Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-23 00:00:00

12.01.2023 року до Деснянського районного суду м. Києва надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: [PERSON] , про витребування майна з чужого незаконного володіння - за підсудністю, відповідно до ухвали судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01.12.2022. Протоколом автоматизованого розподілу судових справ від 12.01.2023 справа розподілена судді Деснянського районного суду м. Києва Таран Н.Г. В обґрунтування позову посилається на те, що [INFO] помер батько позивачки - [PERSON] , після нього залишився спадок рухоме та нерухоме майно. Позивачка і її мачуха [PERSON] вирішили добровільно розділити спадок. А саме позивачці дістався автомобіль «Фольцваген Пассат» д.н.з. [NUMBER] 2012 року випуску, сірого кольору, VIN- [NUMBER] . Наразі вартість автомобіля становить від 14 900,00 до 16 700,00 доларів США. 07.08.2021 зазначене авто було передано зацікавленій особі у користування [PERSON] в подальшому з можливим викупом зазначеного автомобіля. Те, що [PERSON] користується автомобілем підтверджується полісом № АР/5504528 від 07.08.2021 виданого на ім`я [PERSON] . Поліс виданий на прізвище [PERSON] так як посвідчення водія в неї прізвище [PERSON] , всі інші документи на прізвище [PERSON] . Також, що на разі [PERSON] користується даним автомобілем підтверджує накладна № 570566, де вона придбала моторне мастило . 03.05.2022 [PERSON] разом з дітьми та подругами виїхала на вказаному автомобілі за межі України. Здійснила виїзд через Польщу прикордонний пункт Рава-Руская о 18 год. 28 хв. Наразі, згідно інформації з офіційного сайту МТСБУ є діюча зелена карта № [NUMBER] на зазначене авто. Наразі відповідач повернулася до України, але без автомобіля. Наразі позивачу не відомо про автомобіль. Станом на дату подання позову транспортний засіб, що належить Позивачу так і не був повернутий, що змушує її звернутись до суду. Просить суд витребувати у [PERSON] , [INFO] транспортний засіб - «Фольцваген Пассат» д.н.з. [NUMBER] 2012 року випуску, сірого кольору, VIN- [NUMBER] та зобов`язати його повернути вказаний транспортний засіб [PERSON] , РНОКПП - [NUMBER] . Стягнути з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , РНОКПП - [NUMBER] сплачений судовий збір в розмірі 908 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18.01.2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі, не заперечувала щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України, у встановлений судом строк відзиву на позов не надала. У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди представника позивача, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України разі у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд, незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини: Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи №912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Позивач в межах поданого позову звернулась до суду із позовною заявою про захист свого права власності на транспортний засіб. Відповідно до ч. 1 ст. 328, ч. 4 ст. 334 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим постановою Кабміну № 1388 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено обов`язок власників ТЗ та осіб, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представників, зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом 10 діб після придбання, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Отже, спірний автомобіль у власність позивача не переходив, оскільки така передача не була оформлена у встановленому законом порядку. Позивач не надала жодного документу на підтвердження того що вона є власником вказаного автомобіля Фольцваген Пассат» д.н.з. [NUMBER] 2012 року випуску, сірого кольору, VIN- [NUMBER] . Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке. Як встановлено під час розгляду справи, сторони у цій справі у письмовій формі жодних договорів не укладали щодо спірного транспортного засобу. Правилом частини першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого порушеного права. За змістом статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. У частинах другій та третій статті 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. При цьому, у главі 29 ЦК України «Захист права власності», визначені наступні способи захисту порушених, оспорених чи не визнаних прав: 1) витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов, ст.ст.387-390 ЦК України); 2) усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов, ст.391 ЦК України); 3) визнання права власності (ст.392 ЦК України); 4) визнання незаконним акту, що порушує право власності (ст.393 ЦК України); 5) відшкодування шкоди (ст.394 ЦК України); Статтею 387 ЦК України встановлено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2018 року у справі № 703/5364/15-ц (провадження № 61-4812св18) вказано, що «застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими , речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Позивачем [PERSON] суду не надано жодних доказів порушення її права власності відповідачем [PERSON] , а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про його витребування з незаконного володіння [PERSON] не підлягають до задоволення. Такі ж висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 562/436/18 (провадження № 61-14564св19), від 24 жовтня 2018 року у справі № 208/4791/15 (провадження № 61-7013св18), від 16 травня 2019 року у справі № 159/3141/16-ц (провадження № 61-24830св18), від 28 лютого 2019 року у справі № 177/416/16 (провадження № 61-30323св18), від 22 січня 2019 року у справі № 145/145/17 (провадження № 61-10089св18). Щодо розподілу судових витрат у цій справі. За змістом частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, а в разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивачу відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed