Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Російської Федерації, Акціонерного товариства «Сбербанк» та Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про солідарне стягнення коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування вимог посилається на те, що на виконання Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 06.04.2014 її син [PERSON] був призваний до військової частини та проходив військову службу з 19.05.2014 року на посаді рядового, стрільця -санітара та з 07 червня 2014 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції у Донецькій області. Виконуючи бойове завдання в зоні АТО у Донецькій області, захищаючі Батьківщину від збройної агресії Російської Федерації, [INFO] її син загинув. Внаслідок загибелі сина їй було завдано моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона втратила сенс до життя, його загибель завдала безперервного, невгамовного душевного болю та страждання, що не дає можливості пристосуватися до нових умов життя. Позивач пережила сильний емоціональний стрес, який буде супроводжувати її усе життя, жахлива передчасна смерть сина завдає їй душевних мук та психологічних страждань. Внаслідок збройної агресії Російської Федерації на частині території Донецької та Луганської областей України було порушено низку прав громадян України, передбачений Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, ІV Женевською конвенцією 1949р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, тому саме РФ є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданої шкоди. Розмір завданої моральної шкоди позивач оцінює в 1 015 000,00 грн, що на день подання позову до суду еквівалентно 35 000 євро, і саме такий розмір компенсації був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб про стягнення компенсації за моральні страждання через незаконну окупацію територій. Вказану суму просила стягнути на свою користь солідарно з Російської Федерації, Акціонерного товариства «Сбербанк» та Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк». Учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача Галач Т.А. надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить задовольнити. Представник відповідача Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні у судове засідання не з`явився, будь-яких клопотань на адресу суду від нього не находило. Представники відповідачів АТ «Міжнародний резервний банк» та АТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» в судове засідання не явились, про дату та час розгляду справи повідомлялись своєчасно і належним чином, про причину неявки не повідомили, надали відзиви на позов та письмові пояснення, в задоволенні позову просять відмовити. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наданих ними доказів, відповідно до положень ч.1 ст.223 ЦПК України. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. У відзиві первинного відповідача Акціонерного товариства «Сбербанк» (в подальшому замінено на правонаступника- АТ «Міжнародний резервний банк») представник зазначає, що Посольство Російської Федерації в Україні не є компетентним органом, який вирішує питання про участь у судових процесах в іноземних судах, а отже не має повноважень представляти інтереси Російської Федерації. Єдиним органом, який уповноважує представляти інтереси Російської Федерації при розгляді цивільних справ в іноземних юрисдикціях, є Міністерство юстиції Російської Федерації. На думку представника банку у позивача відсутні права на пред`явлення позову безпосередньо до Російської Федерації, оскільки її син був військовослужбовцем та виконував завдання від імені та в інтересах держави Україна, яка несе відповідальність за діяльність своїх збройних сил. Питання щодо відшкодування шкоди, яка була завдана внаслідок загибелі сина позивача під час виконання бойового завдання в лавах Збройних сил України, мають бути адресовані саме до Держави Україна. Представник відповідача просив суд врахувати, що АТ «Сбербанк», не має жодного відношення до конфлікту між Україною та Російською Федерацією, а також до проведеної на сході України антитерористичної операції, оскільки створений і працює у відповідності до законодавства України. Основним видом діяльності банку є надання банківських послуг юридичним та фізичним особам, і на нього не може бути покладено відповідальність за зобов`язання одного із акціонерів - РФ, так само як і РФ не повинна нести відповідальність за зобов`язання банку, а тому вважає, що позивачем неправомірно було залучено банк в якості відповідача по справі, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Представником відповідача АТ «Міжнародний резервний банк» надані письмові пояснення, в яких зазначає, що відсутні будь-які спільні з Російською Федерацією дії або бездіяльність банку стосовно завдання позивачу моральної шкоди. Просив відмовити у задоволенні позову в частині вимог про солідарне стягнення моральної шкоди з АТ «Міжнародний резервний банк» за необґрунтованістю та безпідставністю. Також представник банку вказав, що Постановою Правління Національного банку України № 91-рш/БТ від 25.02.2022 було прийнято рішення «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «Міжнародний резервний банк», та на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 131 від 25.02.2022 було розпочато процедуру ліквідації АТ «МР БАНК», припинені повноваження голови правління вказаного банку і всіх його відповідальних представників, і повноваження перейшли до уповноваженого Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «МР БАНК» Луньо І.В. Окрім цього, 03 березня 2022 року Верховною радою України прийнято Закон України «Про основні засади примусового вилучення в Україні об`єктів права власності Російської Федерації та її резидентів. На виконання Закону та Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 11.05.2022, яке введено в дію Указом Президента України від 11.05.2022 №326/2022 визначено, що підлягає примусовому вилученню в Україні корпоративні права у розмірі 100% майна акціонерного товариства «Міжнародний Резервний банк», що належать публічному акціонерному товариству «Сбєрбанк Росії». Просив визнати АТ «Міжнародний резервний банк» неналежним відповідачем у справі. Від відповідача ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» надійшов відзив на позов, в якому зазначає, що проти задоволення позовних вимог заперечує з причин незаконності та необґрунтованості вимог позивача. Вважає, що ПАТ «Промінвестбанк» є неналежним відповідачем, оскільки не порушував прав, свобод та інтересів позивача та не має жодного відношення до міжнародного конфлікту між Україною і Російською Федерацією, тим більш - до проведення АТО на сході України. Той факт, що акціонером ПАТ «Промінвестбанк» є державна корпорація «Внешекономбанк», яка створена Російською Федерацією, ніяким чином не впливає на ситуацію. Оскільки позивач не зазначила і не довела, якими саме неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю ПАТ «Промінвестбанк» завдав їй моральної шкоди, неправильно визначилась із складом відповідачів, просив в задоволенні позовних вимог відмовити. В додаткових письмових поясненнях представник ПАТ «Промінвестбанк» повідомив, що на підставі рішення Правління Національного банку України від 25.02.2022 № 90-рш/БТ «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 130 від 25.02.2022 було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Промінвестбанк». На думку представника банку позивачем обрано неефективний спосіб захисту, оскільки законодавством передбачено спеціальний порядок задоволення кредиторами своїх вимог шляхом звернення до ліквідаційної комісії. Оскільки прийняття будь-яких рішень поза межами ліквідаційної процедури недопустимо, у задоволенні позову просить відмовити. Процесуальні дії у справі. 09 червня 2021 року позовна заява надійшла до суду. Ухвалою від 10 червня 2021 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 29 вересня 2021 року провадження у справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року скасовано вищевказану ухвалу про закриття провадження, матеріали справи направлені Інгулецького районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області для вирішення питання відповідно до вимог ЦПК України. Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 14 лютого 2022 року дану справу передано в провадження судді Мазуренка В.В. 17 лютого 2022 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання.Запропоновано Міністерству закордонних справ України звернутися із запитом до Посольства Російської Федерації в Україні для з`ясування наявності згоди дипломатичного представництва РФ, як компетентного органу іноземної держави на розгляд даної справи в Інгулецькому районному суді м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. 07 липня 2022 року за клопотанням представника відповідача ПАТ «Промінвестбанк» винесено ухвалу про розгляд справи в режимі ВКЗ. Ухвалою суду від 15 березня 2023 року здійснено зміну відповідача Акціонерного товариства «Сбербанк» на його правонаступника АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «МІЖНАРОДНИЙ РЕЗЕРВНИЙ БАНК» у зв`язку із зміною найменування банку. Закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті. Дослідив письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини. [PERSON] є матірю [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого повторно 05.07.2016 серія [NUMBER] (а.с.14 т.1). Відповідно до витягу з наказу командира військової частини ПП [NUMBER] від 07.06.2014, рядовий [PERSON] , стрілець- санітар 2 відділення охорони 2 взводу охорони 2 роти охорони з 07.06.2014 перейшов в оперативне підпорядкування керівника антитерористичних операцій у Донецькій та Луганській областях та прибув в район виконання бойового завдання с. Краснопілля (а.с.18 т.1). Із довідки командира військової частини - польова пошта [NUMBER] від 26.11.2015 видно, що солдат [PERSON] дійсно в період з 07.06.2014 по 29.08.2014 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності. Суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення АТО с. Краснопілля, смт. Старобешево, смт.Тельманово, смт. Кутейніково, смт. Амвросіївка, м. Іловайськ Донецької області. З 29.08.2014 по 18.11.2015 року вважався безвісті зниклим (а.с.16 т.1). Згідно лікарського свідоцтва про смерть № 595/л від 17.11.2015 року, виданого Комунальним закладом «Дніпропетровське обласне бюро СМЕ» Ленінське відділення, підтверджено смерть невідомої особи чоловічої статі 25-30 років, в зоні АТО в м. Іловайськ Донецької області. Смерть настала [INFO] (а.с.19 т.1). Постановою про встановлення особи трупу від 18.11.2015 після порівняння біологічних зразків, труп особи чоловічої генетичної статі №595/л визнано [PERSON] , [INFO] (а.с.23 т.1). Причиною смерті [PERSON] : розтрощення декількох ділянок тіла. Ушкодження внаслідок військових дій від інших вибухових осколків в зоні АТО. Що видно із довідки до форми №106/щ №595/л (а.с.20 т.1). 18 листопада 2015 року відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції видано свідоцтво серії [NUMBER] про смерть [PERSON] , який помер [INFO] . Місце смерті: Донецька область місто Харцизьк, місто Іловайськ (а.с.13 т.1). Повідомленням про смерть за вихідним номером 6/5154 від 09.12.2015 ТВО військового комісара Інгулецького об`єднаного районного військового комісаріату сповіщено [PERSON] про загибель її сина [PERSON] в зоні проведення АТО (а.с.24 т.1). Відповідно до Витягу з наказу командира військової частини-польова пошта [NUMBER] № 364 від 18.11.2015 року, солдата [PERSON] , вважати таким, що загинув [INFO] та виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, з 18 листопада 2015 року. Смерть пов`язана з виконанням обов`язків військової служби в антитерористичній операції в Донецькій та Луганській областях в районі виконання бойових дій за призначенням. Наказано виплатити щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби, надбавку за виконання особливо важливих завдань, надбавку за вислугу років, щомісячну додаткову грошову допомогу за період з 01.11.2015 по 18.11.2015 (а.с.21-22 т.1). На звернення суду з Міністерства закордонних справ України надійшов лист від 02.05.2022 в якому зазначено, що у відповідності до положень ст. 32 Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року та ст. 79 ЗУ «Про міжнародне приватне право», МЗС було розроблено алгоритм дій з питання отримання згоди російської сторони на відмову від судового імунітету держави у зв`язку із розглядом судами України цивільних справ за позовами проти РФ у т.ч. в особі Посольства РФ в Україні. У зв`язку із порушенням РФ цілей та принципів статуту ООН, Гельсінського заключного акта, Паризької Хартії для Нової Європи та ряду інших документів ОБСЄ, у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти суверенітету та територіальної цілісності України, Україною прийнято рішення розірвати дипломатичні відносини з росією. Діяльність дипломатичних представництва України в росії та росії в Україні, а також будь-яке дипломатичне спілкування припинені відповідно до Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року, подача будь-яких судових документів у даній категорії справ до російської сторони дипломатичними каналами унеможливлюється (а.с.90 т.2). Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, суд приходить до такого. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст.8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом. Як зазначено в ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VІІ від 15.04.2014 із змінами і доповненнями, датою початку тимчасової окупації Російською Федерацією окремих територій України є 19 лютого 2014 року. Окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими Російською Федерацією (у тому числі окупаційною адміністрацією Російської Федерації) починаючи з 7 квітня 2014 року. Згідно з постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» №337-VIII від 21.04.2015, зазначені події на сході України відбувалися за певним сценарієм, зокрема, друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (7 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року). Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації. Відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону України» №1932-ХІІ від 06.12.1991, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» №254-VІІІ від 17.03.2015 визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей, запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. В абзаці 2 постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій ДНР та ЛНР, які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» №145-VІІІ від 04.02.2015, зазначено, що з 20.02.2014 проти України триває збройна агресія російської федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки. Також Постановою Верховної Ради України №129-VIII від 27.01.2015 затверджено звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Аналізуючи наведені обставини, суд вважає, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України, що є загальновідомим фактом, а тому не підлягає доказуванню, також і за нормами ч.3 ст.82 ЦПК України, стала окупація частини території України, в тому числі частини Донецької області, де загинув син позивача під час участі в АТО. Згідно із ч.2 ст.2 ЦК України, учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Відповідно до ч.9 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Згідно п.п. 8, 9 ч. 2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За приписами частин 1-3 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Статтею 23 вказаного кодексу передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до роз`яснень Пленуму ВСУ, викладеного в Постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Як зазначається у ст.ст.1167, 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. У даній справі позивач звернулася до суду з позовом до РФ про відшкодування шкоди, завданої їй у зв`язку із загибеллю її сина внаслідок збройної агресії РФ на території України. Наданими позивачем доказами доведено, що причиною смерті сина позивача - [PERSON] є розтрощення декілької ділянок тіла, ушкодження внаслідок військових дій від інших вибухових осколків. Його смерть пов`язана з виконанням обов`язків військової служби при участі в антитерористичній операції в Донецькій області, в районі виконання бойових завдань, тобто під час збройної агресії РФ на території України. Статтею 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено поняття «судовий імунітет», відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Згідно з частиною четвертою цієї статті, у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави. Водночас міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02.12.2004 року. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці. Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду. Україна не є учасницею жодної із цих Конвенцій, однак ці Конвенції відображають тенденцію розвитку міжнародного права щодо визнання того, що існують певні межі, в яких іноземна держава має право вимагати імунітет у цивільному процесі. У рішенні від 14 березня 2013 року у справі «Олєйніков проти Росії» ЄСПЛ вказав, що положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року застосовуються «відповідно до звичаєвого міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала її», і Суд повинен брати до уваги цей факт, вирішуючи питання про те, чи було дотримано право на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції (п. 68, п. 31). У рішенні від 23 березня 2010 року у справі «Цудак проти Литви» (Cudak v. Lithuania) ЄСПЛ також визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті. На час розгляду справи, відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року про заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії Збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб. Наведені дії РФ вчиняє з 2014 року та продовжує станом на момент постановлення цього рішення. Отже, після початку війський дій в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. У справах про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії РФ, іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ, оскільки російська федерація вийшла за межі суверенних прав, гарантованих ст.2 Статуту ООН, тому що будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну, і суди України, мають право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції». Однак необхідною умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни, тож коли РФ заперечує суверенітет України та вчиняє щодо неї загарбницьку війну, жодних зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.04.2022 року по справі №308/9708/19. Таким чином, порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (п.1, 2), Заключний акт наради по безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, договори укладені між Україною та Російською Федерацією, в тому числі про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст.2 Статуту ООН, а тому, на переконання суду, є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідач РФ не висловив заперечень щодо набуття процесуального статусу відповідача в справі. Діяльність дипломатичних представництва України в росії та росії в Україні, а також будь-яке дипломатичне спілкування припинені, подача будь-яких судових документів у даній категорії справ до російської сторони дипломатичними каналами унеможливлюється. Оскільки смерть сина позивача сталася внаслідок збройної агресії Російської Федерації, суд вважає, що саме на відповідача - Російську Федерацію покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду позивачу. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд керується роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до п.9 якої, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо) та інші обставини. При цьому, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, яким визнана презумпція моральної шкоди, тобто відповідно до позиції ЄСПЛ, в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Так, рішенням від 27.07.2004 по справі "Ромашов проти України" Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково». Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, який не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення. При визначенні розміру моральної шкоди, суд враховує характер і тривалість моральних страждань позивача [PERSON] , яка втратила сина, істотність вимушених змін у її житті, яка назавжди втратила турботу та підтримку рідної людини, наслідки, що наступили, та їх невідворотність. Відповідно до ч.9 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. З урахуванням наведеного, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги, пред`явлені до відповідача Російської Федерації, та стягнути з останнього на користь позивача 1015000 грн моральної шкоди, вважаючи таку суму справедливою компенсацією за втрату позивачем сина. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди з АТ «Міжнародний резервний банк», ПАТ«Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», суд вважає необхідним у їх задоволенні відмовити, оскільки банківські установи не відповідають за зобов`язаннями російської федерації. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення ними будь-яких протиправних дій чи бездіяльності у відношенні позивача, внаслідок яких саме цими установами їй було завдано моральної шкоди, а отже у суду відсутні правові підстави для покладення на банківські установи солідарного обов`язку з відшкодування позивачу моральної шкоди. До того ж, 11 травня 2022 року Рада національної безпеки та оборони України ухвалила рішення про примусове вилучення в Україні об`єктів права власності РФ та її резидентів, яким передбачається вилучення 100 % акцій виведеного з ринку МР Банку, які належать російському Сбербанку; 99,97 % акцій виведеного з ринку Промінвестбанку, які належать російській держкорпорації ВЕБ РФ, та інших фінансових активів. Вказане рішення набрало чинності з 19.05.2022 року, у зв`язку з чим на теперішній час рф взагалі не являється остаточним учасником у структурі АТ «МР Банк» та ПАТ «Промінвестбанк», а отже ці юридичні особи не являються належними відповідачами, що є самостійною підставою для відмови від позову. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач у цій справі від сплати судового збору звільнена відповідно до п.22 ст.5 Закону України «Про судовий збір», він підлягає стягненню з відповідача Російської Федерації в дохід держави у розмірі, визначеному ст.4 вказаного Закону станом на момент подання позову до суду. Таким чином, враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, він підлягає стягненню з відповідача Російської федерації в дохід держави України в розмірі 10150,00 грн. На підставі викладеного, ст.27 Конституції України, ст.ст.2, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка ратифікована Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР, ст.ст.2, 23, 1167, 1168 ЦК України,

Outcome: partial