Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-19 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до відповідачів, про визнання не дійсними договорів дарування на земельну ділянку та розташований на ній будинок, посилаючись на те, що її бабуся під час укладення вказаних правочинів на користь сторонніх осіб, в силу віку та стану здоров`я щодо розумових здібностей, помилилася щодо правової природи укладених договорів. Так, дарувальниця вважала, що за умовами укладених договорів, відповідачі візьмуть на себе зобов`язання по догляду за майном яким дарувальниця при житті буде користуватися, зокрема тягар утримання та благоустрій, а також і догляду за самою дарувальницею, яка зазначила, що такі домовленості мали місце із відповідачами усно. Разом з тим, після укладення оспорюваних правочинів, відповідачі втратили інтерес до особи дарувальниці та до майна, яким дарувальниця продовжувала користуватися до часу смерті та несла усі витрати пов`язані з його утриманням. Позивач зазначила, що під час укладення оспорюваних правочинів, із їх змістом нотаріус її не знайомив, правовстановлюючі документи на майно забрали відповідачі. Через три роки після укладення оспорюваних правочинів, позивач звернулась до нотаріуса, який посвідчував ці договори, отримала останні та передивившись текст угод встановила, що останні не містять жодних умов, про які усно домовлялися сторони, про що зазначено вище і з того часу зрозуміла, що її права порушені. Таким чином позивач зазначає, що через її вік, стан здоров`я остання помилилась додо правової природи укладених угод, оскільки про наявність домовленостей між сторонами свідчить той факт, що позивач після їх укладення продовжила безперешкодно користуватися вже подарованим майном. В судовому засіданні позивач, як правонаступник дарувальниці позов підтримала та пояснила, що після смерті сина почала спілкуватися із бабусею, оскільки до цього часу бабуся відсторонювалась від спілкування, їздила із нею на дачу, приїздила до дому допомагала із побутом, організовувала поховання. Представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав зазначених в останній. Відповідач [PERSON] позов не визнав та пояснив, що з сім`єю дарувальниці мали дружні стосунки з 80-х років, у зв`язку з чим мали ключі від їх будинку та відвідували його за бажанням самостійно із дозволу сім`ї дарувальниці, зберігали у підвалі будинку продукти харчування тощо. За час життя сина дарувальниці остання тричі пропонувала відповідачам подарувати будинок, оскільки її сину він був не потрібен, а у будинок та земельну ділянку було вкладено багато праці, зокрема щодо садівництва, для того щоб продати його стороннім особам. Дарувальниці було шкода, що її сад може бути знищений, недоглянутий, віддавати його у чужі руки і враховуючи тривалість дружніх стосунків, які були майже сімейними, а також прийняття участі відповідачами протягом багатьох років у будівництва та садівництві дарувальниця наполягала на вчиненні відповідних правочинів. Разом з тим, відповідачі відмовлялися від укладення правочинів, оскільки був живий її син і на їх погляд саме він мав би розпоряджатися майном матері. Проте, син дарувальниці помер і після його смерті, дарувальниця почала знову наполегливо пропонувати вчинити такі правочини, для чого самостійно знайшла нотаріуса, який знаходиться у її будинку, неодноразово його відвідувала та отримувала консультації з приводу укладення оспорюваних правочинів. В решті решт відповідачі погодились на укладення правочинів, але тільки за умов укладення не договору дарування, а купівлі - продажу, оскільки відповідачі не хотіли за дарма отримувати майно. Проте, коли сторони прийшли до нотаріуса, дарувальниця знову почала наполягати на укладенні договору дарування і укладення угоди не відбулося. В подальшому дарувальниця продовжила консультуватися із нотаріусом і наполягати на укладенні саме договору дарування і пояснювала, що хоче подарувати майно саме відповідачам, які за багато років дружби фактично набули статусу родини. В решті решт відповідачі погодились та домовились із дарувальницею, що остання за час життя буде як і завжди користуватися земельною ділянкою, займатися садівництвом без чого не уявляла свого життя. Під час укладення оспорюваних правочинів, нотаріус неодноразово роз`яснювала дарувальниці можливість укладення інших правочинів, де можна прописати різні умови, зокрема і щодо утримання, проте остання сказала що їй нічого не потрібно і договір дарування є саме той правочин який має бути укладений, тексти правочинів неодноразово перечитувалися. Крім того, нотаріус зважаючи на вік дарувальниці, зажадала від неї довідку із психоневрологічногодиспансеру, для отримання якої сторони поїхали разом до лікарні, де така довідка за результатами огляду лікаря психіатра була видана і будь якої розумової відсталості або відхилень, тощо у дарувальниці виявлено не було, після отримання довідки, сторони через тиждень знову приїхали до нотаріуса та уклади правочини. Крім того, відповідач казав дарувальниці про те, що можна знайти нотаріуса у якого будуть менші ціни за послуги, проте дарувальниця бажала щоб нотаріальні дії вчинив саме нотаріус якого обрала сама. Дарувальниця страждала на хвороби із суглобами, діабет але не у важкій формі, проте вона була кандидат наук і сама зазначала, що із усіх органів добре у неї працює саме голова. Відповідач зазначив, що коли стало питання утримання майна, дарувальниця сказала, що платити треба за старими квитанціями, оскільки не хоче здійснювати переоформлення у садовому товаристві через те, щоб про зміну власника не дізналися сторонні особи, зокрема які є родичами дарувальниці із боку її покійного сина, оскільки протягом життя останні не спілкувалися та мали один до одного неприязні відносини. Відповідач інколи здійснював оплату самостійно, а інколи давав кошти дарувальниці для здійснення тих чи інших витрат по утриманню майна. Після укладення оспорюваних правочинів фактично режим використання майна не змінився, сторони угоди як користувалися майно протягом усього життя так продовжили це робити, дарувальниця займалась садівництвом, відповідач також у цьому допомагав як і раніше по мірі можливості. Разом з тим, приблизно за пів року до смерті, відповідач змінила своє ставлення до родини відповідача, у телефонній розмові на запитання відповідача чи потрібна якась допомога тощо, остання повідомила, що усе добре і нічого не потрібно, сама телефонувати відповідачам припинила, а потім відповідачам надійшла судова повістка. Відповідач вважає, що відношення дарувальниці змінилось через те, що остання почала спілкуватися із онукою, яка є позивачем у справі. Представник відповідача підтримав доводи довірителя та зазначив, що правові підстави для задоволення позову відсутні, усі медичні довідки щодо скарг дарувальниці на стан здоров`я та діагнози датовані маже через рік після укладення оспорюваних правочинів, доводи позивача щодо помилки дарувальниці у правові природі правочину не підтвердженні жодними доказами, в свою чергу власники майна самі вирішують кому і як розпоряджатися майном і що з ним робити, що і було вирішено відповідачами разом із дарувальницею. Крім того, представник зазначив, що навіть при наявності правових підстав для задоволення позову, строк позовної давності для вирішення даного спору встановлений в один рік позивачем пропущений. Відповідач [PERSON] просила розглянути справу у її відсутність, проти позову заперечувала. Третя особа СК «Бджілка», просила позов задовольнити, надала пояснення про те, що дарувальниця сама несла тягар утримання майна за час життя, приїздила на земельну ділянку одна, про перехід права власності садовий кооператив не повідомляла /Т.І а.с. 217-218/. Третя особа ПНКМНО [PERSON] просила розглянути справу у її відсутності та надала пояснення про те, що дарувальниця наполягала саме на укладенні договорів дарування, хоча нотаріус пояснювала, що відповідачі не є її родичами і що буде краще укласти з ними договори довічного утримання або спадковий договір, вразі якщо дарувальниця та відповідачі бажають встановити умови щодо утримання тощо, проте дарувальниця наполягала саме на укладення договорів дарування, що свідчить про те, що остання розуміла юридичну природу таких договорів та наслідки їх укладення. Дарувальниця неодноразово читала проекти договорів дарування, вносила в останні свої корективи та виправляла технічні помилки. Укладати договори дарувальницю ніхто не примушував, підписувала останні дарувальниця у присутності третьої особи /Т.І а.с. 27/. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. 03.08.2018 [PERSON] уклала договори дарування відповідно до яких подарувала відповідачам по частині садових будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0622 га., розташовану за адресою: [ADDRESS] (далі - договори та/або правочини) /Т. І а.с. 10-16/. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цьогокодексуінших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст.203, ч. 1 ст.215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Згідно із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Правочини укладений у письмовій формі із зазначенням усіх його істотних умов, підписаний дарувальницею та обдарованими особисто, нотаріально посвідчені. Зміст договору відповідає вимогам закону. Дієздатність дарувальниці перевірена нотаріусом. Форма правочину дотримана. З підстав вимог про визнання договорів дарування недійсними позивач зазначила, що договір дарування укладений під впливом помилки, яка мала місце в силу віку та наявних через це хвороб, що впливали на розумові здібності. Правовідносини, пов`язані з визнанням договору недійсним з підстави укладення його під впливом помилки, врегульовані ч. 1 ст. 229 ЦК України, відповідно до якої, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як роз`яснив Пленум Верховного суду України у п. 19 постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про практику розгляду судами справ про визнання правочинів недійсними»обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом помилки, є саме помилка в природі правочину, а не помилка в розрахунку одержання користі від правочину. Крім цього, сторона, яка посилається на ст. 229 ЦК України, як на підставу для визнання договору дарування недійсним, повинна довести, що фактично укладено інший правочин і досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, і що вона помилково вважала один правочин за інший, тобто допустила істотну помилку - помилку в природі правочину. Тобто, саме сторона договору повинна довести, що вона помилялася щодо правової природи правочину, що мала намір укласти інший договір. Як вбачається з позовної заяви, в останній не зазначено про те, в чому помилась дарувальниця і які саме правочини мала намір укласти остання. Відповідно до ст.ст.12,89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підтвердження того, що при укладенні договорівдарувальниця помилялася щодо природи оспорюваних правочинів і що ця помилка має істотне значення, позивач та її представник доказів суду не надали,зокрема, що на момент укладення оспорюванихправочинів дарувальниця мала намір укласти договір довічного утримання та/або іншій договір та докази, які б свідчили про обговорення чи досягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов саме таких договорів. Крім того, посилання позивача на те, що дарувальниця в силу віку та стану здоров`я помилялася щодо природи правочину, суд також вважає неспроможними з підстав наведених вище, а також у зв`язку з тим, що доказів того, що на час укладення правочинів дарувальниця перебувала у такому стані або страждала на будь які хвороби, які впливали на її розумові здібності суду не надано. Медична документація долучена позивачем до позовудатована 2019 роком, в той час як оспорювані правочини були вчинені у 2018 році. Також, цивільним законодавством передбачена підстава для визнання правочину не дійсним який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (ст. 225 УК України), на яку позивач не посилається. Крім того, обставина того, що дарувальниця перебувала у такому стані, який би вплинув на її розумові здібності на час укладення правочинів, спростовуються медичною довідкою про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів /Т. І а.с. 92/. Водночас, з письмових пояснень ПНКМНО [PERSON] вбачається, що розмовляючи з дарувальницею, встановила її волевиявлення та дійсні наміри подарувати відповідача майно порівну. В ході розмови нотаріус роз`яснювала можливість укласти інші договори, зокрема довічного утримання або спадковий договір, де можна передбачити умови утримання її особисто та/або її майна. Під час спілкування нотаріуса з дарувальницею, остання перебувала про здоровому глузді, ясній пам`яті, чітко відповідала на запитання, в розмові усвідомлювала наполегливість щодо оформлення та посвідчення саме договорів дарування, не будь яких інших, які пропонувала нотаріус. Проекти договорів дарувальниця читала, вносила корективи та виправлення самостійно, підписала правочини самостійно без примусу. Наведені обставини також дають суду підстави зробити висновок, що волевиявлення позивача на укладення договору дарування було вільним та відповідало її внутрішній волі. Крім того з пояснень СК «Бджілка» вбачається, що дарувальниця одна відвідувала земельну ділянку, завжди приїздила з одним і тем же водієм, що спростовує доводи позивача про те, що остання відвідувала земельну ділянку разом із дарувальницею та необхідність останньої у сторонній допомозі. Доводи позивача про те, що остання допомагала дарувальниці у побуті також не свідчать про те, що остання саме потребувала сторонньої допомоги. В судовому засіданні не спростовувалися доводи відповідача про те, що між сторонами правочинів протягом тривалого часу склались дружні відносини, а також те, що протягом усього часу відповідачі користувалися майном, що було подаровано останнім в подальшому, мали ключі від будинку тощо. Таким чином, наведені обставини свідчать, що при укладенні оспорюваних правочинів позивач не помилялась щодо природи остнніх, прав та обов`язків сторін і та обставина, що сторони правочинів домовились про подальше користування майном у тому ж режимі як і до часу укладення правочинів, жодним чином не підтверджує доводи позивача і не підтверджують, що правочини укладалися на взаємних послугах (обов`язках), що відповідачі зобов`язалися забезпечувати позивача утриманням та доглядом довічно, які саме види догляду і допомоги були погоджені сторонами. Суд вважає, що дарувальниця звернулась до суду з позовом у зв`язку з тим, що після смерті сина, онука дарувальниці, позивач у справі, почала спілкуватися та налагоджувати відносини із бабусею, з якою як зазначила позивач остання не спілкувалась через позицію самої бабусі і врешті решт дарувальниця змінила своє колишнє рішення щодо дарування майна за оспорюваними правочинами, проте такі обставини жодним чином не можуть слугувати підставою для визнання не дійсним оспорюваних правочинів, зокрема з підстав визначених у позові. Оцінюючи належність, допустимість, достатність, достовірність доказів окрема, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, незаконними і задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed