Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-05 00:00:00

У серпні 2016 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до Подільського районного суду міста Києва із вказаним позовом, зазначивши, що 19 листопада 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», який є правонаступником ПАТ «Сведбанк», та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №2622/1107/71-082, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у сумі 197 000,00 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування ним в сумі, у строки та на умовах, передбачених договором. З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором 19 листопада 2007 року між сторонами також було укладено іпотечний договір №2622/1007/71-082-Z-1,відповідно до якого [PERSON] передав банку в іпотеку належну йому квартиру [ADDRESS] , загальною площею 59,90 кв.м., житловою площею 42,50 кв.м. Сторони оцінили вищезазначений предмет іпотеки в 1 109 921,92 грн. Однак позичальник належним чином не виконував взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим допустив заборгованість перед позикодавцем, яка станом на26 травня 2016 року склала 363 460,10 доларів США, із яких: прострочена заборгованість за кредитом - 191 841,00 доларів США (що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становило 4 817 607, 11 грн.); заборгованість по відсотках - 171 619,10 доларів США (що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становило 4 309 784,65 грн.). 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», який виступав правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та ФК «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу, відповідно до якого банк відступив фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених боржниками, право на вимогу якої належить банку, у тому числі по кредитному договору№2622/1107/71-082, укладеному із [PERSON] . Того ж дня, 28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу, відповідно до якого клієнт (ТОВ «ФК «Вектор Плюс») відступило свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації, фактору (ТОВ «Кредитні ініціативи»). Таким чином, право вимоги до позичальника [PERSON] за кредитним договором №2622/1107/71-082 від 19 листопада 2007 року перейшло до ТОВ «Кредитні ініціативи». Заочним рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 19 грудня 2013 року задоволено позов ТОВ «Кредитні ініціативи» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором. 20 червня 2016 року Попільнянський районний суд Житомирської області, розглянувши заяву представника [PERSON] - [PERSON] про перегляд заочного рішення від 19 грудня 2013 року, постановив ухвалу, якою відмовив у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення суду. З огляду на наведене, посилаючись на положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 Житлового кодексу України, позивач просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №2622/1107/71-082 від 19 листопада 2007 року, яка станом на 26 травня 2016 року складала 9 127 391,76 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, яким є квартира [ADDRESS] , шляхом її продажу на прилюдних торгах у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження», а також виселити зареєстрованих у вказаній квартирі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] без надання їм іншого житла. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 серпня 2016 року справу було передано у провадження судді Зарицької Ю.Л. Ухвалою суду від 02 листопада 2016 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом та призначено справу до розгляду. 07 грудня 2016 року представником Служби у справах дітей Подільської районної в м. Києві державної адміністрації подано до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. 06 червня 2017 року від Служби у справах дітей Подільської районної в м. Києві державної адміністрації надійшла заява, у якій третя особа заперечила щодо позовних вимог, посилаючись на ст.ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 3, 27 Конвенції «Про права дитини». 13 липня 2017 року до суду від представника відповідачів надійшли письмові заперечення на позовну заяву, в яких він позову не визнав, вказуючи на те, що: - норми ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 Житлового кодексу застосовуються виключно в позасудовому порядку звернення стягнення на предмет іпотеки; - [PERSON] не було позбавлено права власності, тому виселення з квартири є порушенням гарантованого законодавством права власності; - проживання членів сім`ї власника квартири не може перешкоджати вчиненню дій зі стягнення на предмет іпотеки, тому права позивача не порушені; - у квартирі зареєстровані та проживають малолітні діти, тому їх виселення призведе до позбавлення їх житла, що не відповідає нормам національного та міжнародного права; - вимоги Позивача є незаконними, оскільки в позовній заяві відсутня оцінка майна, що є предметом іпотеки, та не визначена його початкова вартість; - розрахунок заборгованості відповідача [PERSON] здійснено невірно, він є необґрунтованим та недоведеним; - позивач не має правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки ним не доведено факт відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, що були укладені з відповідачем [PERSON] ; - позивачем не доведено факт отримання відповідачами вимог про усунення порушення та виселення, тому позов є передчасним. Згідно з розпорядженням керівника апарату №1927 від 26 жовтня 2017 року справу в порядку повторного авторозподілу справ між суддями передано у провадження судді [PERSON] Ухвалою суду від 17 вересня 2018 року провадження у справі було зупинене до набрання законної сили судовим рішенням в справі №758/5596/17 за позовом [PERSON] до ТОВ «Кредитні ініціативи», третя особа ТОВ «ФК «Вектор Плюс», про визнання договору відступлення прав за іпотечним договором частково недійсним. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 червня 2021 року справу передано у провадження судді Подільського районного суду міста Києва Ковбасюк О.О., оскільки суддю [PERSON] згідно з рішенням Вищої ради правосуддя №798/0/15-21 від 08 квітня 2021 року звільнено з посади судді Подільського районного суду міста Києва у зв`язку з поданням заяви про відставку. Ухвалою судді Ковбасюк О.О. від 19 вересня 2022 року справу прийнято до розгляду, провадження у справі поновлено. 18 листопада 2022 року представником відповідачів подано до суду письмові пояснення, у яких він просить відмовити у задоволенні позову з огляду на: - неможливість звернення стягнення на предмет іпотеки у період воєнного стану та виселення до набуття права власності на предмет іпотеки; - проживання у спірній квартирі неповнолітньої дитини; - відсутність оцінки спірної квартири; - невідповідність розрахунку заборгованості; -відсутність заборгованості відповідача [PERSON] перед позивачем; - застосування позовної давності; - ненадіслання позивачем досудової вимоги про погашення заборгованості за споживчим кредитом. У судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представників сторін до суду надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. З огляду на наведене, суд провів розгляд справи за відсутності учасників справи. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом установлено, що 19 листопада 2007 року між [PERSON] та АКБ «ТАС-Комерцбанк» було укладено кредитний договір № 2622/1107/71-082. Відповідно до п. 1.1 зазначеного договору банк зобов`язався надати позивачу грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 197 000 доларів США на строк з 19 листопада 2007 року по 12 травня 2036 включно на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором. На забезпечення зобов`язань за кредитним договором 19 листопада 2007 року між [PERSON] та АКБ «ТАС-Комерцбанк» було укладено іпотечний договір №2622/1007/71-082-Z-1 (далі - іпотечний договір). Відповідно до п. 2 іпотечного договору [PERSON] передає в іпотеку АКБ «ТАС-Комерцбанк» належне йому на праві власності майно: квартира [ADDRESS] . 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником ВАТ «Сведбанк», яке в свою чергу виступає правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу № 15, відповідно до якого банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у реєстрі боржників. 28 листопада 2012 року між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» і ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу, відповідно до якого клієнт - ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», відступає фактору - ТОВ «Кредитні ініціативи», свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у реєстрі боржників та у переліку кредитних договорів та договорів забезпечення, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації, а фактор шляхом надання фінансової послуги клієнту набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає клієнту за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу та в порядку, передбаченому цим договором. 28 листопада 2012 року між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» і ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір про передачу прав за іпотечним договором, відповідно до якого відповідно до ст. 24 Закону України «Про іпотеку» та умов договору сторони домовилися, що разом з відступленням прав вимоги заборгованостей по кредитних договорах від боржників, що здійснюється на підставі договору факторингу від 28 листопада 2012 року, укладеного між сторонами. Одночасно передаються права вимоги за іпотечними договорами, які визначені цим договором. Вищенаведені обставини підтверджуються матеріалами справи, а також були встановлені Подільським районним судом міста Києва в ході розгляду справи №758/5596/17 за позовом [PERSON] до ТОВ «Кредитні ініціативи», третя особа ТОВ «ФК «Вектор Плюс», про визнання договору відступлення прав за іпотечним договором частково недійсним. Вирішуючи обґрунтованість позовних вимог, суд виходить із наступного. Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права й обов`язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням). Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна). Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 20 червня 2022 року у справі №296/7213/15 зазначив, наступне: «…згідно з Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»», на території України діє воєнний стан у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України. Законом України від 22 травня 2022 року №2263-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»» Верховна Рада України затвердила Указ Президента України від 17 травня 2022 року №341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року №2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Верховна Рада України постановила розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» доповнити пунктом 5-2 такого змісту: «5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону». Враховуючи, що на момент ухвалення Верховним Судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки воєнний стан в Україні триває, виконання рішення суду зупиняється на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування. У такому висновку Верховний Суд виходить з того, що згадані норми права не втратили свою чинність, оскільки не були виключені з тексту зазначеного Закону, а спеціальним законом лише запроваджене зупинення виконання цих правил на певний період. Надалі у разі припинення запровадження воєнного стану дія згаданих правил відновить свою дію без окремого рішення та закону.» Окрім зазначеного вище, суд вважає за необхідне наголосити, що в зазначеній вище постанові Верховного Суду, а також у самому формулюванні, яке міститься у ст. 40 Закону України «Про іпотеку», закладений механізм реалізації зазначеної норми, яку позивач прагне застосувати у спірних правовідносинах всупереч їх викладенню. Так, звернувшись до суду із даним позовом, позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки та одночасно виселити відповідачів без надання іншого приміщення, що суперечить згаданому вище механізму реалізації, оскільки ст. 40 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 02 листопада 2016 року у справі №6-2457цс16, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу, позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Аналогічних висновків Верховний Суд України також дійшов у постановах від 30 березня 2016 року у справі №6-1851цс15, від 14 вересня 2016 року у справі №6-1219цс16,від 28 вересня 2016 року №6-1243цс16, від 12 жовтня 2016 року №6-504цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі№6-1625цс16. Таким чином, враховуючи, що у даній справі мова йде саме про звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, а не у позасудовому порядку, норми ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 Житлового кодексу не можуть бути застосовані. Крім того, у позовній заяві позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів. Разом із цим, позивач не зазначає причин та не обґрунтовує свої вимоги щодо необхідності виселення відповідачів, а також не наводить аргументи того, яким чином проживання цих осіб перешкоджає реалізації майна з прилюдних торгів. Зазначене дозволяє зробити висновок, що звернення позивача до суду із вимогою про виселення є передчасним, оскільки його права в частині виселення відповідачів зі спірної квартири на момент звернення до суду не були порушені, а спірна квартира до цього часу знаходиться у приватній власності відповідача [PERSON] , що вбачається із Судом також встановлено, що на даний час у квартирі за адресою [ADDRESS] зареєстрований та проживає неповнолітній [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідною довідкою, яка наявна в матеріалах справи. Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з принципом 4 Декларації прав дитини дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включно з належним допологовим і післяпологовим доглядом. Дитині має належати право на відповідне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на достатній життєвий рівень. Згідно з ч. 2 ст. 18 вказаного Закону діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Статтею 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері, є Закон України «Про охорону дитинства», норми якого узгоджуються із вищеназваними положеннями Конвенції «Про права дитини» та не можуть тлумачитись звужено. У випадку наявності будь якої правової колізії, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правові відносини, що стосуються інтересів дитини, суд відповідно до вимог ст.8 ЦПК України та ст. 3 Конвенції «Про права дитини» повинен надавати перевагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У тому числі це стосується й положень такого підзаконного нормативно-правового акту, як Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Таким чином, оскільки [PERSON] , 2010 року народження, проживає у спірній квартирі, суд приймає до уваги вищезазначені норми законодавства, які забороняють виселяти дітей із займаного ними приміщення. При цьому судом також враховується позиція Служби у справах дітей Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, яка заперечила щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на ст.ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 3, 27 Конвенції «Про права дитини», що вбачається зі змісту наявної у справі заяви вказаної Служби від 06 червня 2017 року. Крім того, варто зазначити той факт, що відповідно до статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року, ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року). Європейська конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (п. 1 ст. 8) гарантує кожній особі окрім інших прав право поваги до її житла. Воно охоплює право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. П. 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідним в демократичному суспільстві, а також здійснюватись в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Як зазначав Європейський суд з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. The United Kingdom), заява №19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява №39948/06, п. 47). При цьому, вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 12 червня 2008 року у справі «Власов проти Росії» (Vlasov v. Russia), заява №78146/01, п. 125). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява №20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. The United Kingdom), заява №66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд має звернути особливу увагу процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява №7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Aosia v. Croatia), заява №28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulia v. Croatia), заява №3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява №33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Європейський суд з прав людини свого часу зазначав у рішенні по справі Fyndly v. UK, що національний суд повинен володіти певними характеристиками, такими як перш за все, виконання ним саме судових функцій: незалежність, неупередженість, строк повноважень суддів, процедурні гарантії та дотримання самим судом принципу незалежності. Відповідно до ст. 9 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Отже, суд повинен надати правову оцінку наведеним нормам міжнародних угод. Крім того, стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Із урахуванням наведеного, суд вважає, що вимоги позивача про виселення всіх осіб, в тому числі і дитини 2010 року народження, яка зареєстрована та проживає у квартирі, що є предметом іпотеки, є такими, що суперечать як міжнародному, так і національному законодавству, а тому не можуть бути задоволені судом. Окремо суд також звертає увагу суду також на той факт, що відповідно до ст. 37 Закону «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Разом з тим, іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У ст. 39 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на день звернення позивача до суду з даним позовом) зазначено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. На необхідності оцінки предмета іпотеки звертається увага також у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі №6-61цс15. У вказаній постанові, зокрема, зазначено наступне: «Положеннями частини першої статті 39 Закону «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Виходячи зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону «Про іпотеку», судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України дійшли правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону». Так, відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. На необхідності оцінки предмета іпотеки неодноразово звертає увагу також Верховний Суд України, зокрема, у наступних постановах: від 30 вересня 2015 року у справі №6-1465 цс15; від 21 жовтня 2015 року у справі №6-1561цс15; від 04 листопада 2015 року у справі №6-1120цс15;від 04 листопада 2015 року у справі №6-340цс15; від 09 грудня 2015 року у справі№6-2479цс15;від 23 грудня 2015 року у справі №6-1205цс15. У ст. 24 і п. 2 ч. 3 cт.129 Конституції України, яка має найвищу юридичну силу, закріплено демократично-правовий принцип «всі рівні перед законом і судом». Очевидно, що рівність перед судом означає не просто рівний правовий статус всіх учасників процесу, що виступають в однакових правових ролях, не лише створення рівних прав та можливостей для сторін при відстоюванні своїх інтересів у судовому засіданні, але й однакове ставлення суду до вирішення схожих за своїм змістом справ. Незлагодженість в судовій практиці, прийняття судами нетотожних рішень при аналогічних обставинах підриває конституційний принцип рівності, як ідею правової визначеності. Як зазначено у рішенні Конституційного суду України від 29 червня 2010 року, принцип правової визначеності можливий лише там, де існує передбачуваність застосування правових норм. Разом із цим, позивачем до позовної заяви не додано жодного документа на підтвердження вартості іпотечного майна, що виключає можливість ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Важливим є також те, що відповідно до абз. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Таким чином, позовні вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та встановлення при цьому початкової ціни предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна є неправомірними, оскільки позивачем початкова вартість майна у грошовому вираженні не визначена, ціна не підтверджена жодними доказами. Окремо суд звертає увагу на наданий позивачем розрахунок заборгованості. Так, суму заборгованості у розмірі 9 127 391, 76 грн. позивач підтверджує доданим до позовної заяви розрахунком заборгованості за кредитним договором станом на 26 травня 2016 року. Разом із цим, в матеріалах справи відсутній детальний та документально підтверджений розрахунок заборгованості відповідача [PERSON] перед позивачем, із наданого останнім розрахунку неможливо встановити, як саме розраховувалась сума заборгованості за кредитом та сума несплачених відсотків за користування кредитом. Зокрема, позивач наводить розрахунок, починаючи з 28 листопада 2012 року, однак при цьому зазначає, що сума заборгованості за тілом кредиту на вказану дату вже складає 191 841,00 доларів США, а за відсотками - 90 766,47 доларів США. Таким чином, позивач зазначив вищевказану суму боргу та жодним чином не пояснив, як і за які періоди така сума була нарахована та які платежі вносились відповідачем [PERSON] . Крім того, на зазначену суму заборгованості за тілом кредиту позивач і надалі продовжував нараховувати відсотки за користування кредитом. При цьому суд зауважує, що у предмет доказування по даній справі входить не лише розмір заборгованості, а й правильність обчислення суми заборгованості та її складових (основної суми, відсотків за користування кредитом, штрафних санкцій) у відповідності до умов договору, що підлягає дослідженню в судовому засіданні. Такий розрахунок повинен був бути наданий з розбивкою зазначених сум сплати та заборгованості за кожний місяць окремою строчкою у відповідності до графіку погашення кредиту, протягом усього періоду, за який нараховувалася заборгованість. Разом із цим, надані позивачем документи в якості доказів розміру заборгованості мають суперечливий характер, позивачем належним чином не доведено наявність заборгованості, що вказана у позовній заяві, оскільки не можна вважати розрахунком саму лише кінцеву суму заборгованості. Позивач мав надати розрахунок із обов`язковим зазначенням періодів заборгованості, відсоткових ставок та чітких графіків розрахунків заборгованості. Натомість позивач лише зазначив дати, які повинні братись до уваги при здійсненні розрахунку, при цьому жодним чином не пояснивши процес утворення заборгованості. Така позиція узгоджується із положеннями п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з яким у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог». Необґрунтований та невірний розрахунок заборгованості не дозволяє встановити, чи відповідають вимоги позивача дійсності та чи є співмірною сума заборгованості та вартість предмета іпотеку, на який ТОВ «Кредитні ініціативи» має намір звернути стягнення. При розгляді даної справи суд також враховує позицію Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду, наведену у постанові від 02 жовтня 2020 року у справі №911/19/19, у якій зазначено, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем). Крім того, як було з`ясовано судом, відповідно до умов договору кредит було надано для купівлі квартири, яка виступає предметом іпотеки у даній справі, тобто на споживчі цілі. Абзац 2 пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» серед іншого передбачає, що відносини, які витікають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян у тому числі про надання кредитів регулюються положеннями Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками, є договором про надання споживчого кредиту; а отже, на правовідносини, які виникли між Відповідачем та Банком, поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, в рішенні Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року по справі №1-26/2011 прямо зазначається, що дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Як встановлено судом, вимога про дострокове повернення кредиту була надіслана відповідачу [PERSON] 14 червня 2016 року, проте останнім не отримана. Позивач звернувся до суду з даним позовом 29 липня 2016 року. З огляду на наведене, суд вважає обґрунтованими доводи представника відповідача, наведені в заперечення позову, про те, що позичальнику не було надано двомісячний строк, передбачений ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому суд звертає увагу на те, що в нормі ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» чітко вказано, що 60-денний строк має відраховуватися саме з дати одержання, а не відправлення вимоги про дострокове повернення кредиту. Також суд приймає до уваги, що сама по собі наявність вимоги про дострокове погашення кредитної заборгованості чи квитанції, яка підтверджує її відправку, не може бути доказом отримання позичальником цієї вимоги. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, наведеною, зокрема, у постановах від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц та від 09 вересня 2020 року у справі №703/747/12. Зокрема, у постанові Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц зазначається, що: «Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16). Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Наведені приписи дають підстави вважати, що частина десята статті 11 зазначеного Закону у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Велика Палата Верховного Суду вважає, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.» Крім того, зазначену позицію підтримав Верховний суд у постанові від 09 вересня 2020 року у справі №703/747/12: «Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) зазначено, «якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Наведені приписи дають підстави для висновку, що частина десята статті 11 зазначеного Закону у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. …суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, в якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту». Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Таким чином, завдання цивільного судочинства полягає у захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За наведених обставин, враховуючи що на момент подачі позовної заяви права банку не були жодним чином порушені, суд вважає також обґрунтованими доводи представника відповідача про те, що позов про звернення стягнення на предмет іпотеки в даному випадку є передчасним. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Із урахуванням встановлених вище обставин справи та норм законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, у зв`язку з чим підстави для їх задоволення відсутні. Разом із цим, суд також вважає необґрунтованими доводи представника відповідача щодо відсутності у відповідача [PERSON] заборгованості перед позивачем з огляду на те, що його доводи у цій частині зводяться до заперечення факту переходу прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами до ТОВ «Кредитні ініціативи», тоді як рішенням Подільського районного суду міста Києва від 10.11.1021, ухваленим у справі №758/5596/17, у задоволенні позову [PERSON] до ТОВ «Кредитні ініціативи», третя особа ТОВ «ФК «Вектор Плюс», про визнання договору відступлення прав за іпотечним договором частково недійсним було відмовлено. Підсумовуючи все вищенаведене, виходячи із встановлених обставин справи та визначених відповідно до них правовідносин, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність та взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено належними, достовірними та достатніми доказами ті обставини, на які вона посилалася як на підставу свої позовних вимог, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Із урахуванням вищевказаного висновку суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, заява представника відповідача [PERSON] про застосування позовної давності у даній справі не вирішується. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору суд покладає на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed