в піднайом у зв`язку з тимчасовим виїздом всієї сім`ї. Договір піднайму укладається в письмовій формі з наступною реєстрацією у житлово-експлуатаційній організації. Статтею 94 ЖК передбачено, що здача жилого приміщення в піднайом з порушенням вимог, установлених ч.ч. 1, 3, 4 ст. 91 тягне за собою недійсність договору піднайму. У цьому разі громадяни, які незаконно поселилися в жилому приміщенні, зобов`язані негайно звільнити його, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно ст. 98 ЖК наймач жилого приміщення та члени його сім`ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім`ї наймача. Вселення тимчасових жильців на строк понад півтора місяця допускається за умови додержання розміру жилої площі, встановленого для надання жилих приміщень (ч. 1 ст. 48 ЖК). Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім`ї, які проживають разом з ним, зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Статтею 99 ЖК передбачено, що піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім`ї, а також тимчасові жильці зобов`язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, - в адміністративному порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення. Аналіз вищенаведених норм законодавства свідчить, що законом чітко передбачено та регламентовано процедуру надання у користування громадян житлових приміщень державного житлового фонду, а також умови і підстави набуття громадянами відповідного житла. В обґрунтування заперечень відповідач посилався на те, що вселився в спірне житло на законних підставах і набув право на постійне (безстрокове) користування цим житловим приміщенням, яке є його постійним місцем проживання, як член сім`ї наймача. Натомість відповідні доводи відповідача є необґрунтованими та помилковими. Аналіз змісту спірних правовідносин та встановлених судом фактичних обставин справи свідчить, що відповідач [PERSON] набув право користування спірним житлом на умовах, що передбачені законом для тимчасових мешканців, оскільки він не є членом сім`ї основного наймача і вселився до спірного житла без згоди наймодавця, яким в даному випадку виступає позивач. За таких обставин право користування [PERSON] та його доньки спірним житлом є похідним і залежить від права користування таким житлом основного наймача, а відтак обмежується строком договору найму щодо спірного житла, укладеним із [PERSON] на підставі виданого їй ордеру. При цьому, враховуючи, що [PERSON] вселився у спірне житло за згодою [PERSON] , якою не передбачалась необхідність внесення [PERSON] плати за користування таким житлом, то правовий статус [PERSON] у такому житлі визначається виключно на умовах, визначених законом для тимчасових мешканців, а відтак положення законодавства які регулюють правовідносини з договорів піднайму в даному випадку не підлягають застосуванню, оскільки договір піднайму житла є оплатним (ст. 95 ЖК, ч. 2 ст. 823 Цивільного кодексу України). Зазначений висновок узгоджується із способом тлумачення вищенаведених законодавчих приписів у подібних за змістом правовідносинах, що викладений у постановах Верховного Суд від 18.02.2021р. у справі №214/1790/18, від 28.07.2020р. у справі № 759/17953/15-ц та від 04.11.2020р. у справі № 641/2970/17, в яких суд касаційної інстанції дійшов висновку, що особи, які вселились в квартиру з метою здійснення догляду за хворими родичами, є тимчасовими мешканцями і самостійного права користування житлом не набувають. За загальними правилами цивільного законодавства, що застосовуються до договірних правовідносин, договірні правовідносини припиняються у випадку смерті фізичної особи, оскільки в такому випадку припиняється цивільна правоздатність фізичної особи (ч. 4 ст. 25 Цивільного кодексу України). З огляду на зазначене, право [PERSON] на користування спірним житлом, як і укладений нею договір найму такого житла, припинилося з моменту її смерті, тобто з 01.11.2020р., а отже починаючи з 02.11.2020р. у відповідачів відсутні правові підстави для проживання у спірному житлі. За таких обставин вимоги позивача про виселення відповідачів є правомірними і обґрунтованими. В контексті доводів сторони відповідача стосовно того, що його виселення із спірного житла становитиме порушення права на повагу до приватного життя та свого житла, то слід звернути увагу на наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Європейський суд з прав людини у своїй практиці зазначав, що стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatismutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства», заява № 66746/01, § 82). ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 02.12.2010р. у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatismutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43). Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatismutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56). Таким чином, вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів із житла державного фонду, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatismutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63). Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatismutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («KryvitskaandKryvitskyy v. Ukraine») від 2 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14. Зазначене правове обґрунтування для вирішення справ подібної категорії про виселення навела Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц. По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що позовні вимоги про виселення ґрунтуються на чітких законодавчих приписах, визначених ст. 98, 99 ЖК. Необхідність та виправданість такого заходу, як виселення відповідачів, обґрунтовується існуванням реальної потреби у забезпеченні житлом державного житлового фонду інших громадян, які проживають на території м. Черкаси і перебувають у черзі у зв`язку з потребою у поліпшенні житлових умов (6215 сімей), що підтверджується довідкою Департаменту житлово-комунального комплексу Черкаської міської ради /а.с. 44/. При цьому суд звертає увагу, що спірне житло є трикімнатною квартирою загальною площею 63,3 кв.м. і за нормами забезпечення житловою площею (13,65 кв.м. на одну особу, ст. 47 ЖК) розраховане на сім`ю, яка складається щонайменше з чотирьох осіб. В той же час сім`я [PERSON] складається з двох осіб (він та донька). При цьому донька відповідача має право на забезпечення її житлом за рахунок можливостей своєї матері [PERSON] , яка має у власності кілька об`єктів житлового фонду, а відтак дитина має право користуватись такими житловими об`єктами. В той же час суду не надано доказів того, що відповідач [PERSON] також перебуває у черзі обліку осіб, потребуючих поліпшення житлових умов (дата постановки на облік; правова підстава тощо). За таких обставин приватні інтереси [PERSON] на забезпечення себе комфортними умовами проживання за рахунок житла державного фонду без дотримання визначеного законом порядку безоплатного забезпечення житлом та поза встановленої законом процедури суперечать загальному суспільному інтересу у збереженні правопорядку та забезпеченні рівності всіх громадян у реалізації права на житло. Додатково слід звернути увагу, що по обставинах спірних правовідносин судом встановлено, що відповідач [PERSON] належним чином став користуватись спірним житлом лише з середини 2021 року, тобто вже після того, як достеменно знав про те, що він не є членом сім`ї наймача, а перший припис про виселення йому був направлений 09.12.2021р. Отже тривалість користування спірним житловим приміщенням є незначною . Також суд виходить із того, що для [PERSON] відсутні й підстави для застосування концепції «правомірних очікувань» у контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Так, для відповідача відсутні такі умови: як пов`язаність з наслідками, на виникнення яких він законно міг сподіватися, наявність підстав у праві для захисту його прав, усталена судова практика. В цьому контексті слід звернути увагу, що законні очікування є одним із проявів справедливості у праві й передбачають юридичну визначеність правового регулювання щодо суб`єктів права. Законні очікування - невід`ємна частина юридичної визначеності і полягають у тому, що якщо особа очікує досягнення певного результату, діючи відповідно до норм права, то має бути гарантований захист цих очікувань. Дійсно, складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005; Рішення Конституційного Суду України від 31 березня 2015 року № 1-рп/2015). Натомість в даному випадку у [PERSON] не було підстав для застосування принципу правомірних очікувань, а саме збереження за собою житла для проживання, оскільки він добровільно вселився у спірне житло з дозволу наймача, маючи змогу розуміти, що його право користування таким житлом обмежується відповідним правом [PERSON] . Як наслідок, на інше він і не мав підстав очікувати. Отже за даних умов застосування такого заходу, як виселення відповідача та його доньки із безпідставно зайнятого ними житлового приміщення державного житлового фонду, є таким, що здійснюється згідно із законом, переслідує легітимну мету, а також є необхідним та пропорційним заходом втручання у права відповідачів. Щодо доводів відповідача стосовно позовних вимог про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, то суд зауважує наступне. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до пп. 2 п. 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022р. №265, зняття із зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується). Отже позивачем обраний спосіб захисту, який відповідає діючому законодавству. Враховуючи, що відповідач та його донька з 02.11.2020р. безпідставно займають житлове приміщення державного житлового фонду, яке на теперішній час перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Черкаси і яке необхідне для забезпечення житлових прав інших мешканців міста, які перебувають на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов, то позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд звертає увагу, що такі витрати складаються з судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову в сумі 4 962 грн. /а.с. 1/. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, а відповідач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то відповідно до ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України позивачу має бути компенсовано витрати з оплати судового збору в повному обсязі за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved