Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного міста Дніпропетровська з позовом, в якому просить зняти арешт з нерухомого майна, накладений відповідно до постанови Бабушкінським районним відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про арешт майна боржника [PERSON] та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні № 47476833 від 07.05.2015 року. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є спадкоємцем після смерті рідного брата [PERSON] , який помер [INFO] . За життя братові належав на праві власності на підставі договору дарування № 1-8570 від 13.10.1992 року будинок [ADDRESS] . Під час оформлення спадкових прав з`ясувалося, що на даний будинок, який входить до складу спадкового майна, накладено вказаний вище арешт та заборона відчуження. Відтак, за наявності арешту (обтяження), накладеного на майно спадкодавця, порушується право позивача як спадкоємця, внаслідок чого останній позбавлений змоги успадкувати майно після смерті свого брата [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з чим звернувся до суду за захистом своїх порушених прав. Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 31.10.2022 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. У встановлений судом строк відповідач Перший Правобережний відділ державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах місті Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відзив на позов не подав. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем знаходження відповідача направлялись ухвали про відкриття провадження та позовна заява з додатками, які були отримані останнім 15.11.2022 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, що містяться в матеріалах справи. В судовому засіданні представник відповідача ДВС Потапенко В.В. проти задоволення позову заперечувала, пояснила, що, дійсно, на виконанні у Правобережного ДВС знаходився виконавчий лист № 200/32670/13ц від 12.02.2014 року, виданий Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості у розмірі 176315,55 гривень. Постановою від 07.05.2015 року виконавче провадження № 47476833 було відкрито, постановою від 07.05.2015 року звернено стягнення на майно боржника, накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження. В зв`язку з оголошенням в розшук майна боржника виконавче провадження 15.05.2015 року було зупинено на підставі п. 4 ч.1 ст. 38 ЗУ «Про виконавче провадження». Постановою державного виконавця від 22.06.2016 року виконавчий лист було повернуто на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» через не виявлення майна боржника протягом року з дня оголошення розшуку. Оскільки заборгованість не погашено, тому вважає, що арешт та заборону знімати не можна. Третя особа - АТ КБ «ПРИВАТБАНК» пояснення по суті справи на адресу суду не направив, був належним чином повідомлений про дату та місце судового розгляду, заяв про причини неявки або відкладення не надав. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шульдіна Т.В. в судове засідання не з`явилася, надала клопотання про судовий розгляд за її відсутності. Суд, вислухавши позиції позивача та представника ДВС, дослідивши матеріали цивільної справи, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків. З договору дарування, посвідченого Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 13 жовтня 1992 року за реєстровим № 1-8570, зареєстрованого в Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації 20 жовтня 1992 року в реєстрову книгу № 533 за реєстровим № 217, судом встановлено, що будинок [ADDRESS] належав братові позивача [PERSON] , який помер [INFO] . На виконанні у Шевченківський ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області знаходився виконавчий лист № 200/32670/13ц від 12.02.2014 року, виданий Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості у розмірі 176315,55 гривень. Постановою від 07.05.2015 року виконавче провадження № 47476833 було відкрито, постановою від 07.05.2015 року звернено стягнення на майно боржника, накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження. В зв`язку з оголошенням в розшук майна боржника виконавче провадження 15.05.2015 року було зупинено на підставі п.4 ч.1 ст. 38 ЗУ «Про виконавче провадження». Постановою державного виконавця від 22.06.2016 року виконавчий лист було повернуто на підставі п.7 ч.1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» через не виявлення майна боржника протягом року з дня оголошення розшуку З листа Першого Правобережного відділу ДВС від 07.09. 2022 року № 24882 встановлено, що перевіркою Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що виконавчий документ №200/32670/13ц від 12.02.2014 року відносно [PERSON] станом на 07.09.2022 року на виконанні у Відділі не перебуває. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 12 липня 2022 року № 304798959, зареєстровано обтяження майна, а саме, 12.05.2015 року № 9622386, арешт нерухомого майна боржника [PERSON] та оголошення заборони його відчуження. Підстава обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 47476833, виданий 07.05.2015 року Бабушкінським ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції. Постановою від 09 червня 2022 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шульдіна Т.В. відмовила позивачу [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , на частину в праві власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який належав синові померлого [PERSON] [PERSON] , який помер [INFO] , спадкоємцем якого був батько [PERSON] , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав в зв`язку з тим, що на все нерухоме майно [PERSON] було накладено арешт. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Положеннями статті 41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15 травня 2013 року № 6-26цс13. Відповідно до частин першої, другої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 2 постанови від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснив, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідно до частини першої-третьої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено виключний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, а саме: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. При цьому, частина п`ята статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із частиною першою статті 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30) В силу частини 5 статті 47 цього Закону, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону. Судом встановлено та матеріали справи не містять інформації щодо повторного пред`явлення третьою особою - стягувачем виконавчого листа № 200/32670/13ц від 12.02.2014 року, виданого Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська, про примусове стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» боргу у сумі 176315,55 гривень до виконання за життя спадкодавця. Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 1281 ЦК України у редакції, чинній на час відкриття спадщини, кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. В матеріалах справи відсутні докази звернення стягувачем з вимогою до спадкоємців в порядку та у строки, визначені ст.1281 ЦК України. Підставою подання позову у справі є спричинення порушення однієї із складових права власності, визначеної ч. 1 ст. 317 ЦК України, - права розпорядження майном. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Аналогічна правовапозиція викладенау постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року в справі 755/6302/19 (провадження № 61-11244св20). Як встановлено судом, арешт на спадкове майно, був накладений на підставі постанови відділу виконавчої служби від 07.05.2015 року року в межах виконавчого провадження щодо стягнення боргу з померлого брата позивача [PERSON] , який на той час був власником даного житла. На даний час виконавче провадження не здійснюється, а відтак потреби в арешті не існує. Наявність обтяження (арешту) будинку перешкоджає позивачу в оформленні спадщини, що відкрилась після смерті його брата та батьків, а також перешкоджає позивачу у здійсненні ним права власності на спадкове майно. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про те, що підстав для існування арешту на даний час не існує, а наявність накладеного обтяження майна порушує права позивача, що дає підстави для задоволення позову, оскільки іншим шляхом відновити порушені права позивача неможливо. На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса), треті особи Акціонерне товариство «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шульдіна Тетяна Василівна, про зняття арешту з нерухомого майна, підлягають задоволенню. Судові витрати на підставі заяви позивача [PERSON] залишити за ним. На підставі викладеного,

Outcome: approved