Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-09 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку, стягнення моральної шкоди. Відповідно до заявлених вимог позивач просить: -поновити пропущений термін звернення до суду, встановивши причини пропуску звернення до суду поважними; -визнати незаконним та скасувати наказ Відповідача від 24 березня 2022 року №36-ВК в частині призупинення дії трудового договору [PERSON] ; -стягнути із Відповідача заробітну плату з час вимушеного прогулу із 24.03.2022 по 02.06.2022 у розмірі 66 937,50 грн ( шістдесят шість тисяч дев`ятсот тридцять сім гривень 50 коп.); -стягнути із Відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 22 312,50 грн ( двадцять дві тисячі триста дванадцять гривень 50 коп.); -стягнути суму моральної шкоди у розмірі 88 000 грн (двадцять тисяч гривень). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 21.05.2021 позивач обіймала посаду начальника відділу інвестицій управління майна АТ ДАК «Автомобільні дороги України». 28.03.2022 за допомогою засобу зв`язку «Viber» працівником відділу кадрів Титаренко Н. було надіслано наказ керівника установи Корх О.М. від 24 березня 2022 року №36-ВК, відповідно до пункту 1 якого призупинено дію трудових договорів до прийняття управлінського рішення, працівників за списком, у тому числі Позивача. Із зазначеним наказом працівників Компанії не було ознайомлено, в тому числі не ознайомлено Позивача. Позивач зазначає, що з початку повномаштабного вторгнення російської федерації на територію України, жоден із представників Відповідача не зв`язувався з нею, не запитував про місце перебування та/або можливості/бажання працювати. Будівля, де розташований Відповідач, робочі кабінети, техніка тощо не зазнали пошкоджень внаслідок воєнного стану чи військових дій. Навколишні будівлі, дороги, якими можна дістатися місцезнаходження Відповідача не ушкоджені, а Позивач неодноразово повідомляла свого керівника про бажання працювати в телефонному режимі та письмово. Головною умовою для призупинення дії трудового договору є абсолютна неможливість надання роботодавцем та виконання працівником відповідної роботи. 31.03.2022 позивач повідомляла свого безпосереднього керівника - [PERSON] про бажання працювати, забезпечення комп`ютерною технікою та інтернетом. В обґрунтування позову позивач вказує, що безпідставне та незаконне призупинення дії трудового договору порушило її права та позбавило заробітку, як наслідок позбавило засобів для існування, хоча вона самостійно виховує малолітню дитину, про що відомо відповідачу. Жодних коментарів, пояснень, зборів трудового колективу з приводу призупинення дії трудових договорів з боку Відповідача або за його вказівкою не проводилось. 08.04.2022 працівник відділу кадрів поцікавилась про можливість приступити до роботи безпосередньо за місцем роботи, на що було повідомлено про наявність такої можливості з 11.04.2022. Проте після цього жодних дзвінків, листів від Відповідача не було. Члени трудового колективу зверталися із колективними зверненням щодо порушення трудових прав до Наглядової Ради Компанії та акціонера - Державного агентства автомобільних доріг України («Укравтодор»), проте це позитивно не вплинуло на ситуацію. В період з кінця березня-початку квітня 2022, коли у Відповідача відбувалися невідомі працівникам кадрові зміни, Позивач приймав участь у он-лайн нарадах за участю начальників відділів. В подальшому, в зв`язку із відсутністю заробітку, припинення нарахування страхового стажу, відсутністю перспектив на відновлення дії трудового договору, тиск з боку Відповідача позивач прийняла рішення про звільнення за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України) з 02.06.2022 року. Проте, всупереч законодавству про працю, незважаючи на наявність коштів у Відповідача, з нею не було не здійснено розрахунок у продовж 17 днів, та був здійснений лише 20.06.2022. Позивач зазначає, що її середня заробітна плата у відповідності до проведеного розрахунку згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 складає 1 312,50 грн. Період вимушеного прогулу Позивача із 24 березня 2022 по 02 червня 2022 складає 51 робочий день, а отже позивач просить стягнути з Відповідача суму заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 66 937,50 грн. Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 22 312,50 грн. Крім того, позивач зазначає, що незаконні дії Відповідача щодо порушення трудових прав завдали їй матеріальних та моральних збитків, вона зазнала душевних та моральних переживань та страждань. Окрім того, Відповідач своїми діями створював незручності, ігнорував заяви та прохання надання довідки про доходи, що забирало час та шкодило емоційному стану та душевному здоров`ю. Моральну шкоду позивач оцінює в розмірі 88000 гривень, яку просить стягнути з відповідача. 25.07.2022 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву. 31.08.2023 р. відповідачем подана відзив на позову заяву, відповідно до якого останній просить відмовити у задоволенні позову, оскільки в зв`язку із збройною агресією рф проти України з 24.02.2022 р. до моменту прийняття відповідного управлінського рішення для всіх працівників апарату Компанії встановлено дистанційну роботу поза робочим приміщенням в будь-якому місці за вибором працівників. Відповідач зазначає, що позивач не надала ні реквізитів електронної скриньки для здійснення дистанційної роботи та опрацювання матеріалів, ні звіту про зроблену роботу. В подальшому в зв`язку з обмеженими можливостями апарату Компанії у період воєнного стану забезпечувати виконання завдань та функцій, передбачених чинним законодавством з метою раціонального використання трудових та фінансових ресурсів Компанії, наказом від 01.03.2022 р. № 24-2-ВК з 01.03.2022 р. до моменту прийняття наступного управлінського рішення працівникам, у т.ч. позивачці встановлено простій. З 24.03.2022 р. відповідно до наказу Компанії від 24.03.2022 р. № 36-ВК, враховуючи положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у зв`язку з обмеженими можливостями апарату Компанії у період воєнного стану забезпечувати виконання завдань та функцій, передбачених чинним законодавством, з метою раціонального використання трудових та фінансових ресурсів Компанії, з працівниками, у т.ч. із позивачкою тимчасово призупинено дію трудового договору. Вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час призупинення дії трудового договору відповідач вважає безпідставними, оскільки відповідно до спеціального Закону відшкодування заробітної плати за даний період повинна здійснювати держава, яка веде військову агресію проти України. Відповідач вважає, що оскаржуваний наказ прийнятий відповідно до вимог чинного законодавства, не призводить до порушення прав позивача, є актом індивідуальної дії який вичерпав свою дію, а тому не підлягає скасуванню. 16.12.2022 р. судом вирішено питання про закриття підготовчого провадження. В ході судового розгляду позивач підтримала позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі, просила його задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві, посилаючись на незаконність оскаржуваного наказу та порушення її трудових прав. Представник відповідача просила відмовити у задоволені позову, оскільки оскаржуваний наказ прийнятий відповідно до Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» з урахуванням неможливості забезпечення Компанією працівників роботою з метою виконання покладених завдань. Вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне. Судом встановлено, що з 01.04.2021 р. [PERSON] була призначена на посаду провідного юрисконсульта відділу корпоративних прав АТ «ДАК «Автомобільні дороги України», а з 21.05.2021 р. переведено на посаду начальника відділу інвестицій управління майна АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» згідно наказу № 81-ВК від 20.05.2022 р. В зв`язку із збройною агресією рф проти України та введенням в Україні воєнного стану у відповідності до Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 р. працівники АТ ДАК «Автомобільні дороги України» були переведені на дистанційний режим роботи до прийняття відповідного управлінського рішення. Судом встановлено, що 14.03.2022 р. до відома працівників Компанії в групі працівників в додатку «Viber» було доведено наказ №28-ВК від 09.03.2022 року, яким надано [PERSON] та іншим працівникам оплачувану щорічну відпустку з 09 по 18 березня 2022 року. Про надання такої відпустки позивачем була подана відповідна заява на ім`я т.в.о.Голови Правління АТ ДАК «Автомобільні дороги України» Корх О.М. Дані обставини були підтверджені в ході судового розгляду, зокрема свідком [PERSON] - начальником відділу кадрової роботи Компанії, а також копією заяви [PERSON] , копією наказу № 28-ВК від 09.03.2022 р. (а.с.155-167 т.1). 28 березня 2022 р. через зазначену групу у додатку «Viber» було доведено до відома колективу Компанії наказ т.в.о. Голови Правління Корх О.М. від 01 березня 2022 року №24-2-ВК, згідно з пунктом 1 якого з 01.03.2022 року встановлено простій працівникам апарату Компанії за списком ( у загальній кількості 36 осіб) у тому числі - [PERSON] . Зазначений наказ не містив положень щодо скасування попереднього наказу № 28-ВК від 09.03.2022 р. в частині надання відпустки працівникам Компанії, згідно якого [PERSON] була надана відпустка з 09.03.2022 р. по 18.03.2022 р. Того ж дня (28.03.2022), за допомогою засобу зв`язку «Viber», було надіслано копію наказу Корх О.М. від 24 березня 2022 року №36-ВК, відповідно до пункту 1 якого призупинено дію трудових договорів до прийняття управлінського рішення, працівників за списком ( у загальній кількості 35 осіб), у тому числі - [PERSON] . Тобто одночасно, в один день працівників повідомили, що вони були з 01.03.2022 по 24.03.2022 на простої, а з 24.03.2022 - дію трудових договорів призупинено. Як вбачається зі змісту наказу № 36-ВК від 24.03.2022р. він виданий на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 р. № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», в зв`язку з обмеженими можливостями апарату АТ ДАК «Автомобільні дороги України» у період воєнного стану забезпечувати виконання завдань та функцій, передбачених чинним законодавством і статутними документами, з метою раціонального використання трудових та фінансових ресурсів Компанії. Відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Строк дії воєнного стану в Україні останній раз було продовжено з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента № 58/2023 від 06.02.2023 року. Згідно з пунктом 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, також передбачено можливість обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, передбачених статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також введення тимчасових обмежень прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану". Відповідно до ст. 1 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" від 15 березня 2022 року, який набув чинності 24 березня 2022 року (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану". На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом. Згідно Прикінцевих положень Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", визначено початок набрання чинності Законом з дня, наступного за днем його опублікування. Доповнено Главу XIX "Прикінцеві положення" Кодексу законів про працю України пунктом 2, відповідно до якого під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану". Передбачено, також, що цей Закон діє протягом воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", та втрачає чинність з дня припинення або скасування воєнного стану, крім частини третьої статті 13 цього Закону, яка втрачає чинність з моменту завершення виплати державою, що здійснює військову агресію проти України, відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам. Згідно з положеннями ст. 13 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" встановлено, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України. Таким чином, Закон України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" надав право роботодавцю призупиняти дію трудового договору з працівниками, що не припиняє трудових відносин, та не виплачувати у період призупинення заробітну плату, гарантійні та компенсаційні виплати працівникам. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. Отже, спеціальна норма передбачає право сторін призупинити дію трудового договору за умови наявності військової агресії проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. При цьому, роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, а працівник не може виконати роботу. Лише наявність правової норми яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права. Щодо абсолютної неможливості надавати роботу та виконувати її, то роботодавець має перебувати в таких обставинах коли він не може надати роботу працівнику, в свою чергу, працівник - не може виконати роботу. Зокрема, про абсолютну неможливість надання роботодавцем роботи в контексті призупинення трудового договору може свідчити випадки неможливості забезпечувати працівників умовами праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо. Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 1 липня 2022 року № 2352-IX, який набув чинності 19 липня 2022 року, було викладено текст статті 13 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" в новій редакції. Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень указаного закону передбачено, що у разі незгоди працівника (працівників) із наказом (розпорядженням) роботодавця про призупинення дії трудового договору, виданим до набрання чинності цим Законом, таким працівником (працівниками) відповідний наказ (розпорядження) може бути оскаржений до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, або його територіального органу, який, вивчивши зміст наказу (розпорядження) та підстави для його видання, за погодженням з військовою адміністрацією може внести роботодавцеві припис про визнання відповідного наказу (розпорядження) таким, що втратив чинність. Згідно з Статутом АТ ДАК «Автомобільні дороги України» метою діяльності Компанії є задоволення потреб держави, територіальних громад, юридичних і фізичних осіб у безпечних та якісних автомобільних дорогах загального користування, інших видів доріг, роботах та послугах, що виконує (надає) Компанія, одержання прибутку від здійснення господарської діяльності, сприяння у розвитку дорожньої галузі, виробничому та соціальному розвитку підприємств дорожнього господарства, підвищення ефективності використання ними матеріальних, фінансових та інших ресурсів. Для досягнення цієї мети Компанія: управляє дочірніми підприємствами, які здійснюють ремонт і утримання автомобільних доріг (дорожніх об`єктів), крім залізничних переїздів; розробляє стратегію розвитку (стратегічний план розвитку) Компанії; проводить науково-технічну політику з метою скорочення інвестиційного циклу і впровадження найновіших досягнень вітчизняної та зарубіжної науки і техніки, концентрації науково-технічного і виробничого потенціалу з розроблення та впровадження нових прогресивних видів техніки, технологій і матеріалів; концентрує фінансові, матеріально-технічні та трудові ресурси з метою ефективного виконання програм розвитку дорожнього господарства України та інфраструктури автомобільних доріг. Відповідно до Положення про відділ інвестицій Управління майна АТ ДАК «Автомобільні дороги України», керівником якого була позивач, основними завданнями Відділу є здійснення діяльності з метою залучення інвесторів для вкладення їх майнових та інших цінностей в діяльність дочірніх підприємств та інших підприємств Компанії, в результаті якої створюється прибуток (дохід) та/або досягаються інші встановлені Компанією позитивні ефекти, забезпечення реалізації інвестиційної та інноваційної політики Компанії, розвитку міжрегіональних та міждержавних економічних зв`язків Компанії та координація роботи по залученню інвестицій. Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В силу положень ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ст.78 ЦПК України). Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З боку відповідача на момент розгляду справи суду не надано доказів припинення повністю господарської діяльності Компанії, її дочірніх підприємств, відсутність фінансування, неможливість виконання роботи в дистанційному режимі, зважаючи на завдання Компанії, які носять фактично організаційно-адміністративні функції, та неможливості виконання позивачем своїх обов`язків або іншої роботи, що є підставою для призупинення трудового договору. Як встановлено в ході судового розгляду Компанія продовжувала свою діяльність відповідно до Статутних завдань, хоча із певними обмеженнями. Також з боку відповідача не надано будь яких доказів відсутності у Компанії можливості забезпечити роботою позивача з огляду на завдання відділу, який вона очолювала, та необхідності проведення роботи по залученню інвесторів для забезпечення діяльності дочірніх компаній по відновленню доріг в умовах воєнного стану. Крім того, відповідачем в ході судового розгляду не спростовано наявність можливості забезпечення працівників Компанії роботою в дистанційному режимі, зважаючи на те, що після оголошення в країні карантинних обмежень АТ ДАК «Автомобільні дороги України» працювала в дистанційному режимі і ці обставини не заперечувались. Натомість, позивачем 31.03.2022 р. була подана службова записка про наявність у неї технічних засобів та можливостей виконання покладених завдань, у тому числі за місцем розташування Компанії. Крім того, [PERSON] мала досвід виконання обов`язків начальника управління майна, що підтверджується наказом № 133-ВК від 04.08.2021 р., що спростовує посилання відповідача на неможливість виконання інших функцій позивачем. Враховуючи викладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про незаконність винесеного наказу від 24 березня 2022 року №36-ВК в частині призупинення дії трудового договору з [PERSON] , а отже він підлягає скасуванню в цій частині. З огляду на це, з відповідача підлягає стягненню невиплачений середній заробіток за період з 24.03.2022 по 02.06.2022р. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. за № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» вона застосовується, серед іншого, у випадках вимушеного прогулу. Відповідно до пункту 2 Постанови № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Таким чином, при визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватись виходячи з виплат, отриманих за попередні два місяці роботи. Відповідно до пункту 5 Постанови № 100 основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цієї Постанови визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий п. 8 Постанови № 100). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Постанови № 100). Враховуючи, що судом встановлено обставину протиправності винесення відповідачем наказу про призупинення дії трудового договору, суд вважає обґрунтованою заявлену позивачем вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24.03.2022 року, тобто з дня винесення відповідного наказу по 02.06.2022 р. (по момент звільнення). Проведений позивачем розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу (т.1 а.с.6-7) відповідає вимогам постанови Кабінету Міністрів № 100 та приймається судом до уваги. Згідно даного розрахунку, який не спростований відповідачем, середньоденна заробітна плата позивача становить 1312,50 гривень. Враховуючи термін вимушеного прогулу (51 робочий день) сума середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача за період з 24.03.2022 р. по 02.06.2022 р. становить 66937,50 гривень без вирахування о обов`язкових платежів, податків та зборів. Крім того, судом встановлено, що відповідачем не було своєчасно проведено розрахунок при звільненні з позивачем, який фактично виплачений 20.06.2022 р. Відповідно до положень ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В силу положень ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В зв`язку з недотриманням відповідачем строків розрахунку при звільненні та виплату зазначеного розрахунку 20.06.2022 р. з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки за період з 02.06.2022 р. по 20.06.2022 р. в розмірі 22312,50 гривень, виходячи з розміру середньоденної заробітної платі 1312,50 гривень. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 88 000,00 грн, суд зазначає наступне. Відповідно до положень статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі порушення законних прав працівника та у випадку, якщо таке порушення призвело до моральних страждань. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (Stankov v. Bulgaria, № 68490/01, § 62, 12 липня 2007 року). Згідно із пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступним змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може проявлятися, зокрема: в моральних переживаннях в зв`язку з порушенням права власності. Як зазначено у пункті 9 вказаної Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Між тим, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. У постанові Верховного Суду від 01 березня 2021 року в справі № 466/8242/18 (провадження № 61-943св20) зазначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду нагадує, що в постанові 01 березня 2021 року в справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18) вказано, що «за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди». При вирішені питання щодо наявності підстав для відшкодування моральної шкоди суд виходить з того, що безпідставне призупинення дії трудового договору з позивачем та затримка розрахунку при звільненні призвели до порушення прав останньої, позбавили її засобів до існування, на які вона розраховувала, зважаючи на те, що на її утриманні знаходиться малолітня дитина, яку вона виховує самостійно, за відсутності інших засобів до існування. Зазначені обставини призвели до душевних хвилювань, вимушеної зміни способу життя, необхідності вживати заходів для отримання засобів для існування. Однак, суд вважає, що позивачем не доведено в повному обсязі розмір завданої моральної шкоди, яку вона просить стягнути. З огляду на принцип співмірності та пропорційності розміру завданої шкоди та глибини душевних страждань, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 3000 гривень. Отже повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. В ході розгляду справи представник відповідача заявила про пропуск позивачем строків звернення до суду та просила застосувати наслідки і відмовити у позові. Відповідно до статті 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (стаття 234 КЗпП України). Стаття 234 КЗпП України не визначає переліку причин для поновлення строку та їх поважність має визначається судом в кожному випадку, залежно від конкретних обставин справи. При цьому очевидно, що як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали істотні труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. У постанові від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц Верховний Суд України вказав, що установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. У трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Позивач була обізнана про дату та підставу видання наказу про призупинення трудового договору, та як вбачається з матеріалів справи зверталась до профспілкової організації, до Наглядової ради АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» зі зверненнями щодо сприяння у відновленні порушених прав. Крім того, позивач звертала до Головного управління Держпраці у Київській області щодо незаконного призупинення трудового договору. Крім того, судом встановлено, до позивач зверталась до Компанії з заявою про видачу довідки про розмір заробітної плати для розрахунку вимог щодо стягнення середнього заробітку. З огляду на викладене, суд вважає, що строки звернення до суду були пропущені з поважних причин та не вбачає підстав для застосування наслідків пропуску звернення до суду. На підставі положень ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати щодо сплати судового збору.

Outcome: partial