Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-09 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до фізичної особи -підприємця [PERSON] про розірвання трудового договору. В обґрунтування позову зазначила, що 18 жовтня 2021 року між позивачкою та фізичною особою - підприємцем [PERSON] був укладений трудовий договір № 380 про прийняття [PERSON] посаду сестри медичної лабораторії « [INFO] », яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Примірник трудового договору у позивачки відсутній, оскільки відповідач не надала його, але факт прийняття її на роботу підтверджується відомостями про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Пенсійного фонду України від 06 лютого 2023 року. У зв`язку із несвоєчасною виплатою заробітної плати, позивачка 21 лютого 2023 року подала заяву про звільнення її з роботи за власним бажанням, на відому їй адресу відповідача. Проте з лютого місяця і по даний час відповідач з роботи її не звільняє, заробітну плату не виплачує, на зв`язок не виходить. Заяву про звільнення за власним бажанням позивачкою було надіслано 21 лютого 2023 року за допомогою відділення поштового зв`язку, а тому 15-м днем після дати 21 лютого 2023 року є 08 березня 2023 року і саме з цієї дати позивачка просить визнати припиненими трудові відносини між нею та відповідачем, які виникли на підставі наказу відповідача від 18 жовтня 2021 року № 380 у зв`язку із її звільненням за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Позивач [PERSON] та її представника [PERSON] в судове засідання не з`явилися, але від представника позивача надійшла заява з клопотанням про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримує, проти заочного рішення у справі не заперечує. Відповідач ФОП [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила. За таких обставин, суд постановив у судовому засіданні ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, в порядку статей 280, 281 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши докази по справі кожний окремо та в їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Так, судом встановлено, що між [PERSON] та Фізичною особою - підприємцем [PERSON] було укладено трудовий договір, про що ФОП [PERSON] був виданий відповідний наказ № 380 від 18 жовтня 2021 року. 21 лютого 2023 року [PERSON] звернулася до ФОП [PERSON] із заявою про звільнення її за власним бажанням з 08 березня 2023 року. Відомості про Фізичну особу-підприємця [PERSON] містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Місцезнаходження ФОП: [ADDRESS] . З 08 квітня 2022 року ФОП [PERSON] взята на облік у Головному управлінні ДПС у Львівській області. Львівська Державна податкова інспекція (Сихівський район м. Львова). Адреса ФОП [ADDRESS] . Ухвалою суду від 16 березня 2023 року у ФОП [PERSON] витребувано копію наказу № 380 від 18 жовтня 2021 року, яким [PERSON] прийнято на роботу на посаду медичної сестри медичної лабораторії «Нова діагностика», ухвалу направлено за відомою адресою відповідача, однак конверт повернутий без вручення з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою». Проте, не зважаючи на відсутність наказу про прийняття [PERSON] на роботу, у суду не викликає сумніву факт перебування [PERSON] у трудових відносинах і ФОП [PERSON] . Відповідно до ст. 43 Конституції України Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Конституційний суд України у рішеннях від 07.07.2004 № 14-рп/2004, від 16.10.2007 № 8-рп/2007, від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначив, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю Конституційний суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Як вбачається зі ст. 2 КЗпП України Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами (ст. 3 КЗпП України). Частиною 1 ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України. Тобто, розірвання трудового договору за статтею 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. При цьому ч. 1 ст. 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. Правове значення для припинення трудового договору має письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою не має значення чи була погоджена ця ініціатива з роботодавцем та чи згідний він з такою вимогою робітника. Трудові відносини припиняються незалежно від того, чи видано роботодавцем наказ про звільнення працівника, чи не вчинено такої дії. Відсутність такого наказу не зобов`язує працівника надалі виконувати покладені на нього трудові обов`язки та не продовжує дії трудового договору. Частина 2 ст. 50 ЦК України передбачає, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб - підприємців є відкритою. На заяві [PERSON] датованої 21 лютого 2023 року про її звільнення з 07 березня 2023 року відсутня резолюція ФОП [PERSON] , підтвердження отримання роботодавцем даної заяви суду не надано. При цьому, судом встановлено, що позивач 21 лютого 2023 року за офіційно оприлюдненою адресою відповідача направила заяву про звільнення, яка повернулась без вручення. Суд зазначає, що добросовісна поведінка суб`єкта господарювання передбачає забезпечення ним отримання кореспонденції за адресою його місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. Невиконання чи неналежне виконання господарських зобов`язань ПАТ «Укрпошта», навіть якщо б останнє і мало місце (чого у цій справі не вбачається), не може бути підставою для звільнення суб`єкта господарювання від розгляду звернень працівників, у тому числі позивача, оскільки у даному випадку це є гарантією передбаченою статтею 43 Конституції України (право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується). Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач не була звільненою у визначеному законом порядку, після подачі заяви про звільнення, а тому відповідачем були порушені норми трудового законодавства щодо реалізації волевиявлення працівника на звільнення. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне задовольнити вимогу позивача та визнати припиненими трудові відносини між сторонами на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням позивача (згідно заяви про звільнення позивача). При цьому, датою припинення трудових відносин суд вважає правильним зазначити 08 березня 2023 року, оскільки це є п`ятнадцятим днем з моменту направлення заяви про звільнення. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved