Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-02 00:00:00

З позовом про позбавлення [PERSON] ) відносно дочки [PERSON] , [INFO] , до суду звернулася [PERSON] . Позовні вимоги мотивовані тим, що вона та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . Шлюб між батьками розірваний рішенням Київського районного суду м.Одеси від 24.11.2011 року. Після розірвання шлюбу строни проживають окремо, дочка проживає разом з матір`ю, а батько самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, що зумовило звернення позивача до органу опіки та піклування, висновком якого від 10.08.2022 року №01-11/565/4 визначено доцільним позбавлення [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з чим [PERSON] звернулась до суду з дійсним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Луняченку В.О. Ухвалою судді Київського районного суду м.Одеси від 01.02.23 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 01.03.2023 року, постановленою на місці без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. До судового засідання представником позивача адвокатом Васильєвою Л.О. надано заяву про можливість розгляду справи за її та позивача відсутністю, позовні вимоги підтримано. Відповідач [PERSON] судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, за місцем реєстрації, відомості про що містяться в матеріалах справи. З боку третьої особи Приморської районної адміністрації Одеської міської ради як органу опіки та піклування надано заяву про можливість розгляду справи за відсутністю представника органу опіки. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] з 09.07.2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Київського районного суду м.Одеси №2-6638/2011 від 24.11.2011 року розірваний. Від даного шлюбу сторони мають дочку [PERSON] , [INFO] , яка після розірвання шлюбу між батьками, проживає разом з матір`ю. Згідно з довідкою №В1-316321-фл від 24.11.2021 про реєстрацію місця проживання /перебування фізичної особи на території м.Одеси [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] та разом з нею проживає дочка [PERSON] , [INFO] , що вбачається з довідки №В1-316329-ф/л від 24.11.2021 року про реєстрацію місця проживання/перебування фізичної особи на території м.Одеси. Батько дитини ухиляється від виконання батьківського обов`язку з виховання дитини та з її утримання також ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно фізичного, духовного та морального розвитку малолітнього, не проявляє до доньки турботи та уваги, не цікавиться справами дитини та станом її здоров`я. Позивач зазначає, що дитиною піклується тільки вона, займається її духовним та фізичним розвитком, її здоров`ям. Батько дитини взагалі не цікавиться життям дочки, не відвідує батьківські збори, не приділяє уваги здоров`ю дитини, на доказ чого позивачем надано відповідні характеристики закладів, що відвідує дитина та з медичних установ. Суду було надано висновок органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 10.08.2022 року за №01-11/565/4 вих згідно якого орган опіки та піклування дійшов висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] у відношенні малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . З висновку вбачається, що на засіданні ради опіки відповідач участі не приймав, однак повідомлявся належним чином. Також суд звертає увагу на той факт, що малолітня [PERSON] , 2010 р.н., повідомила спеціалістів Служби у справах дітей Одеської міської ради у присутності матері, що батька свого вона не пам`ятає, кілька разів мала з ним телефонну розмову, останній раз понад 1 рік назад, також зазначила, що не заперечує проти позбавлення батька батьківських прав відносно неї. Також з даного висновку вбачається, що матір малолітньої [PERSON] , 2010 р.н. не перешкоджає батьку дитини у спілкуванні і побаченнях з докою. Вирішуючи спір виходить з наступного. Одним з головних принципів сімейного права є паритетність у побудові сімейних відносин. Цей принцип навіть знайшов своє відображення в Основному Законі України - Конституції, у статті 51 якої зазначено, що кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до сімейного життя. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства»). У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до п.2 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пункт 16 зазначеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України містить роз`яснення з приводу того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з міжнародними та національними правовими нормами до прав дитини належить, зокрема, право на врахування її думки щодо питань, які стосуються її життя. Зокрема, відповідно до положень ст. 12 ч. I Конвенції ООН від 20 листопада 1989 р. "Про права дитини" (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р.), держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України). Виходячи із змісту ст.ст. 3, 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, у тому числі коли дитина розлучається з одним із батьків, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченні інтересів дитини. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З матеріалів наданих суду, вбачається, що відповідач ухиляється від участі у вихованні дитини та її повноцінному утриманні, з відповідними заявами про встановлення порядку участі у вихованні дочки не звертався, враховуючи зазначені обставини суд дійшов висновку, про задоволення позовних вимог, щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно дочки [PERSON] , [INFO] . Матеріали справи містять достатньо належних доказів на підтвердження винної поведінки відповідача та свідомого нехтування своїми обов`язками відносно дитини. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі викладеного та

Outcome: approved