Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-10 00:00:00

До Овідіопольського районного суду Одеської області 03 серпня 2017 року звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, встановлення факту сумісного проживання та визнання права власності в порядку спадкування після смерті батька на 1/6 частину домоволодіння [ADDRESS] . Свій позов позивачка в подальшому уточнила шляхом збільшення позовних вимог, які обґрунтувала наступним. [INFO] помер її батько [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді частини домоволодіння [ADDRESS] . Вказане домоволодіння було спільною власністю подружжя батьків позивачки, а тому інша частина належала матері позивачки [PERSON] . Спадкоємцями першої черги після смерті батька, крім позивачки, були мати та сестра відповідачка по справі. Факт родинних відносин підтверджується свідоцтвом позивачки про народження серії [NUMBER] , де зазначено її батьком [PERSON] . Після реєстрації шлюбу вона змінила прізвище [PERSON] на прізвище чоловіка [PERSON] (свідоцтво про одруження додається). Її сестра відповідачка по справі [PERSON] є громадянкою Німеччини. Заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини у встановлені строки не подавала, а отже спадщину не прийняла. Її останнє ймовірне місце проживання [ADDRESS] . Позивачка заяву не подавала, але на момент смерті батька проживала постійно однією сім`єю з батьками, а тому вважає, що вона прийняла свою частку спадщини. [INFO] померла її мати [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після її смерті позивачка звернулась до нотаріуса про прийняття своєї частки спадщини після смерті батька та матері. Проте їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування на частку домоволодіння [ADDRESS] після смерті батька та матері. Нотаріус відмову мотивував тим, що її мати 19.04.2013 року отримала свідоцтво на право власності в порядку спадкування на частку спірного домоволодіння, яке належало батькові позивачки. Також вона дізналась, що мати майно заповідала сестрі без урахування її частки. Позивачка вважає складений заповіт недійсним, оскільки порушує її право на спадщину. Також вважає, що витрати, пов`язані з доглядом та похованням матері повинні бути розділені між спадкоємцями пропорційно їх часткам. Оскільки єдиною спадкоємицею після смерті матері [PERSON] є відповідачка по справі [PERSON] , то на неї покладаються всі витрати пов`язані з доглядом та похованням. Крім того на лікування [PERSON] позивачка витратила 13\~000 гривень та на поховання 19\~950 гривень. В судове засідання, яке було призначено на 11.04.2023 року відповідачка не з`явилась, та повідомлялась належним чином. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача. Тому суд ухвалив провести заочний розгляд справи, на підставі наявних у ній доказів і зважаючи на вжиті заходи для забезпечення участі відповідача в розгляді справи. Дослідивши повно, всебічно матеріали справи, надані докази у їх сукупності та співставленні, суд дійшов висновку про доведеність обставин, на який ґрунтується позов та можливість задоволення позовних вимог, виходячи із наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком позивачки [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . [PERSON] помер [INFO] про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді частини домоволодіння [ADDRESS] . Із наданої копії спадкової справи вбачається, що вказане домоволодіння було спільною власністю подружжя - батьків позивачки матері [PERSON] та [PERSON] . Таким чином інша частина належала матері [PERSON] . Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] були його дружина [PERSON] та доньки - [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] заяву до нотаріальної контори не подавала, а отже спадщину не прийняла. Мати позивачки [PERSON] подала заяву до нотаріальної контори та отримала свідоцтво про право на спадщину серія та номер 2-360 виданого 19.04.2013 року державним нотаріусом Овідіопольського районного РДНК Яковлевою О.М. Позивачка [PERSON] звернулась до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті батька з пропуском шестимісячного строку встановленого законом для подачі такої заяви. Постановою №02-31 від 02.08.2017 року їй було відмовлено у вчинені нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] з тих підстав, що в наданих спадкоємцем документах відсутня реєстрація місця проживання зі спадкодавцем на момент смерті. [INFO] померла мати позивачки [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 11 лютого 2017 року. Спадкове майно, а саме: домоволодіння [ADDRESS] [PERSON] заповідає відповідачці по справі [PERSON] . Про наявність заповіту позивачка дізналась після звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері. Крім того, із довідки Одеської обласної клінічної лікарні №01/0106/1985 від 06.07.2017 року вбачається, що у зв`язку із обмеженим фінансуванням хворій [PERSON] лікарські препарати та перев`язувальні матеріали були придбані за кошти доньки [PERSON] . Загальна вартість медичних препаратів та матеріалів складає тридцять тисяч гривень. Крім того, витрати на поховання відповідно до прибуткового касового ордеру від 09.02.2017 року становлять 19\~950 гривень Відповідно до Акту селищної ради , складеного за участю депутата Овідіпольської селищної ради Середою С. та сусідів по спірному будинку [PERSON] та [PERSON] позивачка [PERSON] та день смерті батька постійно проживала разом з ним та матір`ю в будинку [ADDRESS] . Заперечень з цього приводу та будь яких спростувань від відповідачки не надходило. Частиною 1\~ст. 2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1\~ст. 4 ЦПК України\~визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення своїх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимога бо заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з вимог\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотиву є відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до статей\~1216,\~1217 ЦК України\~спадкуванням є перехід правта обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця),до іншихосіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з частинами першою, третьою\~статті 1268 ЦК України\~спадкоємець за заповітомчи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною першою\~статті 1269 ЦК України\~визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Отже, статтями 1268 та 1269\~ЦК України\~презюмується, що у разі, коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого\~статтею 1270 цього Кодексу. Тобто, дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, чітко визначені у частинах третій, четвертій статті\~1268, статтях\~1269,\~1270 ЦК України. Згіднозі\~статтею 1270 ЦК України\~для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України у\~постанові від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі неприйняття спадщини чи відмови від неї одним із спадкоємців за заповітом застосовується норма частини першої\~статті 1275 ЦК України, відповідно до якої частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Враховуючи волю заповідача таке тлумачення\~статті 1275 ЦК України\~дозволяє усунути конкуренцію між спадкуванням за заповітом та законом, оскільки ніхто не може бути одночасно спадкоємцем за законом та заповітом відносно спадкової маси охопленої заповітом. Якщо призначені кілька спадкоємців за заповітом і той або інший з них відмовляється від прийняття своєї частини або, взагалі, вибуває з числа інших, то частини у спадщині інших у відповідній мірі збільшуються. Проаналізувавши викладене та становивши що спадкоємець за законом після смерті батька- [PERSON] у порядку й у строки визначені законом спадщину не прийняла, то її частина у спадщини переходить до інших спадкоємців за законом. Встановивши, що позивачка [PERSON] на момент смерті проживала разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини та як спадкоємець за законом у встановленій ст. 1270 ЦК України строк заяву про відмову від спадщини нотаріусу не подала, тобто є такою, що прийняла спадщину після смерті батька. Таким чином, спадкове майно після смерті [PERSON] розподіляється між його дружиною [PERSON] та донькою [PERSON] по від частки спадкодавця та становить по частки домоволодіння [ADDRESS] . Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК Україниякщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) Оскільки [PERSON] складаючи заповіт на користь [PERSON] розпорядилась часткою домоволодіння, яка належить [PERSON] то такий правочин є недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 1232 ЦК України спадкоємці зобов`язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця Спадкоємицею після смерті [PERSON] є тільки відповідачка [PERSON] отже витрати, пов`язані з доглядом та похованням спадкодавця покладаються на [PERSON] . Статтею\~ст.263 ЦПК України\~визначено, що судоверішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язоко бґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналізуючи в сукупності досліджені докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку щодо позовні вимоги позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved