Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-16 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом, у якому просить визнати незаконним та скасувати наказ Виробничного структурного підрозділу «Ремонтне вагонне депо Дрогобич» Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» від 13.12.2021 року № 556 про відсторонення від роботи та відновити становище, яке існувало до порушення прав позивача і допустити [PERSON] до виконання трудових обов`язків на посаді бригадира (звільненого) підприємств залізничного транспорту 6 розряду з ремонту механічного устаткування - Клепарів у Виробничому структурному підрозділі «Ремонтне вагонне депо Дрогобич» Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця», стягнути з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 13.12.2021 по дату ухвалення рішення суду включно. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що вона працює на посаді бригадира (звільненого) підприємств залізничного транспорту 6 розряду з ремонту механічного устаткування - Клепарів у Виробничому структурному підрозділі «Ремонтне вагонне депо Дрогобич». Представником відповідача 29.11.2021 року їй було вручено лист-ознайомлення без № та без дати про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19. З означиним листом позивач не погодилась і відмовилась ставити підпис. 02.12.2021 року, позивач подала представнику відповідача заяву про неприпустимість примусу до участі в експериментальному медичному втручанні. 13.12.2021 року представник відповідача вручив позивачу наказ № 556 від 13.12.2021 року про відсторонення від роботи з 13.12.2021 року без збереження заробітньої плати. Зазначає, що в наказі зазначено, що його видано відповідно до ст.46 КЗпП України, ч.2 ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», наказу МОЗ від 01.11.2021 року №2393 «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», та із урахуванням листа-ознайомлення без № та без дати «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19». Позивач не погоджується із оскаржуваним наказом, вважає його незаконним та таким, який підлягає негайному скасуванню, оскільки він грубо й відверто порушує основоположне конституційне право позивача на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Даний наказ позивач вважає незаконним, оскільки прямо обмежує право позивача на працю, позбавляє її заробітньої плати і в цей спосіб порушує право на достатній життєвий рівень для неї та її сім`ї та ставить під загрозу життя і здоров`я її і її сім`ї, прийнятий з грубим порушенням норм законодавства України. Зокрема Конституції України, Кодексу законів про працю України, Загальної декларації прав людини, Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права, Європейської соціальної хартії. Постанова Кабінету міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» як підзаконний нормативно-правий акт не може встановлювати обмеження прав та свобод громадян, які визначені Конституцією та законами Укрїни, уряд не має законодавчих повноважень на такі обмеження. Оскаржуваний наказ, який встановлює обмеження трудових прав позивача порівняно з іншими працівниками залежно від наявності документів щодо вакцинування проти COVID-19 є дискримінаційним, порушує норми ст. 24 Конституції України, а отже є незаконним та підлягає скасуванню. З інструкції виробників вакцин проти COVID-19 вбачається, що зазначені вакцини не є традиційними вакцинами, наслідки використання таких модифікованих та неперевірених вакцин є непередбачуваними для людини. Вакцини, які дозволені для застосування в Україні є експериментальними, так як жона з них не пройшла усіх фаз клінічних випробувань. Щеплення проти COVID-19 не внесені до Календаря профілактичних щеплень в Україні, а отже не відносяться до обов`язкових. Відсторонення позивача від роботи було здійснено без одержання відповідачем подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби про недопущення позивача до роботи. Трудовим контрактом, посадовою інструкцією, будь-якими іншими документами, що підписувались між позивачем та відповідачем такого обов`язку позивача, який визначав би щеплення проти COVID-19 немає, як і не передбачено такої підстави для відсторонення від роботи як відсутність даного щеплення. Просить позов задоволити. В подальшому позивачка подала заяву про зменшення позовних вимог та стягнення суми невиплаченої заробітної плати з 13.12.2021 року по 28.02.2022 року у сумі 14722,34 грн. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 07.04.2022 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надходило, тому відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд постановив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними в справі матеріалами. Представник відповідача 18.08.2022 року на адресу суду надіслав пояснення в порядку ст. 43 ЦПК України, в якому повністю заперечує позовні вимоги. Покликається на те, що відповідно до ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи роботодавцем допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Згідно п. «б» ст. 10 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я громадян» громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Пунктом 6 Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України №2153 від 4 жовтня 2021 року встановлено, що обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 №83. Позивач була особисто ознайомлена з наказом під підпис. Однак, станом на 13.12.2021 року [PERSON] не надла жодного документу, який підтверджував би проходження нею вакцинації, отримання однієї дози вакцини або наявність у нього протипоказань до щеплення, у зв`язку з чим наказом начальника ВСП «Ремонтне вагонне депо Дрогобич» від 13.12.2021 № 556 «Про відсторонення від роботи» з 13.12.2021 була відсторонена від роботи на час відсутності щеплення проти COVID-19, без збереження заробітньої плати. Відсторонення позивача від роботи було здійснено відповідно до законодавства, яке є чинним та обов`язковим до виконання. Відповідно до наказу виробничого структурного підрозділу «Ремонтне вагонне депо Дрогобич» № 108 від 30.03.2022 року дію оскаржуваного наказу зупинено, [PERSON] з 01.04.2022 року допущена до роботи. Вимоги позивача є безпідставними, необгрунтованими і не підлягають задоволенням суду. Представник відповідача 02.02.2023 року на адресу суду надіслав клопотання про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення середньої заробітньої плати за період відсторонення від роботи позивачки на підставі наказу №556 від 13.12.2021 року з 01.03.2022 року по 31.03.2022 року, оскільки рішенням Залізничного районного суду від 07.10.2022 року, яке набрало законної сили, постановлене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, задоволено в частині стягнення заробітньої плати за час вимушеного прогулу з 01.03.2023 року по 31.03.2023 року. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін, оцінивши подані докази, дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Згідно з частиною 1 статті 4, частиною 1 статті 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено, що [PERSON] працює на посаді бригадира (звільненого) підприємств залізничного транспорту 6 розряду з ремонту механічного устаткування - Клепарів у Виробничому структурному підрозділі «Ремонтне вагонне депо Дрогобич» Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця», стягнути з Акціонерного товариства «Укрзалізниця», форма працевлаштування основна, що підтверджується довідкою про доходи №4 від 09 березня 2022 року. 29 листопада 2021 позивачу вручили лист-ознайомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19, з яким вона не погодилась, тому відмовилась ставити підпис, про що був складений відповідний акт про відмову від підпису в листі-ознайомленні. Відповідно до наказу начальника ВСП «Ремонтне вагонне депо Дрогобич» від 13.12.2021 № 556 «Про відсторонення від роботи» з 13.12.2021 [PERSON] була відсторонена від роботи через відмову або ухилення від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, або через не надання копій документів, що підтверджують його вакцинацію або у яких закінчився термін чинності COVID-сертифікатів, що підтверджують вакцинацію від COVID-19 однією дозою вакцини або не надав довідку встановленої форми, щодо протипоказань до вакцинації, до усунення причин, що зумовили відсторонення [PERSON] , бригадира (звільненого) підприємств залізничного транспорту 6 розряду з ремонту механічного устаткування. Підставами наказу зазначено: статтю 46 КЗпП України, частину 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (зі змінами та доповненнями), та від 26 червня 2021 №677 «Деякі питання формування та використання сертифіката, що підтверджує вакцинацію від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, негативний результат тестування або одужання особи від зазначеної хвороби», наказу МОЗ України від 04 жовтня 2021 № 2153 «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», наказу начальника ВСП «Ремонтне вагонне депо Дрогобич» від 13.12.2021 № 556 «Про відсторонення від роботи». За змістом пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного життя. Поняття приватного життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру. Тому обмеження, накладені, зокрема, на доступ до трудової діяльності, впливають на приватне життя людини та є втручанням у право на повагу до такого життя. З огляду на вказане спірні правовідносини, пов`язані з оцінкою правомірності відсторонення позивачки, підпадають під дію статті 8 Конвенції. Критерії правомірного втручання держави у право на повагу до приватного життя людини викладені в пункті 2 статті 8 Конвенції, відповідно до якого органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. З огляду на цей припис критеріями сумісності заходу втручання у право на повагу до приватного життя з гарантіями статті 8 Конвенції є такі: 1) чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, який відповідає вимогам до якості (доступність, чіткість і зрозумілість, передбачуваність застосування з метою уникнення ризику свавілля); 2) чи переслідувало легітимну мету, що випливає саме зі змісту пункту 2 вказаної статті; 3) чи є відповідний захід нагально потрібним і пропорційним цій меті (необхідним у демократичному суспільстві), тобто, чи є він у ситуації конкретної людини найменш обтяжливим засобом, що дозволяє досягнути визначеної в пункті 2 статті 8 мети. Втручання становитиме порушення гарантій статті 8 Конвенції, якщо воно не відповідатиме будь-якому з означених критеріїв. Стаття 46 КЗпП України передбачає можливість відсторонення працівників від роботи лише у випадках, прямо передбачених законодавством. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статтею 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» в Україні обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору. При цьому передбачається, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (стаття 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»). Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється Міністерством охорони здоров`я України (стаття 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»). Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають працівники: центральних органів виконавчої влади та їхніх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їхніх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Пунктом 6 Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженому наказом МОЗ України 04 жовтня 2021 № 2153 та зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 за № 1306/36928 встановлено, що обов`язковим профілактичним щепленням підлягають працівники підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83. АТ «Українська залізниця» включене до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83. Згідно ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» обов`язковими профілактичними щепленнями в Україні є щеплення проти: дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу і включені до Календаря профілактичних щеплень в Україні (Календар щеплень), затверджений наказом МОЗ 16.09.2011 року за № 595, у редакції наказу МОЗ від 11.08.2014 року за № 551, зареєстрований у Міністерстві юстиції України (МЮУ). Обов`язковою підставою для визначення додаткових профілактичних щеплень є діяльність, яка може призвести до зараження працівників та/або поширення ними інфекційних хвороб (ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»). Статтею 46 КЗпП України визначено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Під визначеними «передбачених законодавством» випадками слід розуміти: закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови КМУ, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. Статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Таким чином, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення легітимної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності» та є пропорційним цій меті, тобто дозволяє її досягнути найменш обтяжливими для людини засобами. З огляду на це в кожній конкретній ситуації треба з`ясовувати, наскільки захід втручання у відповідне право був виправданим. Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо. В кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: - кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); - форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; - умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; - контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням. Також зазначено, що нагальна необхідність ужиття державою заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети. Відповідачем не надано суду доказів того, що обмежувальний захід, у виді відсторонення позивача від роботи, до якого він вдався і який мав для позивача негативні наслідки, сприяв досягненню заявленої державними органами мети - запобіганню зараженню вірусом інших працівників або інших осіб установи. Ураховуючи всі встановлені обставини, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню в частині скасування наказу Виробничного структурного підрозділу «Ремонтне вагонне депо Дрогобич» Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця». Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час відсторонення від роботи, суд зазначає наступне. За ч. 1 ст. 94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, такий порядок застосовується, крім іншого, у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 07.10.2022 року у справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Виробничого структурного підрозділу «Ремонтне вагонне депо Дрогобич» Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, задоволені позовні вимоги позивача, а саме: стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Виробничого структурного підрозділу «Ремонтне вагонне депо Дрогобич» Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за час відсторонення від роботи з 01 березня 2022 року по 31 березня 2022 року у розмірі 6111 (шість тисяч сто одинадцять) гривень 16 коп. 25 лютого 2022 року МОЗ України був винесений наказ №380 «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153», який набрав чинності 01 березня 2022 року. Відповідно до наказу від 31.03.2022 року №108 дія наказу від 13.12.2021 року №556 зупинена, [PERSON] належало приступити до роботи з 01.04.2022 року. Відтак, відповідач зобов`язаний виплатити [PERSON] заробітну плату за період з 13.12.2021 року по 28.02.2022 року, яка розрахована наступним чином: - жовтень 2021 року складається з 20 робочих днів; - листопад 2021 року складається з 22 робочих днів, всього 42 робочих дні за два місяці. Як вбачається з наданої позивачем довідки про заробітну плату та інші доходи /а.с. 22/, заробітна плата [PERSON] за жовтень 2021 року складає - 5 553 грн. 96 коп., за листопад 2021 року складає - 6 112 грн. 92 коп. (5 553 грн. 96 коп. 6 112 грн. 92 коп./ 42 робочих дні = 277 грн. 78 коп. середньоденна заробітна плата. Однак, як зазначає позивачка, нею було відпрацьовано 53 робочих дні, тому сума середнього заробітку становить 14722,34 грн. Виплату середнього заробітку [PERSON] за час відсторонення від роботи слід здійснити без урахування обов`язкових платежів та зборів. Крім цього, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 992,40 грн., оскільки при зверненні до суду з позовом позивач на підставі положення п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від його сплати. На підставі наведеного та

Outcome: approved