Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-20 00:00:00

16 вересня 2021 року до Дніпровського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк», Державна іпотечна установа, третя особа: Державний реєстратор - приватний нотаріус Швець Руслан Олегович про визнання договору відступлення права вимоги в частині зворотного відступлення права вимоги недійсним. У поданій до суду позовній заяві позивач [PERSON] просить визнати договір відступлення права вимоги №930/08, укладений між ПАТ «ПриватБанк» та Державною іпотечною установою 23 травня 2008 року за іпотечним договором №KIL0G40000002300 від 12.12.2007 року між ПАТ «Приватбанк» та [PERSON] , в частині зворотного відступлення права вимоги від Державної іпотечної установи до ПАТ «Приватбанк» недійсним відносно [PERSON] . Обґрунтувавши тим, що у зв`язку з укладеним Договором відступлення права вимоги ( зворотне відступлення) між Державною іпотечною установою та ЗАТ КБ « Приватбанк» від 23.05.2008 року № 930/08, що підтверджується Актом приймання- передачі №1 та письмового повідомлення [PERSON] . Однак усі ці твердження про належне зворотне відступлення не відповідають фактичним обставинам, вимог вказаного договору і закону. Позивач звертає увагу на те, що до повідомлення, навіть за неналежною адресою не приєднано жодного документу не тільки про отримання цього повідомлення, але й навіть про його направлення. Крім того, одразу після оформлення іпотеки, позивач був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] . Дані про місце реєстрації та проживання позивача були відомі відповідачу. Акт приймання- передачі №1 до договору відступлення прав вимоги № 930/08 від 03.05.2008 року складений 18.03.2009 року. При цьому в акті зазначається, що сторони склали цей акт у зв`язку зі зворотнім відступленням права вимоги за договором про іпотечний кредит від 12.12.2007 року, що відбувся 20.02.2009 року про передачу Державною іпотечною установою на користь ЗАТ КБ «Приватбанк» наступних документів: Договір про іпотечний кредит, іпотечний договір, договір поруки, виписка про стан заборгованості станом на 06.03.2009 року (яка зазначена в акті, але не приєднана до справи), лист з назвою (повідомлення) на невірну адресу [PERSON] по [ADDRESS], але місце реєстрації та проживання позивача з лютого 2008 року за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, вирішення питання переходу права власності нотаріусом з урахуванням наведеного було безпідставним, а права вимоги належали не банку, а Державній іпотечній установі згідно п.1.1. Договору відступлення права вимоги від 23.05.2008 року. Порядок зворотного відступлення права вимоги від Державної іпотечної установи до ЗАТ КБ « Приватбанк» відповідно до розділу 4 договору від 23.05.2008 року повинен бути здійснений відповідно до п.4.1,4.2,4.3,4.4. цього розділу. Жодного доказу належного виконання порядку зворотного відступлення права вимоги витребувана реєстраційна справа не містить ( в тому числі надходження коштів від банку на рахунок Державної іпотечної установи за це відповідно до п.5.3 цього договору). В поданій заяві (про розгляд справи без їх участі) Державної іпотечної установи та приєднаному акті приймання - передачі також немає належних доказів здійснення зворотного відступлення права вимоги від Державної іпотечної установи до ЗАТ КБ « Приватбанк» відповідно до розділу 4 договору від 23.05.2008 року. Відповідно до п. 4.1. Договору відступлення права вимоги від 23.05.2008 року (зворотне відступлення прав вимоги) не пізніше наступного робочого дня з дня виявлення обставин, зазначених в п.2.3 цього договору Державна іпотечна установа зобов`язана за допомогою державного підприємства спеціального зв`язку, електронної пошти НБУ доставити до ПАТ « Приватбанк» вимогу зворотного відступлення прав вимоги у якій наводяться підстави для набрання чинності п.1.3 цього договору окремо по кожному кредитному договору, визначається сума (розмір) зобов`язань ПАТ «Приватбанка» по зворотному відступленню права вимоги та кінцева дата перерахування ПАТ « Приватбанком» на користь Державної іпотечної установи усіх платежів за зворотне відступлення права вимоги. Згідно п. 4.2 договору не пізніше наступного робочого дня з дня надходження коштів від ПАТ « Приватбанку» на рахунок Державної іпотечної установи, на виконання п.5.3 договору установа передає список документів список яких ширше ніж у вказаному вище акті. Відомості про зворотне відступлення права вимоги від Державної іпотечної установи до Банку не зареєстровані у встановленому законодавством порядку - відомості з державного реєстру іпотек про відступлення права вимоги та передачу прав від Державної іпотечної установи на користь ПАТ « Приватбанк» відсутні. 27 вересня 2021 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу 755/15646/21 передано за підсудністю до Печерського районного суду міста Києва. 13 жовтня 2021 року позивач [PERSON] подав апеляційну скаргу на ухвалу суду від 27 вересня 2021 року. 21 лютого 2022 року постановою Київського апеляційного суду ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 27 вересня 2021 року скасовано, а справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду. 19 травня 2022 року цивільна справа 755/15646/21 за позовною заявою [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк», Державна іпотечна установа, третя особа: Державний реєстратор - приватний нотаріус Швець Руслан Олегович про визнання договору відступлення права вимоги в частині зворотного відступлення права вимоги недійсним, надійшла до Дніпровського районного суду. 26 травня 2022 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк», Державна іпотечна установа, третя особа: Державний реєстратор - приватний нотаріус Швець Руслан Олегович про визнання договору відступлення права вимоги в частині зворотного відступлення права вимоги недійсним, та призначено розгляд справи загального позовного провадження, з призначенням підготовчого судового засідання на «07» липня 2022 року об 10 год. 00 хв. 21 липня 2022 року (вх.№ ЕП-6089) та 26 липня 2022 року (вх.№ 22737) з дотриманням вимог статей 127, 174, 178 ЦПК України, до суду надійшов відзив на позов, поданий уповноваженим представником відповідача АТ КБ Приватбанк - Яндульським Д.В. з доказами направлення відзиву іншим учасникам справи. Обгрунтувавши тим, що в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і [PERSON] 12.12.2007 р. уклали договір іпотеки № КІL0G40000002300 (надалі - договір іпотеки). Згідно з п. 1.1 договору іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартира загальною площею 91,90, житловою площею 53,60 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Квартира належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. В подальшому 23.05.2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та Державною іпотечною установою було укладено та підписано договір відступлення права вимоги № 930/08, який було посвідчено нотаріально, за кредитним договором № КІL0G40000002300 від 12.12.2007 року. Відповідачем та третьою особою не заперечується, що 18.03.2008 року, у зв`язку з отриманням вимоги від Іпотечної установи від 19.02.2009 року на підставі якого відбулося зворотне відступлення права вимоги за договором про іпотечний кредит № КІL0G40000002300 від 12.12.2007 року, Іпотечною установою на користь АТ КБ «ПриватБанк» було передано оригінали кредитного договору, іпотечного договору та договору поруки, про що було повідомлено [PERSON] за адресою його реєстрації (зазначеної в кредитному договорі та в договорі іпотеки) по [ADDRESS] . Інформація про підписання договору відступлення права вимоги № 930/08 від 23.05.2008 року була внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та Державною іпотечною установою договір про відступлення права вимоги № 930/08 від 23.05.2008 року є двостороннім, а тому позивач не є стороною за вищевказаним договором, а тому його права жодним чином не порушені. Окрім того, представник відповідача просить звернути увагу на те, що позивачем було пропущено строки позовної давності. Факт обізнаності позивачем про договір відступлення права вимоги від 930/08 від 23.05.2008 року, а також існування зворотного відступлення права вимоги підтверджується ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.05.2018 року у справі № 826/3588/17, та на адресу місця реєстрації позивача направлялось повідомлення про відступлення права вимоги від 23.03.2009 року вих.№ 1324-5. Просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. (а.с.102-124) 02 серпня 2022 року (вх.24145) до Дніпровського районного суду міста Києва надійшла відповідь на відзив від [PERSON] з доказами направлення відзиву іншим учасникам справи. За змістом відповіді на відзив позивач висловив свою позицію щодо предмету та підстав позову, просив не приймати до розгляду відзив відповідача через те, що був поданий з пропуском строку. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. (а.с.125-133) 08 вересня 2022 року (вх.30100) позивач [PERSON] подав до суду клопотання про витребування доказів по справі, що має суттєве значення, а саме: витребувати цивільну справу № 755/14995/18 - суддя Чех Н.А. (а.с.139-140) 06 жовтня 2022 року протокольною ухвалою суду долучено до матеріалів справи відзив на позовну заяву, який надійшов від представником відповідача АТ КБ Приватбанк - Яндульським Д.В.(а.с.145-146) 06 жовтня 2022 року ухвалою Дніпровського районного суду поставлено витребувати від Дніпровського районного суду міста Києва матеріали цивільної справи №755/14995/18 (провадження №2/755/20/22) за позовом [PERSON] до державного реєстратора - приватного нотаріуса Швець Руслана Олеговича, третя особа: Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», про визнання рішення протиправним та скасування реєстрації права власності, яка перебуває в провадженні судді Дніпровського районного суду міста Києва Чех Н.А. (а.с.147-148) 24 жовтня 2022 року (вих.№ 755/15646/21/35353/2022) судді Дніпровського районного суду міста Києва Чех Н.А. направлено запит щодо надання в розпорядження судді Дніпровського районного суду міста Києва Коваленко І.В. матеріали цивільної справи № 755/14995/18 (провадження 2/755/20/22), за минуванням потреби матеріали цивільної справи буде повернуто.(а.с.150) 01 листопада 2022 року суддя Дніпровського районного суду міста Києва Чех Н.А. направила відповідь на запит № 755/15646/21/35353/2022 від 24.10.2022 року. В якому зазначає, що розгляд справи № 755/14995/18 (провадження № 2/755/20/22) не завершений, справа зупинена до розгляду та набрання законної сили судового рішення у цивільній справі № 755/15646/21 за позовом [PERSON] до державного реєстратора - приватного нотаріуса Швець Руслана Олеговича, третя особа: Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», про визнання договору відступлення права вимоги в частині зворотного відступлення права вимоги недійсним. Враховуючи, що провадження у справі не завершено, прохання надати матеріали цивільної справи № 755/14995/18, де містяться усі копії документів, які стали підставою переоформлення спірної квартири (за твердженням позивача), для приєднання до матеріалів справи № 755/15646/21, являється неможливим. Також, позивач [PERSON] який є учасником справи № 755/14995/18, згідно ст.43 ЦПК України, наділений правом на ознайомлення з матеріалами справи, робити з них витяги та копії. (а.с.155) 29 листопада 2022 року (вх.42386) позивач [PERSON] подав до суду клопотання про приєднання документів до матеріалів справи, а саме: копію позовної заяви цивільної справи № 755/14995/18; копію ухвали про відкриття провадження від 11.10.2018 року; копії рекомендованих повідомлень; копію ухвали про витребування доказів від 07.03.2019 року, від 20.05.2019 року; копію протоколу; копію відповіді з Міністерства Юстиції України; ухвалу про витребування доказів від 17.09.2019 року; копію протоколу судового засідання від 17.09.2019 року; копію листа на виконання вимог ухвали від 17.09.2019 року; копію рекомендованого повідомлення; копію заяви про ознайомлення [PERSON] від 21.10.2019 року, від 04.10.2019 року; копію ухвали про залучення третьої особи від 04.10.2019 року; копію запиту вих.№ 755/14995/18/33692/2020від 26.11.2020 року до Державної Іпотечної Установи; копію ухвали про витребування доказів від 15.04.2021 року; копію заяви на виконання вимог ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 15.04.2021 року від Державної Іпотечної Установи; копію заяви про ознайомлення від 15.06.2021 року; копію ухвали про зупинення провадження від 25.11.2021 року, з доказами направлення (а.с.158-199) 13 грудня 2022 року протокольною ухвалою суду клопотання позивача про приєднання документів до матеріалів справи задовольнити, долучити копії документів матеріалів цивільної справи № 755/14995/18 до справи. (а.с.200) 20 грудня 2022 року (вх.45215) позивач [PERSON] подав до суду письмові пояснення по клопотанню про приєднання витягів з матеріалів справи № 755/14995/18 (головуючий суддя Чех Н.А). 29 грудня 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження у цивільній справі та призначено до судового розгляду по суті. Вислухавши думку учасників цивільного процесу, наведені сторонами доводи та заперечення щодо підстав та предмету позову, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі та приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 12 грудня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит № KIL0G40000002300, відповідно до умов якого кредитор зобов`язувався надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 694882,50 гривень, а позичальник зобов`язувався прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 694882,50 гривень, сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 15,00 % річних, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором, а також сплатити винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту. (а.с. 8-10) Згідно п.1.1. Іпотечного договору, Іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з Договору про іпотечний кредит, передає, а Іпотекодержатель приймає в іпотеку в порядку і на умовах, визначених цим Договором, нерухоме майно житлового призначення, а саме: чотирьох-кімнатну квартиру зі всіма об`єктами функціонально пов`язаними з цим нерухомим майном загальною площею 91, 90 кв.м., житловою площею 53,60 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (далі - Предмет іпотеки). Відповідно до п. 2.1.5 Іпотечного договору Іпотекодержатель має право у випадку невиконання Іпотекодавцем Зобов`язань, а також в інших випадках, передбачених цим Договором, задовольнити свої вимоги за рахунок Предмета іпотеки у порядку, передбаченому чинним законодавством. 23 травня 2008 року між Державною іпотечною установою в особі Заступника Голови Правління Пудрика Валерія Юрійовича, що діє на підставі довіреності №313, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петренко Я.В. 21.01.2008 року, з однієї сторони, і Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», в особі старшого спеціаліста бізнесу іпотечне кредитування ГО «Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» Цимбаленко Андрія Юрійовича, що діє на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Небосенко О.А., зареєстрованої в реєстрі за №35 від 14.01.2008 року, з іншої сторони, разом - Сторони, на виконання Генерального договору про рефінансування та обслуговування іпотечних кредитів щодо здійснення співробітництва у сфері іпотечного житлового кредитування за рахунок коштів, залучених Установою під державну гарантію №4 від 27 квітня 2007 р., було укладено договір відступлення права вимоги № 930/08 (далі - Договір №930/08), який було посвідчено нотаріально, за іпотечним договором № КІL0G40000002300 від 12.12.2007 року. (а.с.11-13) Відповідно до пункту 1.1. Договору № 930/08, сторони домовились, що Банк передає, а Установа приймає всі права вимоги за договорами, вказаними у додатку №1 до цього Договору, який є його невід`ємною частиною. Відповідно до пункту 1.3 Договору № 930/08, сторони домовились, що Установа передає, а Банк приймає всі права вимоги за договорами, вказаними у Вимозі зворотного відступлення прав вимоги (далі - Вимога). Окрім того, розділами 3 та 4 Договору № 930/08 сторони передбачили та погодили порядок як відступлення прав вимоги від Банку до Установи, так і зворотного відступлення права вимоги від Установи до Банку. Так, відповідно до п. 3.1 Договору № 930/08, при укладенні цього Договору Банк передає, а Установа приймає по кожному із позичальників, вказаних у додатку №1 до цього Договору: оригінали договорів, вказаних в Додатку №1 до цього Договору; довідку про залишок заборгованості за іпотечним кредитом або виписку з кредитного рахунку Позичальника, яка підтверджує рух коштів по ньому, завірену підписом керівника, головного бухгалтера і печаткою Банку; інші документи, які складають кредитну справу Позичальника та передача яких здійснюється за домовленістю Сторін. Передача зазначених документів здійснюється згідно з Актом приймання-передачі, який Банк і Установа складають і підписують за встановленою формою. Відповідно до Розділу 4 Договору № 930/08, сторони передбачили зворотне відступлення права вимоги. Так, відповідно до п. 4.1. Договору, не пізніше наступного робочого дня з дня виявлення обставин, зазначених у пункті 2.3 цього Договору, Установа зобов`язана за допомогою державного підприємства спеціального зв`язку, електронної пошти НБУ тощо доставити в Банк Вимогу зворотного відступлення прав вимоги (далі - Вимога), у якій наводяться підстави для набрання чинності пунктом 1.3 цього Договору окремо по кожному кредитному договору, визначається сума (розмір) зобов`язань Банку по зворотному відступленню права вимоги та кінцева дата перерахування Банком на користь Установи усіх платежів за зворотне відступлення права вимоги. Таким чином, в оспорюваному Договір №930/08 сторони визначили та погодили умови про предмет договору, що в розумінні ч. 1 ст.638 ЦК України, є істотними умовами договору, а саме: як право вимоги за іпотечним договором № КІL0G40000002300 від 12.12.2007 року, яке Банк передає Установі, так і право зворотної вимоги за іпотечним договором № КІL0G40000002300 від 12.12.2007 року, яке Установа передає Банку. Інформація про підписання договору відступлення права вимоги № 930/08 від 23.05.2008 року була внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Пунктами 