Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-23 00:00:00

22.11.2022 до Дарницького районного суду надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Радіовимірювач» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, в якій позивач просив суд: 1. Стягнути з відповідача на його користь заробітну плату у сумі 7 663,77 грн; 2. Стягнути з відповідача на його користь суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 36 739,13 грн; 3. Стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. Позовна заява обґрунтована наступним. Позивач перебував у трудових відносинах з ТОВ «Радіовимірювач» з 14.03.2022 по 25.05.2022 та був звільнений за власним бажанням. Позивачу у 2022 році нараховувалася заробітна плата у розмірі 6 500 грн на місяць, про що свідчать відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 07.11.2022. За весь час роботи заробітна плата у повному обсязі позивачеві не виплачувалася, а тому у період з 14.03.2022 по 27.05.2022 з відповідача слід стягнути заборгованість із заробітної плати у розмірі 7 663,77 грн. Крім того, позивач вважає за необхідне відкликати свою заяву від 27.05.2022 про відрахування 10% заробітної плати на допомогу ЗСУ, оскільки бажає вказані кошти самостійно перерахувати. Затримкою у виплаті заробітної плати позивачеві завдано моральної шкоди, яка полягає у спричиненому важкому психологічному шоці у момент, коли позивач дізнався про своє звільнення в порушення законодавства без здійснення повного розрахунку у встановлений законодавством строк. Завдану відповідачем моральну шкоди позивач оцінює у 50 000 грн. Крім того позивач вважає, що відповідач має сплатити компенсацію за затримку всіх належних виплат з 27.05.2022 по день звернення до суду, що становить 36 739,13 грн. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Заставенко М.О. від 23.01.2023 відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 14.03.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що 16.05.2022 позивач подав на ім`я директорам ДП «Радіовимірювач» заяву, в якій просив звільнити його із займаної посади за власним бажанням з 30.05.2022 та відрахувати 10% із заробітної плати в фонд ЗСУ. Однак 27.05.2022 позивач в усному порядку звернувся до керівництва з проханням здійснити його звільнення саме сьогодні, оскільки на наступний день він мав виїхати до Польщі. Керівництво підприємства пішло на зустріч позивачу та задовольнило його прохання, однак повідомило, що через те, що він виявив бажання звільнитися раніше, а підприємство замовило кошти для здійснення повного розрахунку на 30.05.2022, то при звільненні 27.05.2022 у підприємства відсутня можливість здійснити з ним повний розрахунок, і він буде проведений 30.05.2022. Позивач не заперечував щодо вказаних обставин, однак у подальшому а ні 30.05.2022, а ні в інші дні не звернувся до підприємства про отримання коштів. Звернув увагу на те, що 27.05.2022 у [PERSON] був вихідний день, оскільки була не його зміна чергування на КПП. А відповідно до чинного законодавства, якщо працівник у день звільнення не працював, то суми, що належать його від підприємства, мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Позивач такої вимоги не заявляв, однак 20.12.2022 на картковий рахунок [PERSON] було здійснено перерахування 7 413,12 грн в якості оплати невиплаченої при звільненні суми заробітної плати. Таким чином, фактичні обставини справи беззаперечно доводять відсутність існування буд-яких правових підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача сум невиплаченої при звільненні заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовна вимога про стягнення моральної шкоди у розмірі 50 000 грн, як похідна від позовних вимог про стягнення з відповідача сум невиплаченої при звільненні заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за відсутності вини відповідача у цьому, також не підлягає задоволенню, а заявлений розмір моральної шкоди є необґрунтованим та явно завищеним. 20.03.2023 до суду надійшла відповідь на відзив. Позивач зазначив, що його було звільнено 25.05.2022 і станом на день звільнення йому не було виплачено заборгованості по заробітній платі у розмірі 7 663,77 грн. А оскільки він відкликав свою заяву про відрахування 10% від заробітної плати у фонд ЗСУ, тому відповідач має сплатити йому різницю між сумою боргу та сплаченою сумою у розмірі 250,65 грн. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з ТОВ «Радіовимірювач». Наказом № 23/вк від 14.03.2022 [PERSON] було прийнято на посаду контролера КПП ВОХ з окладом згідно штатного розкладу з двомісячним випробувальним терміном. 16.05.2022 [PERSON] подав заяву про його звільнення за власним бажанням з 30.05.2022. Також у заяві просив відрахувати 10% з його заробітної плати у фонд ЗСУ. Наказом № 39/вк від 27.05.2022 позивача звільнено з 27.05.2022 за власним бажанням. Як стверджує відповідач, та не заперечує позивач, звільнення 27.05.2022, а не 30.05.2022, відбулося саме за проханням саме позивача. У день звільнення позивача не відбулося виплати належної позивачеві заробітної плати. Як свідчать матеріали справи, заборгованість по заробітній платі була перерахована на рахунок позивача 20.12.2022 у розмірі 7 413,12 грн. Посилання позивача про те, що він відкликає свою заяву, якою просив відрахувати 10% з його заробітної плати у фонд ЗСУ, суд не приймає до уваги, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів щодо цього. Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по заробітній платі задоволенню не підлягаю, оскільки заборгованість відповідачем сплачена повному обсязі, а тому фактично відсутня. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Оскільки позивачеві при звільненні не було виплачено належну йому заробітну плату, станом на 21.11.2022 затримка розрахунку складає 122 робочих дні. Відповідно до пункту 2 розділу IІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Отже ураховуючи, що подією, з якою пов`язана виплата позивачу коштів, є його звільнення, що відбулося 27.05.2022, при обчисленні середньомісячної заробітної плати варто виходити з виплат за останні два місяці роботи, що передували цій події, тобто березень та квітень 2022 року. Відповідно до Відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утримання податків станом на 07.11.2022 заробіток позивача за березень 2022 року склав 3 774,17 грн та квітень 2022 року - 6 500,00 грн, фактична кількість робочих днів за цей період становить - 35 днів, а відтак розмір середньоденного заробітку, який підлягає застосуванню при обчисленні компенсації в порядку статті 117 Кодексу законів про працю України, становить 293,55 грн. Відтак розмір середньої заробітної плати за вказаний період затримки розрахунку з 27.05.2022 по 21.11.2022 становить 35 813,10 грн (122 х 293,55). Отже, на підставі наведених позивачем аргументів і оцінки наданих ним доказів суд дійшов висновку про обґрунтованість і доведеність вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 35 813,10 грн. Сума, яку суд визначає до стягнення з відповідача на користь позивача, обрахована без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із цієї суми підлягають нарахуванню роботодавцем, як податковим агентом при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із присудженої суми, внаслідок чого належна до сплати працівнику на підставі судового рішення сума повинна бути зменшена на суму податків і зборів. Посилання відповідача на те, що у день звільнення позивач не працював та був вихідним, суд не приймає до уваги, оскільки вказане твердження не підтверджено належними доказами, а надана відповідачем копія табелю обліку використання робочого часу і розрахунку заробітної плати датована 24.05.2022, а не 27.05.2022. Інших доказів на підтвердження своєї позиці стороною відповідача надано не було. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості. Оскільки позивачем не доведено заподіяння йому моральної шкоди та не обґрунтована належним чином її розмір, суд вважає, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 50 000 грн відмовити. Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заборгованості по заробітній платі у розмірі 35 813,10 грн. Крім того, ухвалою від 12.12.2022 позивачу зменшено розмір судового збору на 50%, тобто з 992,40 грн до 496,20 грн, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, решта 496,20 грн підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial