Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-17 00:00:00

Представник позивача О.Біленко, який діяв в інтересах [PERSON] , звернувся до Зміївського районного суду Харківської області з позовною заявою, в якій просив суд визнати незаконним та скасувати наказ ПАТ «Центренерго» №3-к «Про відсторонення від роботи» від 04.01.2022 року щодо відсторонення від роботи з 04.01.2022 без збереження заробітної плати [PERSON] , слюсаря з ремонту устаткування котельних та пилопідготовчих цехів 6 розряду цеху централізованого ремонту котельного устаткування №1, у зв`язку з ухиленням від обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 на строк до надання ним сертифіката про вакцинацію або до закінчення дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2; поновити [PERSON] на роботі та допустити до її виконання; стягнути з ПАТ «Центренерго» на користь [PERSON] заробітну плату за час відсторонення від роботи по день ухвалення рішення суду. Рух справи. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 17.01.2022 року позовну заяву залишено без руху (а.с. 29) Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 18.01.2022 року відкрито провадження в цивільній справі, яку призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом в судове засідання учасників справи (а.с. 39) Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 17.02.2022 відкладено розгляд справи до 13 год 00 хв 15.03.2022, визнано явку сторін у судове засідання обов`язковою (а.с. 53) 18.02.2022 надійшла заява представника позивача про залучення до участі у справі у якості співвідповідача ПАТ «Центренерго» в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції (а.с. 47-50) 24 лютого 2022 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, в зв`язку з чим Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб, в подальшому неодноразово продовжений. Розгляд справ, окрім невідкладних, згідно Рекомендацій Ради суддів України від 02.03.2022 року, визначався відповідно до особливостей роботи судів в умовах воєнного стану, виходячи з поточної ситуації у відповідному регіоні та необхідності забезпечення безпеки учасників та працівників суду. 07.07 2022 року надійшла заява [PERSON] про уточнення позовних вимог (а.с. 70) 14.07.2022 від представника відповідача ПАТ «Центренерго» Чебаненка В.Л. надійшли заперечення проти заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 78-80) 15 вересня 2022 року ухвалою Зміївського районного суду Харківської області зупинено провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Центренерго», відокремленого підрозділу ПАТ «Центренерго» Зміївська теплова електрична станція, про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час відсторонення - до ухвалення рішення Великою Палатою Верховного Суду по цивільній справі № 130/3548/21, пов`язану з очевидною необхідністю формування єдиної правозастосовної практики у справах про відсторонення працівників від роботи з підстав їх відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 для забезпечення розумної передбачуваності судових рішень (а.с. 88-89) 02 березня 2023 року провадження в цивільній справі № 621/31/22 поновлено в зв`язку з ухваленням Великою Палатою Верховного Суду остаточної постанови від 14.12.2022 року по справі № 130/3548/21 та призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи про дату, час і місце судового засідання (а.с. 91) Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 30.03.2023 залучено до участі у справі в якості співвідповідача відокремлений підрозділ Зміївської теплової електричної станції ПАТ «Центренерго» (юридична адреса: 63460, Харківська область, Чугуївський район, смт.Слобожанське, вул..Балаклійське шосе,2) (а.с. 104-105) Позиції сторін по справі. В обґрунтування позову зазначено, що 07.12.2021 року [PERSON] був ознайомлений з листом від 07.12.2021 №05/282, в якому повідомлено, що з 09.12.2021, на період дії карантину, профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 є обов`язковим для працівників Зміївської ТЕС ПАТ «Центренерго». В подальшому, 04.01.2022 року наказом в.о. директора Зміївської теплової електричної станції ПАТ «Центренерго» №3-к «Про відсторонення від роботи», позивача [PERSON] , слюсаря з ремонту устаткування котельних та пилопідготовчих цехів 6 розряду цеху централізованого ремонту котельного устаткування №1, відсторонено від роботи з 04.01.2022 без збереження заробітної плати у зв`язку з ухиленням від обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 на строк до надання ним сертифіката про вакцинацію або до закінчення дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Тобто, підставою для відсторонення позивача від роботи стало те, що ним не було надано документа, який підтверджує отримання повного курсу вакцинації або однієї дози дводозної вакцини від COVID-2; міжнародного, внутрішнього сертифіката або іноземного сертифіката, що підтверджує вакцинацію від COVID-19; або довідки про абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень. Позивач вважає наказ №3-к «Про відсторонення від роботи» від 04.01.2022 незаконним, протиправним та таким, що прийнятий з істотним порушенням норм чинного законодавства, в зв`язку з чим, з урахуванням уточнень, просив визнати його незаконним та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу (відсторонення) за період з 04.01.2022 по 04.03.2022 року в розмірі 44832,00 гривень, лікарняний 11200,00 гривень, а разом 56032,00 гривень (а.с.1-19, 70) Відповідачі Публічне Акціонерне Товариство «ЦЕНТРЕНЕРГО» та його відокремлений підрозділ ПАТ «Центренерго» Зміївська теплова електрична станція, - не погодилися з пред`явленим позовом та просили відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування\~своєї позиції\~представник відповідачів\~ [PERSON] \~у запереченнях\~від 11.07.2022\~просив відмовити\~у задоволенні\~заяви про\~уточнення позовних\~вимог,\~вказавши що\~заява про\~уточнення позовних\~вимог від\~29.06.2022\~суперечить нормам\~процесуального права,\~оскільки за\~своїм змістом\~є нічим\~іншим,\~як заявою\~про збільшення\~позовних вимог,\~оскільки у\~ній позивач\~просить суд\~стягнути з\~відповідача ще\~додатково 11200,00\~грн.\~При цьому,\~предметом первісного\~позову була\~вимога про\~визнання незаконним\~та скасування\~наказу про\~відсторонення від\~роботи,\~поновлення на\~роботі та\~стягнення заробітної\~плати за\~час відсторонення.\~Однак,\~як вбачається\~із заяви\~про уточнення\~заявлених позовних\~вимог від\~29.06.2022\~року,\~Позивач просить\~суд стягнути\~з Відповідача\~суму начебто\~неоплаченого лікарняного,\~що являється\~по своєї\~суті зовсім\~іншою вимогою,\~яка у\~жодному разі\~не пов`язана\~з первісним\~предметом позову\~ані підставою\~виникнення,\~ані поданими\~доказами.\~Як вбачається\~зі змісту\~заяви,\~на лікарняному\~позивач перебував\~з 08.12.2021\~по 17.12.2021,\~ тоді\~як первісна\~вимога про\~стягнення несплаченого\~заробітку та\~відсторонення від\~роботи відбувалося\~з 04.01.2022\~по 04.03.2022,\~тобто вимоги\~про стягнення\~лікарняного не\~мають жодного\~відношення до\~первісної позовної\~заяви.\~(а.с. 78-80) В судовому засіданні позивач [PERSON] наполягав на задоволенні позову з підстав, викладених в первісному позові та заяві про уточнення позовних вимог. Стосовно вимоги щодо сплати лікарняного просив врахувати, що на момент розгляду справи вказані кошти відповідачем сплачено в повному обсязі, тому просив прийняти його відмову від цієї частини позовних вимог. Представник відповідачів ПАТ «Центренерго» та відокремленого підрозділу Зміївська ТЕС ПАТ «Центренерго» В.Чебаненко в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Подав до суду письмову заяву, в якій просив зупинити провадження у справі на підставі п.10 ч.1 статті 252 ЦПК України до закінчення перегляду в касаційному порядку справи № 621/248/22 щодо спору в подібних правовідносинах за участю відповідачів. Позивач [PERSON] заперечував проти зупинення судового розгляду та наполягав на вирішенні справи за відсутності представника відповідачів, вказавши, що справа перебуває в провадженні суду тривалий час, юридичний відділ відповідача обізнаний про дату, час і місце судового розгляду, складається з декількох працівників, а надані сторонами докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом спору без вирішення іншої справи, яка перебуває на перегляді в касаційному порядку. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 18.04.2023 року прийнято відмову позивача від позовних вимог в частині стягнення оплати лікарняного з 08.12.2021 по 17.02.2021 року та відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідачів про зупинення провадження у справі. Згідно ч.1\~статті 223\~ЦПК України,\~неявка у\~судове засідання\~будь-якого\~учасника справи\~за умови,\~що його\~належним чином\~повідомлено про\~дату,\~час і\~місце цього\~засідання,\~не перешкоджає\~розгляду справи\~по суті,\~крім випадків,\~визначених цією\~статтею. Враховуючи належне повідомлення представника відповідача про дату, час і місце судового розгляду, позицію позивача, який наполягав на розгляді справи, тривалість судового розгляду, а також надану сторонам судом можливість висловлення своєї позиції шляхом подання письмових заяв по суті спору, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідачів. Обставини, встановлені судом. Заслухавши доводи учасників справи, дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що: Листом в.о.директора Зміївської теплової електричної станції ПУТ «Центренерго» від 07.12.2021 № 05/282 [PERSON] повідомлено про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, в якому запропоновано у строк до 08.12.2021 надати до відділу охорони праці один з наведених документів: міжнародний сертифікат або внутрішній серти фікат, що підтверджує вакцинацію проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 двома або однією дозами; довідку форми № 028-1/о «Висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короно вірусом SARS-CoV-2»; COVID-сертифікат про одужання від зазначеної хвороби (а.с. 23) Згідно результатів медичного огляду (а.с.72-75) позивач [PERSON] з 08 по 17 грудня 2021 року перебував на лікарняному з діагнозом «гострий бронхіт/бронхіоліт» Наказом в.одиректора Зміївської теплової електричної станції № 3-к від 04.01.2022 [PERSON] , слюсаря з ремонту устаткування котельних та пилопідготовчих цехів 6 розряду цеху централізованого ремонту котельного устаткування № 1, відсторонено від роботи з 04 січня 2022 року без збереження заробітної плати у зв`язку з ухиленням від обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 на строк до надання ним сертифіката про вакцинацію або до закінчення дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої SARS-CoV-2 (а.с. 24) Згідно наказу в.о.директора Зміївської теплової електричної станції № 137-к від 03.03.2022 року «Про допуск до роботи», на підставі наказу МОЗ України від 25.02.2022 року № 380 позивача [PERSON] допущено до роботи з 04 березня 2022 року до завершення воєнного стану (а.с.61- 62) При цьому, під час дії воєнного стану в Україні, наказом в.о. директора Зміївської теплової електричної станції ПАТ «Центренерго» № 225 від 23.02.2022 року переведено персонал Зміївської ТЕС, за виключенням працівників бази відпочинку «Біле озеро», на неповний робочий час з 01\~травня 2022\~року по\~31\~жовтня 2022\~року для певних категорій працівників або підрозділів в цілому у вигляді: для працівників =, працюючих за однозмінними графіками роботи за нормою 40-годинного робочого тижня (графіки роботи № 1, 14, 10) неповний робочий тиждень, виходячи з 32 робочих годин на тиждень. Чотириденний робочий тиждень з вихідними днями п`ятниця, субота, неділя (тривалість робочої зміни 8 год, обідньої перерви 1 год) (п.п. 1.1. п. 1) (а.с. 85) З довідки, виданої керівником Зміївської теплової електричної станції ПАТ «Центренерго» №07 від 06.01.2022, вбачається, що [PERSON] працює з 09.07.1991 року на підприємстві Зміївська ТЕС ПАТ «Центренерго» на посаді слюсаря з ремонту устаткування котельних та пилопідготовчих цехів 6 розряду. У листопаді 2021 року позивачеві нараховано заробітну плату в розмірі 19336,73 грн, у грудні 2021 року 18050,41 грн. Середньомісячна заробітна плата за останні 6 місяців складає 22416,06 гривень (а.с. 71) Норми права, що підлягають застосуванню, та позиція суду. Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.ст.76-81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. За змістом пункту 1\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі Конвенція), кожен має право на повагу до свого приватного життя, яке включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, в тому числі, стосунки професійного або ділового характеру. Обмеження, накладені, зокрема, на доступ до трудової діяльності, впливають на приватне життя людини та є втручанням у право на повагу до такого життя, а тому підпадають під дію статті 8 Конвенції. Критерії правомірного втручання держави у право на повагу до приватного життя людини викладені в пункті 2 статті 8 Конвенції, відповідно до якого органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом, і є необхідним у демократичному суспільстві, в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Критеріями сумісності заходу втручання держави у право на повагу до приватного життя з гарантіями статті 8 Конвенції є такі: 1) чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, який відповідає вимогам до якості (доступність, чіткість і зрозумілість, передбачуваність застосування з метою уникнення ризику свавілля); 2) чи переслідувало легітимну мету, що випливає саме зі змісту пункту 2 вказаної статті; 3) чи є відповідний захід нагально потрібним і пропорційним цій меті (необхідним у демократичному суспільстві), тобто, чи є він у ситуації конкретної людини найменш обтяжливим засобом, що дозволяє досягнути визначеної в пункті 2 статті 8 Конвенції мети. Втручання становитиме порушення гарантій статті 8 Конвенції, якщо воно не відповідатиме будь-якому з означених критеріїв. Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої та другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права, за якими обов`язковими є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення за будь-яких умов праці. Незалежно від підстав виникнення трудових правовідносин, держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для реалізації трудових правовідносин на рівні закону, а відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод працівника. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (абзаци 1 і 5 підпункту 2.2 пункту 2, абзац 12 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України від 04 вересня 2019 року. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з частиною другою статті 22 КЗпП України, будь яке пряме або непряме обмеження прав, чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Статтею 46\~КЗпП\~України встановлено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Правовий висновок про те, що статтею 46\~КЗпП\~України встановлений вичерпний перелік випадків відсторонення працівника від роботи, висловлено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц (провадження N 61-18651св18). Позивач, обґрунтовуючи незаконність оскаржуваного наказу про відсторонення від роботи, зазначив, що жодним Законом України як нормативним актом не передбачено відсторонення працівника від роботи внаслідок відсутності щеплення від COVID-19, а значить не підпадає під «інші випадки, передбачені законодавством» Однак, таке твердження позивача не відповідає загальноприйнятому розумінню вказаного терміну, оскільки термін "законодавство" досить широко використовується у національній правовій системі, в тому числі й в Конституції України (статті 9, 19, 118, пункт 12 розділу XV "Перехідні положення"). Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21\~КЗпП\~України (рішення від 09 липня 1998 року №12-рп/98) офіційно розтлумачив термін "законодавство" та дійшов висновку, що термін "законодавство" потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. Статтею 284\~Цивільного\~кодексу\~України передбачено, що надання медичної допомоги фізичній особі, яка досягла чотирнадцяти років, провадиться за її згодою. Повнолітня дієздатна фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій і може керувати ними, має право відмовитися від лікування. За змістом пункту "б" частини першої статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» №2801-XII (далі Закон №2801-XII), громадяни зобов`язані у передбачених законодавством випадках робити щеплення. Щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань можуть здійснюватися обов`язкові медичні огляди, профілактичні щеплення, лікувальні та карантинні заходи в порядку, встановленому законами України (друге речення частини другої статті 30 цього Закону). Статтею 43 цього ж Закону визначено, що для застосування методів діагностики, профілактики та лікування необхідна згода інформованого відповідно до статті 39 цих Основ пацієнта. Медичне втручання (застосування методів діагностики, профілактики або лікування, пов`язаних із впливом на організм людини) допускається лише\~в\~тому\~разі,\~коли\~воно\~не може\~завдати\~шкоди\~здоров`ю\~пацієнта. Медичне втручання, пов`язане з ризиком для здоров`я пацієнта, допускається як виняток в умовах гострої потреби, коли можлива шкода від застосування методів діагностики, профілактики або лікування є меншою, ніж та, що очікується в разі відмови від втручання, а усунення небезпеки для здоров`я пацієнта іншими методами неможливе (частини перша та друга статті 42 Закону № 2801-XII). Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» №1645-III від 06 квітня 2000 року (далі -Закон №1645-III) визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб. Стаття 11\~цього\~Закону визначає, що організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян. Частиною першою статті 12\~Закону\~№1645-III передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (речення 1 та 2 частини другої статті 12 Закону №1645-III). Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (речення 3 частини другої статті 12 Закону № 1645-III). У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (частина третя статті 12 Закону №1645-III). Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України (частина четверта статті 12 Закону № 1645-III). Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань (речення 1 частини шостої статті 12 Закону №1645-III). Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України (далі - Положення про МОЗ), затвердженим постановою КМУ\~від\~25\~березня\~2015\~року\~№267 (в редакції постанови КМУ від 24 січня 2020 року № 90), МОЗ України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань. Накази МОЗ України, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 вказаного Положення). 11 березня 2020 року у зв`язку з масштабами поширення SARS-CoV-2 ВООЗ офіційно визнала пандемію COVID-19. Наказом МОЗ України від 25 лютого 2020 року №521\~внесено зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом МОЗ від 19 липня 1995 року N 133, доповнено розділ "Особливо небезпечні інфекційні хвороби" пунктом 39, де зазначено COVID-19. Постановою від\~11\~березня 2020\~року №\~211\~"Про\~запобігання поширенню\~на території\~України гострої\~респіраторної хвороби\~COVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-CoV-2" (далі - Постанова № 211) Кабінет Міністрів України в межах усієї території України встановив карантин на період з 12 березня до 03 квітня 2020 року, заборонивши: відвідування закладів освіти її здобувачами; проведення всіх масових заходів, у яких бере участь понад 200 осіб, крім заходів, необхідних для забезпечення роботи органів державної влади та органів місцевого самоврядування. У подальшому, з огляду на незадовільну ситуацію з поширюваністю коронавірусної інфекції, постановами Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року N 392, від 22 липня 2020 року N641, від 9 грудня 2020 року N 1236, від 17 лютого 2021 року N 104, від 21 квітня 2021 року N 405, від 16 квітня 2021 року N 611, від 11 серпня 2021 року N 855, від 22 вересня 2021 року N 981, від 15 грудня 2021 року N 1336, від 23 лютого 2022 року N 229, від 27 травня 2022 року N 630, від 19 серпня 2022 року N 928, від 23 грудня 2022 року N 1423 карантин неодноразово продовжувався (останнього разу - до 30 квітня 2023 року). Наказом Міністерства\~охорони здоров`я\~від 04.10.2021\~№2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники: центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової перед вищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності та ін. До вказаного Переліку відносено й підприємства відповідача Публічного акціонерного товариства «Центренерго», зокрема, Зміївська ТЕС ПАТ «Центренерго». Цим наказом передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011 року за № 1161/19899 (у редакції\~наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.10.2019 року № 2070). Відповідно до пункту 41-б Постанови КМУ №1236, керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком №2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до ст. 46 КЗпП України, ч.2 ст.12\~Закону\~№1645-III та ч.3 ст.5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням ч.1 ст.94 КЗпП України, ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» та ч.3 ст.5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Постановою КМУ\~від 26\~березня 2022\~року №\~372 внесено зміни до постанови КМУ №1236, згідно яких на період воєнного стану: фізичним особам і суб`єктам господарювання рекомендовано дотримуватися протиепідемічних заходів, спрямованих на запобігання поширенню COVID-19; фізичним особам рекомендовано забезпечити отримання повного курсу вакцинації від COVID-19 вакцинами, включеними ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях; закладам охорони здоров`я забезпечити готовність до реагування на спалахи COVID-19 в умовах воєнного стану; пункт 41-6 постанови №1236 було доповнено абзацом такого змісту: "Положення цього пункту не застосовуються на період воєнного стану". Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» № 4004-XII (далі -Закон №4004-XII) та Інструкцією про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності № 66 (далі -Інструкція № 66). Так, підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (абзац 6 частини першої статті 7 Закону № 4004-XII). Відповідно до пункту 2.3 Інструкції №66,з урахуванням змін, внесених наказом МОЗ від 30 серпня 2011 року №544, подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності - це письмовий організаційно-розпорядчий документ Державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб. Відповідно до пункту 2.2 Інструкції №66, право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам Державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб. Пунктом 2.5 Інструкції №66, визначено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання. Подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складається за формою згідно з додатком 1 до цієї Інструкції. Згідно з пунктом 2.7 Інструкції №\~66 термін, на який відсторонюється особа, залежить від епідеміологічних показань та встановлюється згідно з додатком № 2 до цієї Інструкції. При цьому,\~суд\~зазначає,\~що\~положення\~Закону\~№\~4004-XII та Інструкції №\~66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19, який, в свою чергу регламентований постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096 Вказаною Постановою передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12\~Закону\~№1645-III і частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу. Таким чином, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, передбачено законодавством. Приписи законів України та інших нормативних актів з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника. Таку ж позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21. Зазначені вище положення законів та інших нормативно-правових актів свідчать про те, що на відповідачів, які є роботодавцем позивача, покладено обов`язок забезпечити своєчасне проведення заходів, пов`язаних з проходженням працівниками обов`язкового профілактичного щеплення. Одночасно з цим, суд зазначає, що частиною шостою статті 12\~Закону «Про\~захист населення\~від інфекційних\~хвороб» №1645-III передбачено, що повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх\~згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення; якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження засвідчити це актом у присутності свідків. Згідно ч.7 цієї статті відомості про профілактичні щеплення, поствакцинальні ускладнення та про відмову від обов`язкових профілактичних щеплень підлягають статистичному обліку і вносяться до відповідних медичних документів. Медичні протипоказання, порядок проведення профілактичних щеплень та реєстрації поствакцинальних ускладнень установлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку, що для отримання профілактичного щеплення, в тому числі проти COVID-19, необхідна згода\~працівника,\~який отримав\~повну й\~об`єктивну\~інформацію про\~щеплення,\~наслідки відмови\~від нього,\~тощо. Роботодавець (в даному випадку відповідач) має довести до відома працівника наслідки для виконання трудових обов`язків відмови чи ухилення працівника від обов`язкового профілактичного щеплення, а лікар - надати об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього для здоров`я та можливі поствакцинальні ускладнення. Відмова поінформованого працівника від проведення обов`язкового профілактичного щеплення чи факт ухилення від останнього мають бути належно підтвердженими. (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі N 130/3548/21) При цьому, за змістом Переліку «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» №2153 від 04.10.2021 року, обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, а отже передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від\~того,\~чи є\~в них\~об`єктивна\~необхідність контактувати\~на роботі\~з іншими\~людьми та\~з якою\~саме їх\~кількістю,\~тобто чи\~мають підвищений\~ризик інфікуватися\~коронавірусом SARS-CoV-2\~та/або\~сприяти його\~подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до вказаного Переліку №2153 останній не містить. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), втручання вважатиметься "необхідним у демократичному суспільстві" для досягнення легітимної мети, якщо воно відповідає "нагальній суспільній необхідності" та є пропорційним цій меті, тобто дозволяє її досягнути найменш обтяжливими для людини засобами. З огляду на це в кожній конкретній ситуації треба з`ясовувати, наскільки втручання у відповідне право був виправданим, а також чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21 зазначила, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на\~тій підставі,\~що вона\~працює на\~певному підприємстві,\~у закладі,\~установі,\~іншій організації,\~може бути\~виправданим за\~наявності дуже\~переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду в цій же постанові вказала, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку N 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати такі обставини, як: кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням. Як встановлено судом, і не оспорюється відповідачем, позивач [PERSON] працює слюсарем з ремонту устаткування котельних та пилопідготовчих цехів 6 розряду цеху централізованого ремонту котельного устаткування № 1 відокремленого підрозділу ПАТ «Центренерго» Зміївська теплова електрична станція. З наданих доказів вбачається, що виконання робочих обов`язків позивачем не пов`язано з безпосереднім спілкуванням з великою кількістю працівників підприємства, а отже судом не встановлено умов праці, що збільшували б вірогідність зараження COVID-19. Відповідачами не надано належних і допустимих доказів про те, що позивач при виконанні трудових обов`язків створював реальну загрозу поширення коронавірусної інфекції серед працівників Зміївської ТЕС чи споживачів його продукції. Позивача відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що він працює на підприємстві, всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки. Таким чином, суд приходить до висновку, що ризик можливого зараження позивачем співробітників чи інших осіб на підприємстві відповідачів був значно меншим у порівнянні із втручанням в особисте право позивачки на працю, пов`язаним з відстороненням її від роботи без збереження заробітної плати. Крім того, зі змісту наказу вбачається, що позивача фактично відсторонено від виконання посадових обов`язків на весь час відсутності щеплення проти COVID-19, тоді як, згідно з «Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», затвердженим наказом МОЗ\~України від\~04\~жовтня 2021\~року №2153 (зі змінами), обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, працівники підлягають лише на період дії карантину. Отже, враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість тверджень позивача [PERSON] про незаконність його відсторонення від роботи на час відсутності щеплення проти COVID-19. В зв`язку з безпідставністю відсторонення позивача від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, щодо стягнення середнього заробітку за час незаконного відсторонення суд виходить з наступного. Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Положення статті 235\~КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. У випадках стягнення на користь працівників середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від\~роботи середній заробіток визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарних місяці роботи. Позивач подав до суду заяву про зміну предмета позову, в якій просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час незаконного відсторонення за період з 04.01.2022 по 04.03.2022 року у розмірі 44832,0 грн, (а.с. 70) При цьому, згідно Довідки про доходи № 07 від 06.01.2022 року, позивач [PERSON] , слюсар з ремонту устаткування котельних та пилопідготовчих цехів 6 розряду отримав: у листопаді 2021 року 19336,73 грн заробітної плати; у грудні 2021 року 18050,41грн заробітної плати, а всього 37387, 14 грн (а.с.71) Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Відповідно до пункту 32\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року\~«Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Аналіз даного роз`яснення дає підстави для висновку, що у випадку незаконного відсторонення від роботи підлягає стягненню саме середній заробіток, а не заробітна плата, які є різними за своєю правовою природою, на що вказує і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16. Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 10 постанови від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України, роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Судом встановлено, що в період з 04 січня 2022 року (дня відсторонення від роботи позивача), йому було призупинено виплату заробітної плати. Згідно наказу в.о. директора Зміївської теплової електричної станції ПАТ «Центренерго» № 137-к від 03.03.2022 [PERSON] (таб. № 7994) слюсаря з ремонту устаткування котельних та пило підготовчих цехів 6 розряду цеху централізованого ремонту котельного устаткування № 1 з 04 березня 2022 року допущено до роботи до завершення воєнного стану, тобто за вказаний період з відповідача на користь позивача належить стягнути середній заробіток. Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100\~(далі - Порядок №100). Відповідно до пункту 5 Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Таким чином, -У січні 2022 року (з урахуванням святкових днів 03.01, 07.01) 17 робочих днів -У лютому 2022 року 20 робочих днів; -У березні 2022 року 3 робочих дні; А всього за період відсторонення 40 робочих днів Середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці перед відстороненням (листопад-грудень 2021 року 45 робочих днів) складає (19336,73+18050,41)/45=830,83 гривні \~ \~ \~ \~Відтак, середній заробіток за час незаконного відсторонення від роботи позивача за період з 04.01.2022 року по 03.03.2022 року становить (830,83 грн. х 40 днів)=33233,20 гривень Сума середнього заробітку за час незаконного відсторонення від роботи за один місяць, яка підлягає до негайного виконання, становить 16616,60 грн. Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню, визначений без утримання податку й інших обов`язкових платежів. У\~постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі №9901/407/19\~вказано, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. Таким чином, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час незаконного відсторонення від роботи підлягає частковому задоволенню, і з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час незаконного відсторонення від роботи за період з 04 січня 2022 року по 03 березня 2022 року в розмірі 33233,00 грн. з утриманням із цієї суми установлених законодавством податків та зборів. Відповідно до вимог пункту 4 частини першої\~статті 430 ЦПК України,\~рішення в частині присудження виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць в розмірі 16616,60 грн. з утриманням із цієї суми установлених законодавством податків та зборів слід допустити до негайного виконання. Згідно п.5 ч.1 статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення, суд має вирішити питання розподілу судових витрат між сторонами. За змістом положень ч.1, ч.6 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються витрати на користь осіб, які їх понесли. Оскільки позивач на підставі п.1 ч.1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, з відповідача відокремленого підрозділу ПАТ «Центренерго» Зміївська ТЕС, - на користь держави належить стягнути судовий збір в розмірі 908,00 гривень (станом на день подання позову) На підставі викладеного,

Outcome: partial