3.2 та 4.3 Договору № 930/08 сторони передбачили письмове повідомлення Позичальників, одним з яких є [PERSON] , про відступлення права вимоги та про зворотне відступлення права вимоги. Так, відповідно до пункту 3.2. Договору № 930/08, не пізніше 5 робочих днів з моменту набрання чинності пунктом 1.1. цього Договору Банк зобов`язаний передати позичальникам письмове повідомлення про відступлення права вимоги за договорами, вказаними у Додатку №1 до цього Договору та зміну вигодонабувача за договорами страхування, з відміткою про отримання. Відповідно до п.4.3 Договору № 930/08 не пізніше 5 робочих днів з дня надходження коштів від Банку на рахунок Установи, вказаний у вимозі, на виконання п.5.3. цього Договору, Установа зобов`язана передати відповідному позичальнику письмове повідомлення про зворотне відступлення права вимоги за відповідними договорами, вказаними у Вимозі та зміну Вигодонабувача за відповідними договорами страхування з відміткою про отримання. 18 березня 2009 року Державною іпотечною установою та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було складено та підписано Акт приймання-передачі №1 до Договору відступлення прав вимоги №930/08 від 23 травня 2008 р. у зв`язку зі зворотним відступленням прав вимоги за договором про іпотечний кредит № КІL0G40000002300 від 12.12.2007 р., що відбувся 20 лютого 2009 р., про передачу Установою на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» наступних оригіналів документів: 1. Договір про іпотечний кредит № КІL0G40000002300 від 12.12.2007 р. на 5 арк.; Іпотечний договір № КІL0G40000002300 від 12.12.2007 р. на 3 арк.; Договір поруки №SICWG40000003049 від 29.01.2008 р. на 2 арк.; виписка про стан заборгованості [PERSON] станом на 06.03.2009 р. на 1 арк. (а.с.17) Сторони погодили, що цей Акт є невід`ємною частиною Договору про відступлення прав вимоги №930/08 від 23 травня 2008 р. Таким чином, зворотне відступлення права вимоги відбулось на підставі Акту приймання-передачі №1 до Договору відступлення прав вимоги №930/08 від 23 травня 2008 р. у зв`язку зі зворотним відступленням прав вимоги, що і було передбачено умовами Договору №930/08, зокрема останнім абзацом пункту 4.2 оспорюваного Договору №930/08. При цьому, відповідачем та третьою особою не заперечується факт передачі 18.03.2008 року Іпотечною установою на користь АТ КБ «ПриватБанк» оригіналів кредитного договору, іпотечного договору та договору поруки, у зв`язку з отриманням вимоги від Іпотечної установи від 19.02.2009 року на підставі якого відбулося зворотне відступлення права вимоги за договором про іпотечний кредит № КІL0G40000002300 від 12.12.2007 року. Виконання державною іпотечною установою вимог п.4.3 Договору № 930/08 щодо повідомлення [PERSON] про зворотне відступлення права вимоги підтверджується наявним в матеріалах справи письмовим повідомленням №1324-5 від 23.03.2009 р. на адресу [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , яка співпадає з адресою, зазначеною в Іпотечному договорі № КІL0G40000002300 від 12.12.2007 року. (а.с.18) За нормами статей 15, 16 ЦК України підставою для судового захисту цивільного права або інтересу є його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства. Частина третя статті 215 ЦК України визначає, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відтак правом оспорювати правочин цивільний закон наділяє не лише сторону (сторони) правочину, а й інших, третіх осіб, які не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи». З огляду на зазначене та з урахуванням положень статей 4, 5 ЦПК України можна дійти висновку, що кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Як розтлумачив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 01.12.2004 за № 18-рп/2004, поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто не випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушенням охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага. Водночас за відсутності об`єктивного порушення прав чи законних інтересів особи її вимоги не підлягають задоволенню. Таким чином оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина 3 статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Так, однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору, яка полягає у визнанні за суб`єктом цивільного права можливості укладати договори і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої домовленості, яка знайшла своє вираження у статтях 3, 6, 626, 627, 628, 629, 638 ЦК України. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Відповідно до положень цивільного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва. Законодавство передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні. Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України). Жодних обмежень щодо заміни кредитодавця у зобов`язаннях, що випливають з кредитного договору, закон не містить. Таких обмежень не встановлено і укладеним між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] . Іпотечного договору, укладеного з метою забезпечення належного виконання [PERSON] зобов`язання, що випливало з Договору про іпотечний кредит. За положенням статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та Державною іпотечною установою договір про відступлення права вимоги № 930/08 від 23.05.2008 року є двостороннім, підписаний їх сторонами та посвідчений нотаріально. При цьому, позивач не є стороною за казаним Договором, а тому його права жодним чином не порушені. Стаття 514 ЦК України визначає, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до статті 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання. Стаття 519 цього Кодексу визначає, що первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором. У разі заміни кредитора боржник має право пред`явити проти вимоги нового кредитора свою зустрічну вимогу до первісного кредитора (частина 1 статті 603 ЦК України). Аналізуючи вищенаведені положення цивільного законодавства суд дійшов висновку, що заміна кредитора є внутрішньою зміною у зобов`язанні, а тому не впливає на обсяг прав та обов`язків сторін у зобов`язанні. Отже у разі існування (дійсності) боргового зобов`язання, у якому відбулося договірне відступлення права вимоги кредитора, визначеними законом способами захисту чи поновлення порушених прав боржника є висунення проти вимоги нового кредитора заперечень, які боржник мав проти первісного кредитора, або пред`явлення проти вимоги нового кредитора зустрічної вимоги до первісного кредитора, при цьому в силу прямої вказівки закону саме первісний кредитор відповідає за недійсність переданої ним вимоги. У судовому засіданні позивачем не доведено те, що станом на момент зворотного відступлення права вимоги від Державної іпотечної установи до ЗАТ КБ «ПриватБанк», яке відбулось 18 березня 2009 року на підставі Акту прийому передачі №1 до Договору відступлення прав вимоги №930/08 від 23 травня 2008 р. у зв`язку зі зворотним відступленням прав вимоги, зобов`язання по Іпотечному договору були погашені позивачем у повному обсязі, а тому у первісного кредитора ПАТ «ПриватБанк станом на 12.12.2018 року не існувало прав вимоги по іпотечному кредиту № КІL0G40000002300 від 12.12.2007 року, укладеному з позивачем. У ч.4 ст.10 ЦПК і ст.17 закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00,§ 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За положеннями статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог і заперечень, проте позивачем [PERSON] не наведено належних обґрунтувань та не надано доказів, які б давали підстави вважати, що укладений 23 травня 2008 року між Державною іпотечною установою та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» Договір відступлення права вимоги № 930/08 в частині зворотного відступлення права вимоги від Державної іпотечної установи до ПАТ «ПриватБанк» за договором про іпотечний кредит № КІL0G40000002300 від 12.12.2007 року порушують його право або цивільний інтерес, також як і не доведено позивачем порушення обставин, передбачених ст. 203 ЦК України для чинності правочину. За правилами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України). Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, оскільки позивачем не наведено переконливих обґрунтувань та не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що особа кредитора впливає на зміст на обсяг існуючого боргового зобов`язання, тобто не доведено, що оспорюваним договором порушуються його права чи інтереси. Разом з тим, представник відповідач звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності. Відповідно до положень ст. 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Вказаний висновок щодо строку позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19. Враховуючи викладене, оскільки судом не встановлено порушених прав або охоронюваних законом інтересів позивача [PERSON] , за захистом якого він звернувся до суду, суд не вбачає підстав для вирішення питання про застосування строків позовної давності. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, у суду відсутні підстави для здійснення розподілу судових витрат між сторонами у відповідності до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed