Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дитини та встановлення фактів, посилаючись на те, що [INFO] [PERSON] ( [INFO] ), та [PERSON] ( [INFO] ), одружилися та уклали шлюб, котрий був зареєстрований в Пустовійтівській сільській раді Роменського району Сумської області, про що в книзі реєстрації був зроблений актовий запис № 40, та виконавчим комітетом цієї ж ради видано нам Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 31 серпня 2019 року. Після одруження жінка взяла його прізвище та змінила його на « [PERSON] ». Під час шлюбу у сторін [INFO] народилася донька, [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане 04 березня 2020 року Виконкомом Плавинищенської сільської ради Роменського району Сумської області та 04 березня 2020 року складено відповідний актовий запис під № 02. Однак після цього, протягом тривалого часу сімейне життя між сторонвами поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між нами шлюбних відносин. На разі кожен має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю та на виховання дітей. На сьогодні ведення спільного господарства та сумісне проживання припинено, сторони проживають окремо. Позивач вважає, що подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки у нас різні погляди на подальше сумісне проживання, виникали сварки та непорозуміння між нами, примирення неможливе. Сімейне життя врешті-решт не вдалося, що спричиняє лише біль один одному. На даний час, офіційно зареєстрований шлюб між позивачем та відповідачем має формальний характер, через суттєві розбіжності в характерах, які не дають можливість зберегти сім`ю. Продовжувати подальше подружнє життя, вести спільне господарство та спільний бюджет, вже є неможливим, оскільки це призводить лише до непорозумінь та сварок, що негативно відображається на фізичному та моральному стані обох сторін подружжя. В контексті відносин, що склалися між позивачем та відповідачем, важливе значення має п. 9 ст. 7 Сімейного кодексу України, в якому встановлено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добровільності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Позивач не має наміру продовжувати сімейні відносини, так як вони істотно суперечать моїм інтересам та фактично ускладнюють моє нормальне існування. Подальше збереження сімейних відносин подружжя суперечить зазначеній вище нормі закону, так як, такі сімейні відносини вже не є добровільними, та істотно суперечать інтересам позивача, що є відповідно підставою для винесення судом рішення про розірвання шлюбу. Рішення позивача про розірвання шлюбу усвідомлене, добровільне та безпосередньо пов`язане з бажанням припинити подальше подружнє життя, продовження якого суперечить моїм інтересам. Сукупність даних обставин підтверджує формальний характер офіційно зареєстрованого шлюбу між позивачем та відповідачем і, відповідно, доцільність його розірвання. Позивач зауважує, що донька проживає разом зі ним та перебуває повністю на його утриманні. Наша донька прихильна до мене, так як матір не бачить, не спілкується з нею. Відповідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як вже вказувалося раніше, позивач з донькою [PERSON] проживає разом, він самостійно її виховую та повністю утримую, без участі її матері. Позивач готує їй їжу, купляє одяг, взуття, подарунки, іграшки, повністю приймає самостійно участь у вихованні дитини як морально так і матеріально. Натомість, відповідачка з кінця 2021 року проживає окремо, з дитиною не спілкується, участі у вихованні та утриманні не бере, не цікавиться виховним процесом дитини, перебігом відвідувань розвивальних гуртків, психологічним станом та здоров`ям дитини. Донька прихильна до позивача, так як матір не бачить, не спілкується з нею. Тому для забезпечення матеріальним благом та моральним вихованням дитини, а також необхідністю коштів в період воєнного стану та зниження економіки країни, збільшення вартості дитячих товарів та харчів майже в двічі, та необхідною підставою це проживання дитини разом з батьком, прохає суд стягнути з відповідача аліменти на неповнолітню дитини в розмірі частини від всіх її доходів, так як визначити суму у твердій грошовій сумі на разі не має можливості та поки що недоцільно. Позивач у судове засідання не з`явився надавши суду заяву про розгляд справи без його участі, просив позов задовольнити та розглянути справу за його відсутності. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, повідомлялась належним чином про дату, час та місце судового засідання. Тому, суд вважає за можливе розгляд даної справи по суті у відсутності відповідача по наявним матеріалам справи в заочному порядку відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] ( [INFO] ), та [PERSON] ( [INFO] ), одружилися та уклали шлюб, котрий був зареєстрований в Пустовійтівській сільській раді Роменського району Сумської області, про що в книзі реєстрації був зроблений актовий запис № 40, та виконавчим комітетом цієї ж ради видано нам Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 31 серпня 2019 року. Після одруження жінка взяла його прізвище та змінила його на « [PERSON] ». Під час шлюбу у сторін [INFO] народилася донька, [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане 04 березня 2020 року Виконкомом Плавинищенської сільської ради Роменського району Сумської області та 04 березня 2020 року складено відповідний актовий запис під № 02. Протягом тривалого часу сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між сторонами шлюбних відносин. Кожен має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю та на виховання дитини. На даний момент та майже більше одного року, ведення між сторонами спільного господарства та сумісне проживання припинено, проживають окремо. Подальше спільне проживання та збереження сім`ї неможливо. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. Суд вважає , що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливе та буде суперечити їх інтересам. Враховуючи, що збереження сім`ї є неможливим, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню, шлюб підлягає розірванню. Крім того судом встановлено, що позивач з донькою [PERSON] проживає разом, позивач самостійно її виховую та повністю утриму., без участі її матері. Він готує їй їжу, купляє одяг, взуття, подарунки, іграшки. Натомість, відповідачка з кінця 2021 року проживає окремо, з дитиною не спілкується, участі у вихованні та утриманні не бере, не цікавиться виховним процесом дитини в садочку, перебігом відвідувань додаткових гуртків, психологічним станом та здоров`ям дитини. Донька прихильна до позивача, так як матір не бачить, не спілкується з нею. Вказані обставини також підтверджуються письмовими показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили факт самостійного виховання та утримання дитини батьком [PERSON] . Згідно з ч.2 cт.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Статтею 160 СК України, встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір?ю. Згідно пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім?ю України» роз`яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. А отже судом встановлено, що позивач самостійно, без будь-якої сторонньої допомоги та без участі матері, виховує та повністю утримує свою малолітню доньку [PERSON] , [INFO] (актовий запис про народження № 02 від 04.03.2020 року, що зроблений Виконкомом Плавинищенської сільської ради Роменського району Сумської області). Відповідачка не приймає участь в утриманні та вихованні дитини після фактичного припинення шлюбних відносин, дитина знаходиться на повному утриманні позивача та мешкає за місцем реєстрації батька. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789X11 (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей І фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати дитину найважливіший обов`язок матері і батька. Дітям повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Такий належний рівень у будь-якому разі не повинен бути меншим, ніж прожитковий мінімум, встановлений законом для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. На підставі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності до п.17 Постанови Пленуму ВСУ від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 1 ст.191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Враховуючи матеріальне становище позивача, матеріальний та сімейний стан платника аліментів, суд вважає, що відповідачка в змозі надавати матеріальну допомогу на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно і до досягнення повноліття. Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. На підставі викладеного суд вважає позов таким, що підлягає до задоволення. Витрати по сплаті судового збору підлягають віднесенню за рахунок позивача, згідно його заяви.

Outcome: approved