Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-19 00:00:00

Позивач, 21 лютого 2023 року подала до суду дану позовну заяву, в якій просить визнати [PERSON] [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Вимоги обґрунтувала тим, що 22 листопада 2006 року набула у власність житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . З січня 2013 року за її згодою у будинку зареєстрований її онук [PERSON] . Поте, починаючи з 2020 року останній за місцем реєстрації не проживає, участі в утриманні будинку та сплаті платежів за житлово - комунальні послуг не приймає. Наразі взагалі не виходить на зв`язок, місце його фактичного проживання не відоме. Позивач планує оформити житлову субсидію, умовою отримання якої є надання доходів всіх зареєстрованих в будинку членів сім?ї, чого вона по відношенню до відповідача зробити не може, відповідно позбавлена можливості оформити житлову субсидію. Зазначене змусило її звернутися до суду з цим позовом. Позивач у судове засідання не з`явилася, подала заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила розглядати справу за її відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином у розумінні ч.11 ст.128 ЦПК України. Про причини неявки суду не повідомив, відзив на позов, зустрічний позов, будь-які клопотання, заяви чи докази, від нього не надходили. З огляду на зазначене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечує у своїй заяві позивач. Ненадання відповідачем відзиву та доказів в обґрунтування своїх можливих заперечень проти позову, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України. Дослідивши в судовому засіданні матеріали справи, з`ясувавши всі обставини в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачу на підставі договору довічного утримання від 22 листопада 2006 року, реєстраційний №1257 на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Зазначене підтверджується вказаним договором довічного утримання №ВЕС/729770, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. За даними паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого на ім`я відповідача, наданої на запит суду інформації органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи від 27 лютого 2023 року, виданої виконавчим комітетом Знам`янської міської ради Кіровоградської області, відповідач з 29 січня 2013 року зареєстрований у будинку за адресою: [ADDRESS] . Довідка виконавчого комітету Знам`янської міської ради Кіровоградської області від 20 лютого 2023 року та акт обстеження на предмет проживання/не проживання, складений 17 лютого 2023 року свідчать про те, що [PERSON] з 15 вересня 2020 року за місцем реєстрації не проживає. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.\~ Положеннями ч.1 ст.317 та ч.1 ст.319 ЦК України\~визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири), член його сім`ї вправі вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. При цьому положенням ч. 4 цієї статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.\~ У розумінні положень ст.64 ЖК України, до членів сім`ї належать дружина, діти, батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обставин, які б свідчили, що позивач або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали та в цей час перешкоджають відповідачу у користуванні квартирою, або що з цього питання він зверталися до суду чи до правоохоронних органів, судом не встановлено, як і доказів того, що відповідач відсутній за місцем реєстрації з поважних причин. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] втратив право на користування належним позивачу на праві власності будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , внаслідок його відсутності в цьому будинку, тобто за місцем зареєстрованого місця проживання понад один рік. Порядком декларування\~та реєстрації\~місця проживання\~(перебування), затвердженим постановою\~Кабінету Міністрів\~України від\~07\~лютого 2022\~року №\~265,\~передбачено,\~що зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. На підставі викладеного та

Outcome: approved