Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-04 00:00:00

У вересні 2021 року ТОВ «Маркс.Капітал» (далі по тексту - позивач) звернувся до Печерського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі 21 634,10 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15.07.2020 року в м. Києві на бул. Дружби Народів мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю: транспортного засобу «Dacia» д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] ; транспортного засобу «Land Rover» д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] ; транспортного засобу «Suzuki» д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Відповідно до постанови Печерського районного суду м. Києва від 15.09.2020 року [PERSON] визнаний винний у вчиненні адміністративного правопорушення. Станом на 15.07.2020 року цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] була застрахована у ПрАТ «СК «Ван Клік» за полісом ЕР/107120256. 12.11.2020 року страхова компанія здійснила виплату страхового відшкодування на користь [PERSON] , в розмірі 43 268,20 грн. В ході розслідування страхового випадку було встановлено, що транспортний засіб «Dacia» на момент дорожньо-транспортної пригоди використовувався як таксі, що слідує з постанови Печерського районного суду м. Києва від 15.09.2020 року по справі № 757/31714/20, про що не було зазначено страхувальником. Відповідно до ст. 38-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власності наземних транспортних засобів» особа відповідальна за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язана компенсувати страховику 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування. Між ПрАТ «СК «Ван Клік» та ТОВ «Маркс.Капітал» укладений Договір про надання фінансових послуг факторингу № 01.01.2020 - ВК від 01.01.2020 року, відповідно до якого право регресної вимоги переходять від ПрАТ «СК «Ван Клік» до ТОВ «Маркс.Капітал». Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30.11.2021 року справу направлено за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.06.2022 матеріали позову передані на розгляд судді Аббасовій Н.В. Ухвалою суду від 10.11.2022 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. У судове засіданні представник позивача не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду надав заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності, задовольнити позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не з`явився, але про дату і час розгляду справи по суті повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомив, відзиву або заперечень до суду не направив. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.07.2020 року в м. Києві на бул. Дружби Народів мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю: транспортного засобу «Dacia» д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] ; транспортного засобу «Land Rover» д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] ; транспортного засобу «Suzuki» д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Відповідно до постанови Печерського районного суду м. Києва від 15.09.2020 року, по справі № 757/31714/20-п, [PERSON] визнаний винний у вчиненні адміністративного правопорушення 15.07.2020 року. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Як передбачено п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із пошкодженням або знищенням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Пунктом 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Станом на 15.07.2020 року цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] була застрахована у ПрАТ «СК Ван Клік» за полісом 107120256. 12.11.2020 року ПрАТ «СК Ван Клік» здійснила виплату страхового відшкодування на користь [PERSON] , в розмірі 43 268,20 грн. Між ПрАТ «СК «Ван Клік» та ТОВ «Маркс.Капітал» укладений Договір про надання фінансових послуг факторингу № 01.01.2020 - ВК від 01.01.2020 року, відповідно до якого право регресної вимоги переходять від ПрАТ «СК «Ван Клік» до ТОВ «Маркс.Капітал». Статтею 993 ЦК України встановлено, що, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до ч. 38-1.1 ст. 38-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі якщо страховик здійснив страхове відшкодування за шкоду, заподіяну під час використання забезпеченого транспортного засобу, у сфері, що передбачає більше значення коригуючого коефіцієнта, ніж визначено договором страхування, чи з порушенням умов, передбачених пунктом 13.2 статті 13 цього Закону (при укладенні договору страхування із застосуванням такого пункту), то особа, відповідальна за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язана компенсувати страховику 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування. Звертаючись до суду, позивач зазначає, що в ході розслідування страхового випадку було встановлено, що транспортний засіб «Dacia» на момент дорожньо-транспортної пригоди використовувався як таксі, що слідує з постанови Печерського районного суду м. Києва від 15.09.2020 року по справі № 757/31714/20, про що не було зазначено страхувальником. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України , належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що під час дорожньо-транспортної пригоди автомобіль використовувався відповідачем як таксі. Суд критично ставиться до посилання позивача на постанову Печерського районного суду м. Києва від 15.09.2020 року, оскільки така не містить підтвердження, що автомобіль під час дорожньо-транспортної пригоди використовувався як таксі. Зазначення професії винної особи не свідчить про виконання його трудових обов`язків саме під час ДТП. Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed