Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Первомайська міська рада Харківської області, в якому просила суд: - визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 26.07.2001 року в Первомайській філії АТ Харківська Універсальна Біржа» за № ПФ-07-107-Н та КП «Первомайське бюро технічної інвентаризації» 01.08.2001 року за № 504 в книзі 4; - визнати, що за вказаним договором купівлі-продажу житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] , яким він належить на праві власності кожному у ідеальній частці. В обґрунтування\~своїх позовних\~вимог позивачка\~зазначає,\~що 26\~липня 2001\~року між\~ [PERSON] та\~ [PERSON] був\~укладений договір\~купівлі-продажу\~житлового будинку\~з надвірними\~будівлями,\~розташованого за\~адресою:\~ [ADDRESS] .\~Договір було\~зареєстровано в КП «Первомайське бюро технічної інвентаризації» 01.08.2001 року за № 504 в книзі 4. Зазначений житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 801 м2, яка за рішенням виконкому Первомайської міської ради Харківської області від 18.07.2001 року за № 254 передана продавцеві. За придбане домоволодіння [PERSON] сплатив [PERSON] кошти в сумі 5400,00 грн., в тім, на час укладення договору купівлі-продажу, сторони договору не були обізнані, що за діючим законодавством такий договір має бути посвідчений нотаріально, і внаслідок цього сторони договору не могли передбачити недійсність цього договору в майбутньому. [INFO] [PERSON] померла, тому, подальше нотаріальне посвідчення договору неможливе. З відповідачем у справі позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з 30.12.1994 року до його розірвання за рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 09.10.2019 року. Таким чином, будинок придбано під час шлюбу за спільні кошти подружжя і [PERSON] діяв в інтересах сім`ї. Йому під час укладення договору відповідно до п.1.14 роз`яснено положення ст. 22 КпШС України, згідно якої, будинок є спільною сумісною власністю подружжя, тобто майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. \~ \~ \~ \~Таким чином, будучи власницею ідеальної частки у вказаній нерухомості, де її частка у майні, як дружини покупця, у тексті договору прихована, а договір купівлі-продажу в подальшому неможливо посвідчити нотаріально, позивачка просить суд визнати такий договір дійсним та визнати її власницею ідеальної часки у майні відповідно до вказаного договору. Ухвалою суду від 05 лютого 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження (а.с.36). В останнє судове засідання позивачка не прибула, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність, одночасно позов підтримала та просила задовольнити його у повному обсязі. Відповідач в останнє судове засідання також не прибув, надавши заяву про розгляд справи без його участі, заперечує проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позов та на минулих судових засіданнях. Зокрема, він не спростовує факт того, що спірний будинок було куплено у шлюбі із позивачкою, договір повністю відбувся, покупець надав грошові кошти продавцю до підписання договору, а продавець передав від домоволодіння документи та ключі, договір не є оспорюваним, він не має тільки нотаріального посвідчення, а державну реєстрацію має, оскільки на момент його укладення на товарній біржі подальше нотаріальне посвідчення не вимагалося. На сьогодні продавець [PERSON] померла і даної дії провести неможливо. Що стосується визнання права власності за [PERSON] на частку домоволодіння відповідач категорично заперечує, оскільки будинок з прибудинковими будівлями на час укладення договору купівлі-продажу мав інший вигляд та склад, ніж на час звернення позивачки до суду із цим позовом. Вона вже дуже давно не проживає в будинку, має лише реєстрацію в ньому. За цей час будинок переобладнувався, перебудовувався, добудовувалися господарські будівлі та споруди, проте, вже за його рахунок, оскільки шлюбно-сімейні відносини між ними вже не підтримувалися та спільне господарство не велося. Представник третьої особи до суду не прибув, проте надав заяву про розгляд справи без його участі, при ухваленні рішення покладається на розсуд суду. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в останньому засіданні не здійснювалося, у зв`язку з неявкою сторін. Суд, вивчивши позовну заяву, заслухавши сторони, які прибували у засідання, дослідивши подані докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, приходить до наступного висновку. Відповідно до положень ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у відповідності ЦПК України випадках. Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Відповідно до ст. 182 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Зокрема судом встановлено та не оспорюються сторонами по справі, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.12.1994 року до його розірвання за рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 09.10.2019 року (а.с.29-30). 26 липня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Договір було зареєстровано в КП «Первомайське бюро технічної інвентаризації» 01.08.2001 року за № 504 в книзі 4 (а.с.13, т.1). За умовами договору купівлі-продажу Покупець сплатив Продавцю до підписання цієї угоди кошти в розмірі 5400,00 грн. (п.1.5 договору). Також, судом встановлено, що зазначений житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 801 м2,\~яка за\~рішенням виконкому\~Первомайської міської\~ради Харківської\~області від\~18.07.2001\~року за\~№ 254\~була передана\~продавцеві.\~ [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданим 07.10.2003 року відділом РАГС Первомайського міського управління юстиції Харківської області (а.с.31). Житловий будинок було придбано на підставі договору купівлі-продажу, який складено та посвідчено 26.07.2001 року Первомайською філією АТ «Харківська Універсальна Біржа», з порушенням вимог ст. 657 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми права. Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. За змістом ст. ст.128,153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» № 1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року, згідно ч. 2 якої - угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Міністерство юстиції України за № 17-12-44 від 10 квітня 1998 року, роз`яснює, що угоди укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. Положеннями ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Договір купівлі-продажу об`єкту нерухомості повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин України. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу об`єкту нерухомості підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Органи, що здійснювали таку реєстрацію до 01.01.2013 року були бюро технічної інвентаризації. Відповідно з ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01 липня 2004р. за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст. ст.242, 227 ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу житлових будинків повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст.15 Закону України "Про товарну біржу" біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1ст. 128 ЦК УРСР), а у відповідності до ст.153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Як убачається з положень укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна, сторони за договором - уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж належного продавцю на праві власності нерухомого майна, [PERSON] , як покупцем, усі умови за договором виконані. Згідно з п. 1.5 вищевказаного договору об`єкт нерухомості проданий відповідачу за 5400,00 грн., які були отримані Продавцем від Покупця до підписання угоди. Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, згідно до вимог ст. 237 ЦК України, суду не було надано, тому, суд вважає укладений договір дійсним. Оскільки, угода купівлі-продажу не визнавалась недійсною, колишній чоловік позивачки на підставі ст.ст. 128, 153 ЦК УРСР, ст. 49 Закону України «Про власність» набув право власності на спірний об`єкт нерухомості і правомірно володів ним разом із своєю колишньою дружиною. Передбачених законом підстав для не визнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу об`єкту нерухомості в судовому порядку не має. Таким чином, суд вважає, що сторони в договорі домовилися про усі істотні умови договору купівлі - продажу об`єкту нерухомості, виконання договору відбулося. В той же час, відповідно до вимог ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Судом встановлено, що Продавець за цим правочином помер. Аналізуючи викладене, суд зазначає, що у зв`язку зі встановленням факту повного виконання угоди купівлі-продажу сторонами договору, факту неможливості оформлення угоди належним чином на сьогоднішній день, оскільки один із контрагентів помер, то нотаріальне посвідчення договору неможливе, а позивачка, як співвласниця майна, дійсно, іншим чином не може захистити свої права, суд приходить до переконання, що позовні вимоги в частині визнання угоди купівлі-продажу житлового будинку дійсним підлягають задоволенню. Позовна вимога з визнання, що за договором купівлі-продажу житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] , яким він належить на праві власності кожному у ідеальній частці, також підлягає задоволенню. Так, відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згiдно положень ст.5 ЦПК України суд, здiйснюючи правосуддя захищає права, свободи та iнтереси фiзичних осiб у спосiб, визначений законами України. Перелiк способу захисту цивiльних прав та iнтересiв мiститься в статтi 16 ЦК України. Цей перелiк не є вичерпним i суд може захистити цивiльне право або інтерес iншим способом, що встановлений законом або договором. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, з матеріалів справи достовірно вбачається, що спірне майно набуте під час шлюбу є спільним майном подружжя, є спільною сумісною власністю та подружжя користується рівними правами щодо нього. Відповідач не заперечує факт того, що спірний будинок було куплено у шлюбі із позивачкою, проте, заперечує проти визнання за позивачкою права власності на ідеальну його частку, оскільки будинок з прибудинковими будівлями на час укладення договору купівлі-продажу мали інший вигляд та склад, ніж на час звернення позивачки до суду із цим позовом. Позивачка вже дуже давно не проживає в будинку, має лише реєстрацію в ньому, а за цей час будинок переобладнувався, перебудовувався, добудовувалися господарські будівлі та споруди за його особисті кошти, бо шлюбно-сімейні відносини між подружжям вже не підтримувалися та спільне господарство не велося. Така позиція відповідача, на думку суду, не заслуговує на увагу та правового значення для вирішення даного спору не має. Предметом цього позову є визнання договору дійсним та визначення прихованої у договорі купівлі-продажу ідеальної частки колишньої дружини у майні без поділу майна в натурі. Питання лише у тому, що у тексті договору купівлі-продажу власником одноосібно зазначено відповідача, якому відповідно до п.1.14 договору було роз`яснено положення ст. 22 КпШС України, згідно якої, будинок є спільною сумісною власністю подружжя, тобто майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Дійсно ст. 71 СК України передбачено способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зокрема, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦК України за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Таким чином, позивачка не ставить питання про поділ будинку в натурі з окремими виходами та кімнатами чи про визначення порядку користування будинком, що безумовно є предметом зовсім інших позовів, які на разі не існують. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги законними та обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню. Судові витрати по справі розподілити відповідно до ст. 141 ЦПК України, тобто стягнути судовий збір з відповідача на користь позивачки. На підставі зазначеного та

Outcome: approved