Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом у якому просила суд ухвалити про стягнення з [PERSON] на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] за період з 19.10.2020 по 01.09.2022 у розмірі 44676 гривень, а також стягнути понесені витрати на правову допомогу в розмірі 5000 гривень. Позовні вимоги мотивує тим, що з відповідача рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 02.12.2020 стягнуто аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень на кожну дитину щомісячно, починаючи стягнення з 19 жовтня 2020 року і до досягнення дітьми повноліття. З 19 жовтня 2020 року відповідач проводив часткову сплату нарахованих аліментів. Станом на 01.09.2022 за період з 19.10.2020 по 01.09.2022 заборгованість по сплаті аліментів становить 44676,00 грн. У зв`язку з невиплатою аліментів її матеріальне становище значно погіршилося, вона не мала змоги самостійно утримувати та забезпечувати належний матеріальний стан двох синів. Відповідач є здоровою, працездатною особою, яка працює за кордоном і має достойний, регулярний дохід. Загальна сума неустойки за несвоєчасну сплату аліментів за період з 19.10.2020 по 01.09.2022 становить 44676,00 грн. Відповідач у добровільному порядку відмовляється щомісячно сплачувати аліментами чим порушує права позивачки, а тому вона змушена звернутися із захистом своїх прав до суд. Ухвалою суду від 19.09.2022 відкрито спрощене провадження у даній справі з викликом учасників справи. Позивачка в судове засідання не з`явилася. ЇЇ представник - адвокат Романів О.П. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить суд позов задовольнити. За час виконання судового рішення утворився борг по сплаті аліментів, а тому вважає, що позивачка має право на стягнення з відповідача пені за період з 19.10.2020 по 01.09.2022, яка становить 44676,00 грн., відповідно до наданого нею розрахунку. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився з невідомих суду причин та не повідомив суд про причини неявки, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся в установленому законом порядку шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання. 20.04.2023 представником відповідача [PERSON] - адвокатом Калинієм Ю.М. повторно надіслано суду клопотання про відкладення розгляду справи. Згідно з ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя. В той же час, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Суд, розглянувши клопотання про відкладення розгляду справи приходить до висновку про його необгрунтованість. Суд звертає увагу на недопустимість затягування розгляду справи з необґрунтованих причин, які можуть бути розцінені судом, як безпідставні та наслідком розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. З огляду на наведене, з метою забезпечення права сторін на справедливий і неупереджений розгляд справи в розумні строки, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи. Отже, суд вважає неявку представника відповідача в судове засідання такою, що не перешкоджає розгляду справи, рішення у якій слід ухвалити при наявних матеріалах, яких достатньо, щоб вирішити питання про права та обов`язки учасників справи. Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, допитавши свідка, дослідивши матеріали цивільної справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст.1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону ( ст.5 ЦПК України). За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до роз`яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень, викладених у ст.ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сторони доводяться батьками дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 5,6). На виконання рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 02.12.2020, що набрало законної сили 09.03.2021, яким стягнуто з відповідача аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень на кожну дитину щомісячно, починаючи стягнення з 19 жовтня 2020 року і до досягнення дітьми повноліття, 06 квітня 2021 року видано виконавчий лист (а.с. 8). Виконавче провадження про примусове виконання рішення суду відкрито за заявою представника стягувача - 12.04.2021 (а.с. 9). Відповідно до розрахунку, складеного старшим державним виконавцем Рожнятівського районного відіду ДВС Волощуком В.М. (а.с. 12) встановлено, що станом на січень - червень 2021 у відповідача дійсно мала місце заборгованість по сплаті аліментів, яку у липні 2021, після відкриття виконавчого провадження, була повністю сплачена, а станом на 01.09.2022 наявна переплата у розмірі 5340,46 гривень. Допитаний в судовому засіданні старший державний виконавець Рожнятівського районного відіду ДВС [PERSON] дав суду показання про те, що 06.04.2021 у його провадження поступив виконавчий лист виданий Рожнятівським районним судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання двоїх дітей по 2500 гривень на кожну дитину. 12.04.2021 постановою було відкрито виконавче провадження, а її копію простим поштовим відправленням він надіслав боржнику. Доказів про те, що постанова про відкриття виконавчого провадження була надіслана боржнику надати не може, і тому вважає, що [PERSON] міг не отримати її. Також було визначено розмір заборгованості по аліментах, який станом на 23.06.2021 сорок дві тисячі дев`яносто шість гривень 77 копійок, і цей борг боржник мав право сплати протягом трьох місяців. Також йому стало відомо про те, що боржник перебуває за кордоном, тому 23.06.2021 він надіслав [PERSON] повідомлення на Viber про розмір боргу та про необхідність його сплати, а також реквізити на які [PERSON] повинен перерахувати кошти. Також між ним та боржником відбулася розмова під час якої останній погодився ліквідувати борг. Приблизно через 20 днів, тобто уже в середині липня 2021 року [PERSON] перерахував всю суму заборгованості по аліментах і навіть на десять тисяч гривень було перераховано більше. Поскільки боржник добровільно сплатив аліменти будь - які виконавчі дії щодо його майна чи грошових коштів не вчинялися, штраф не накладався. [PERSON] вчасно сплачує аліменти по даний час, тому жодної копійки боргу немає. Вирішуючи даний спір суд керується наступними нормами. Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві. Відповідно до ч.1 ст.179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (ч.2 ст. 179 СК України). Згідно з положеннями Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, а також ч.7, ч.8 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. За змістом ч. 1 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Згідно із ч. 3 ст. 71 цього Закону визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. За правовою природою аліментні зобов`язання - це періодичні платежі, які боржник зобов`язаний сплачувати щомісяця і несвоєчасна сплата яких передбачає настання негативних наслідків матеріального характеру у вигляді стягнення неустойки (пені). Відповідно до ст. 196 СК України у разі виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Неустойка не сплачується, якщо платник аліментів є неповнолітнім. Таким чином, стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів, а стягнення пені, передбаченої абзацом 1 ч. 1 ст. 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. СК України не передбачає випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо). Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості. Вище вказане узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19, згідно якого відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а не у всіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками. Як роз`яснено у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосуванням судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 р. № 3 передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. Згідно з наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, здійсненим старшим державним виконавцем Рожнятівського районного відділу державної виконавчої служби, станом на 01.09.2022 заборгованість по виплаті аліментів відсутня ( а.с. 12). З вищенаведених пояснень старшого державного виконавця Волощука В.М. вбачається, що ним 12 квітня 2021 було відкрито виконавче провадження та визначено розмір заборгованості по аліментах, який станом на 23.06.2021 становив сорок дві тисячі дев`яносто шість гривень 77 копійок, які [PERSON] повинен був сплати протягом трьох місяців. Про наявність боргу боржник не знав, оскільки перебував за межами України. У зв`язку з перебуванням [PERSON] за кордоном, він 23.06.2021 надіслав боржнику повідомлення на Viber про розмір боргу та про необхідність його сплати, а також реквізити на які [PERSON] повинен перерахувати кошти. Приблизно через 20 днів, тобто уже в середині липня 2021 року [PERSON] перерахував всю суму заборгованості по аліментах, які з того часу сплачуються боржником своєчасно. Враховуючи докази надані учасниками справи, зокрема беручи до уваги розрахунок заборгованості наданий відповідачкою ( а.с.10) та розрахунок сплати алментів наданий старшим державним виконавцем, суд вважає, що в діях відповідача відсутня винна поведінка щодо несплати заборгованості по аліментах, заборгованість по аліментах виникла з незалежних від нього причин, що також свідчить про відсутність в нього умислу на ухилення від сплати заборгованості по аліментах, а тому підстав для стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у суду немає, відтак з цих підстав суд вважає, що позов до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed