Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , в якому просить: усунути перешкоди в здійсненні права власності, шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] та шляхом зняття особи з реєстраційного обліку; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 908 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що він зареєстрував шлюб з [PERSON] . Від шлюбу мають двох дітей - [PERSON] [INFO] та [PERSON] - [INFO] [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] у якій проживали сторони разом з дітьми. Протягом подружнього життя відносини між сторонами не склалися та влітку 2019 року [PERSON] більше не проживає у вказаній квартирі. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Позивач зазначає, що [PERSON] має постійне місце проживання, знаходиться у фактичних шлюбних відносинах, повертатися до спірного житла наміру не має. Позивач жодним чином не чинив відповідачу перешкод щодо її проживання у вказаній квартирі. Враховуючи викладене, позивач був змушений звернути до суду з вказаним позовом. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2021 року провадження по справі відкрито за правилами загального позовного провадження. 12 січня 2022 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона зазначає, що в період з 01 грудня 2020 року по 19 жовтня 2021 року вона зверталась до органів Національної поліції України з приводу незаконних дій позивача щодо перешкоджання користування житловим приміщенням. Крім того, [PERSON] зверталась до суду з позовом до позивача про усунення перепон у користуванні майном, а саме квартирою [ADDRESS] . Також зазначає, що вказана квартира була придбана у період перебування сторін у зареєстровану шлюбі на спільні кошти, у зв`язку з чим є спільною сумісною власністю подружжя. Ухвалою Дзержинського районного суду від 30 листопада 2022 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи до судового розгляду. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена шляхом направлення судової повістки на адресу зареєстрованого місця проживання, причини неявки суду не повідомила. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до копії рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2021 року шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] розірвано. [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно. Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 21 травня 2021 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивачем було долучено до матеріалів справи заяви сусідів [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] з яких вбачається, що [PERSON] з літа 2019 року не мешкає у квартирі [ADDRESS] . Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК України. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 162 ЖК України вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись у судовому порядку. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. При порівнянні норм ЖК України та ЦК України можна зробити такі висновки: У частині першій статті 156 ЖК України не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть із ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20). Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись у судовому порядку. Очевидно, що факт реєстрації відповідача перешкоджає позивачу у здійсненні права користування та розпорядження своєю власністю, яке він має право вимагати усунути. Вирішуючи позовні вимоги про визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом, у контексті пропорційності застосування такого заходу, суд враховує, що [PERSON] в спірному будинку не проживає з літа 2019 року по теперішній час. Також суд бере до уваги, що відповідач з 10 листопада 2020 року винаймає інше житло, що підтверджується копією договору оренди житлового приміщення укладеним 10 листопада 2020 року з [PERSON] . Крім того, згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , відповідач 07 липня 2021 року уклала шлюб з [PERSON] . Вищенаведене на думку суду свідчить про те, що [PERSON] бажає зберегти формальне а не фактичне місце проживання за адресою: [ADDRESS] . З урахуванням встановлених обставин справи, суд дійшов висновку, що в даному випадку інтереси [PERSON] , як власника та користувача житла, перевищують інтереси колишнього члена його сім`ї, у якої припинилися правові підстави користуватися чужим майном і відсутні підстави для збереження за нею вказаного жилого приміщення. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням обґрунтовані та підлягають задоволенню з урахуванням досліджень у судовому засіданні доказів. Щодо вимоги [PERSON] про зняття [PERSON] з реєстраційного обліку, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 р. № 1382-1V "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" (далі - Закон № 1382-1V) зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із зазначеної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено винятково на підставі рішення суду: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон № 13 82-1V є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ст.ст. 71 ,72, 116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 р. у справі № 6-5/7цс 11. Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні вимоги [PERSON] про зняття [PERSON] з реєстраційного обліку. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial