Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить суд розірвати шлюб, укладений між ним та [PERSON] , зареєстрований 10 червня 2011 року Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 274; встановити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом із батьком - [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що з 10.06.2022 року перебуває у шлюбі з відповідачкою [PERSON] . У шлюбі у сторін народились діти - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Протягом останніх років сімейне життя між позивачем та відповідачкою поступово погіршувалось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. З березня 2022 року сторони не ведуть спільного господарства та мешкають окремо, у зв`язку із чим просить суд ухвалити рішення про розірвання шлюбу. Крім того, позивач просить встановити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом із ним, посилаючись на те, що на даний час дитина [PERSON] , [INFO] виявляє бажання мешкати разом з ним, тягнеться до нього, бо позивач має більш виражений психологічний зв`язок з дитиною, дбає про обох дітей однаково, однак [PERSON] на даний час потребує більшої постійної участі батька у своєму житті. З урахуванням викладено, просить суд визначити місце проживання дитини [PERSON] разом з позивачем. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 25.01.2023 року відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 20.03.2023 року від директора Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради - Малько О.П. надійшов Висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком, [PERSON] та пояснення, відповідно до яких просить розглядати справі без участі представника органу опіки та піклування, рішення по справі просить прийняти з урахуванням висновку. 21.03.2023 року на адресу суду по електронній пошті від відповідачки [PERSON] надійшли пояснення, відповідно до змісту яких, вона визнає позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі та просить розглядати справу в її відсутність. По суті позовних вимог надала письмові пояснення, відповідно до яких після початку війни виїхали за межі України. Чоловік спілкується з дітьми щоденно, приймає участь у їх житті, у тому числі оплачує дітям навчання в онлайн школі. Старший син [PERSON] дужує сумує за батьком, виявляє бажання мешкати разом з батьком та тягнеться до нього більше ніж до мене. [PERSON] залишається в собі на деякий час та постійно говорить меня про те, що хоче бути з батьком. Молодша дитина має більш тісний психологічний зв`язок з матір`ю та не виражає такого бажання бути з батьком, як [PERSON] . Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 21.03.2023 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, від представника позивача [PERSON] - адвоката Бочарової О.М. через канцелярію суду подана заява про розгляд справи за її відсутності із зазначенням щодо підтримання позовних вимог в повному обсязі та ухвалення рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи - Служби у справах дітей по Салтівському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився. Відповідачка у судове засідання також не з`явилась, надала пояснення, відповідно до яких, визнає позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі та просить розглядати справу в її відсутність. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони знаходяться у шлюбі, який був зареєстрований 10 червня 2011 року Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 274 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] ). Від шлюбу подружжя мають дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтва про народження дітей. Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, неповнолітні діти - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , разом із позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] . Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ст. 1 Сімейного Кодексу України побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. Відповідно до ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу жінки та чоловіка не допускається. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного Кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 110 Сімейного Кодекс України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Беручи до уваги те, що сторони мають різні інтереси та погляди на життя, шлюбно-сімейні стосунки між сторонами припинені, відповідачка виїхала за межі України, суд дійшов висновку, що шлюб між подружжям необхідно розірвати. Що стосується вимог позивача про визначення місця проживання дитини, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини другої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Суду надано висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 16.03.2023 року № 107 щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком, [PERSON] , з якого убачається, що батьками дитини [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . Місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , зареєстровано разом із батьками за адресою: [ADDRESS] , де створені всі умови для проживання дитини. Батько дитини, [PERSON] є фізичною особою підприємцем, має самостійний дохід. Відповідно до наданої довідки КНП «Міський психоневрологічний диспансер № 3» Харківської міської ради [PERSON] впродовж останніх п`яти років за медичною допомогою не звертався, на обліку не перебуває. Відповідно до надано довідки КНП ХОР «Обласний наркологічний диспансер» [PERSON] на диспансерному обліку не перебуває. Згідно з характеристикою [PERSON] , учня приватного закладу загальної середньої освіти «Демократична школа «Альтер Скул» оплату за навчання здійснює батько дитини, [PERSON] . У вихованні дитини приймають участь обидва батьки. Мати дитини, [PERSON] , надала свої письмові пояснення, в яких зазначає, що [PERSON] дуже сумує за батьком та бажає мешкати разом із ним, тому просить розглянути питання про визначення місця проживання [PERSON] з батьком [PERSON] , також зазначила, що підтримує та не заперечує проти позовних вимог. Враховуючи викладене, Департамент служб, як представник органу опіки та піклування, вважає доцільним визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком, [PERSON] . Крім того, з пояснень відповідачки [PERSON] , які містяться в матеріалах справи, убачається, що позивач дійсно приймає безпосередню участь у вихованні та догляді за дітьми. Він є гарним батьком, який дбає про дітей та любить їх. Чоловік спілкується з дітьми щоденно, приймає участь у їх житті, оплачує дітям навчання. Старший син - [PERSON] , [INFO] , дуже сумує за батьком, виявляє бажання мешкати разом із ним та тягнеться до нього більш ніж до мене. [PERSON] дійсно має виражений психологічний зв`язок з [PERSON] , говорить про те, що хоче бути з батьком. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Так як визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, враховуючи все вищевикладене, беручи до уваги інтереси малолітнього [PERSON] , [INFO] , висновок органу опіки та піклування суд дійшов висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей по Салтівському району Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного і

Outcome: approved