Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-11 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача. 01 листопада 2022 року [PERSON] (далі - позивач), звернувся з позовом до Головного управління Національної поліції в м. Києві (далі - ГУ НП в. м. Києві, відповідач-1), Київської міської прокуратури (відповідач-2), Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ, відповідач-3) про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду у розмірі 1 000 000,00 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що у рамках кримінального провадження № 120131100000805, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) 30 липня 2013 року слідчим слідчого управління Головного управління міністерства внутрішніх справ України в м. Києві (далі - ГУ МВС України в м. Києві) йому, [PERSON] , 21 січня 2014 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 27, частини першої статті 204, частини третьої статті 27, частини третьої статті 204 КК України, а 10 квітня 2014 року слідчим суддею Голосіївського районного суду міста Києва йому обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 08 червня 2014 року з правом внесення застави у розмірі 97 440,00 грн, з покладенням на підозрюваного обов`язків передбачених ч.5 ст. 194 КПК України, у разі внесення останнім застави. 29 серпня 2014 року [PERSON] вручено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 120131100000805, за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 28, частиною першою статті 204, частиною третьою статті 28, частиною третьою статті 204 та частиною третьою статті 28 частиною першою статті 366 КК України, який 03 вересня 2014 року було скеровано для розгляду до Дарницького районного суду міста Києва. 13 жовтня 2015 року ухвалою Дарницького районного суду міста Києва позивачу змінено запобіжний захід із застави на особисте зобов`язання. 09 лютого 2017 року вироком Дарницького районного суду міста Києва [PERSON] визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених частиною третьою статті 28, частиною першою статті 204 КК України, з урахуванням статті 70 КК України остаточно призначено покарання у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 170,00 грн, з конфіскацією незаконно виготовленої продукції, з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з реалізацію нафтопродуктів строком на один рік. У вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 28 частини третьої статті 204 КК України [PERSON] виправдано на підставі пункту 2 частини першої статті 373 КПК України у зв`язку із тим, що стороною обвинувачення не доведено, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченими. 31 серпня 2020 року ухвалою Київського апеляційного суду вирок Дарницького районного суду міста Києва від 09 лютого 2017 року у частині визнання винуватим, зокрема, позивача у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 28, частиною першою статті 204, частиною третьою статті 28, частиною першою статті 366 КК України скасовано, провадження у цій частині закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 284 КПК України, оскільки не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості в суді і вичерпана можливість їх отримання. У решті вирок залишено без змін. 11 січня 2021 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 31 серпня 2020 року повернуто прокурору разом з усіма матеріалами. Позивач вказує, що незаконно перебував під слідством та судом з 21 січня 2014 року - з часу повідомлення про підозру по 31 серпня 2020 року - набрання ухвали суду апеляційної інстанції законної сили. Тобто 6 років 7 місяців 10 днів, що становить 79 місяців 10 днів. Позивач зазначає, що внаслідок незаконного кримінального переслідування він тривалий час залишався у стані невизначеності щодо своєї долі та протягом зазначеного строку він не мав можливості вести звичайний спосіб життя. Зокрема, у зв`язку з порушенням проти нього кримінальної справи, зазнав негативного впливу та був змушений пристосовуватися до несприятливих умов життя. При цьому зазнав подвійного стресу, емоційних та моральних страждань унаслідок застосування запобіжного заходу, і пошуку грошових коштів для внесення застави, оскільки грошові кошти, які були внесені в якості застави, для його сім`ї були на той час досить значною сумую, тому довелось витратити всі заощадження сім`ї та просити в борг у родичів, враховуючи, що на його утриманні перебували неповнолітній син та хвора мати. Крім того, позивач стверджує, що незаконне досудове розслідування, незаконне застосування запобіжних заходів до нього призвело до погіршення відносин з дружиною внаслідок чого 18 березня 2015 року подружжя розірвало шлюб. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18 березня 2015 року дитину - [PERSON] 2004 року народження залишено проживати з батьком - [PERSON] . Також, позивач зазначає, що у нього погіршились відносини з оточуючими, він повинен був виправдовуватися перед родичами, друзями, колегами, що принизило його честь, гідність та ділову репутацію, а тривала нервова напруга призвела до появи негативних змін у стані здоров`я, таких як швидка втомлюваність, пасивність, знижений настрій, пригніченість, образливість, чутливість, замикання в собі, фіксованість на негативних переживаннях, невпевненість у собі. Посилаючись на положення статі 1176 ЦК України, статті 2-4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», статтю 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік», позивач вказує, що з набранням законної сили вироку суду у нього виникло право на отримання відшкодування моральної шкоди, мінімальний розмір якої за 79 місяців 10 днів становить 515 596,70 грн (79 місяців 10 днів строк незаконного перебування під слідством) * 6500,00 грн (розмір мінімальної заробітної плати) = 79 місяців * 6500 грн = 513 500,00 грн, 6500 грн/31 день = 209,67 грн за один день. Загалом: 2096,70 грн + 513 500,00 грн = 515 596,70 грн). Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди у розмірі 1 000 000,00 гри, позивач просив врахувати тривалість його перебування під слідством та судом, характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, його можливості з приводу відновлення майнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи дивному обсязі. [PERSON] просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з державної казначейської служби України кошти з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду на його користь 1 000 000,00 грн у відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідач -1 подав 05 грудня 2022 року відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у його задоволенні. У відзиві зазначив, що не є належним відповідачем у справі, оскільки розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄДРДР проводило СУ ГУ МВС України в місті Києві, а ГУ НП у м. Києві ніяких слідчих дій у кримінальному провадженні № 12013110000000805 не вчиняли та участі не приймали. Крім того, посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), вказував, що належним відповідачем у справі є держава як учасник цивільних відносин, як правило в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав. Відповідач-1 вказує, що позивач не підпадає під перелік випадків, вказаних у частині першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду». Жодна дія слідчого, прокурора, суду у встановленому порядку незаконною не виявлена. Відповідач-2 подав 02 лютого 2022 року відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у його задоволенні. Відповідач-2 вказує, що позивач у порушення вимог статей 76-81 ЦПК України не довів завдання йому моральної шкоди незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування. Тобто не довів завдання йому моральних (немайнових) втрат, що призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагаючи від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Звертає увагу суду, що у цій категорії справ розмір моральної шкоди має визначатись залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позив, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, стану здоров`я потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідних для відновлення попереднього стану. При цьому слід виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідач-3 подав 21 листопада 2022 року відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у його задоволенні. Вказує, що позивач не надав доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння йому моральних та фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями відповідачів та вини останніх в її заподіянні. Крім того, звертає увагу, що відповідно до пункту 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. При цьому вказує, що суд, вирішуючи це питання, має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Розмір мінімальної заробітної плати на 2022 рік установлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» у місячному розмірі з 1 січня - 6 500,00 грн. Отже, розмір моральної шкоди повинен становити 515 596,70 грн за 79 місяців 10 днів. Одночасно ДКСУ у відзиві виклав прохання розглядати справу за відсутності представника. Представник позивача у судовому засіданні вимоги позову підтримав, просив задовольнити, посилаючись на доводи, що в ньому викладені. Представник відповідача-1 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на доводи, викладені у відзиві. Представник відповідача-2 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на доводи, викладені у відзиві. Представник відповідача-3 у судове засідання не з`явися, про час та місце судового розгляду повідомленій належним чином. ІІ. Рух справи, процесуальні дії суду та заяви (клопотання) учасників справи. ? 02 листопада 2022 року ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с.133-134) ? 21 листопада 202 року від ДКСУ надійшов відзив (а.с.144-156) ? 02 грудня 2022 року від Київської міської прокуратури надійшов відзив (а.с.157-166) ? 02 грудня 2022 року ухвалою суд закрив підготовче засідання, призначив справу до судового розгляду ( а.с. 171-172) ? 05 грудня 2022 року від ГУ НП в. м. Києві надійшов відзив (а.с. 175-183) ? 07 лютого 2023 року протокольною ухвалою Дарницького районного суду м. Києва поновлено ГУ НП в м. Києві строк на подачу відзиву(а.с. 217-221) ? 16 лютого 2023 року від представника позивача надійшли письмові пояснення з додатками (а.с. 222-225). ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, норми права та мотиви їх застосування. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) визначено, що шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону про відшкодування шкоди. Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цього органу. Згідно з пунктами 1 та 2 частини першої статті 2 Закону право на відшкодування шкоди у розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: - постановлення виправдувального вироку суду; - закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. За змістом пункту 5 статті 3 Закону у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону). Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62). Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто законом передбачено, що розмір відшкодування немайнової (моральної) шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19). У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення. Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), Верховного Суду у постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 468/901/17 (провадження № 61-2934св18), від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20), від 09 лютого 2022 року у справі № 757/6203/21-ц (провадження № 61-20656св21). Матеріалами справи встановлено наступне. СУ ГУ МВС України в м. Києві проводилось розслідування у кримінальному провадженні № 120131100000805, внесеному до ЄРДР 30 липня 2013 року за підозрою [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 28 частини першої статті 204, частиною першою статті 204, частиною третьою статті 28 частиною третьою статті 204 КК України (а.с.19). 21 січня 2014 року, у рамках кримінального провадження № 120131100000805, [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 27 частини першої статті 204, частини третьої статті 27 частини третьої статті 204 КК України (а.с.22-28). 03 квітня 2014 року, у рамках кримінального провадження № 120131100000805, [PERSON] повідомлено про нову підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 28 частини першої статті 204, частиною третьою статті 28 частини третьої статті 204 КК України (а.с.29-40). 10 квітня 2014 року ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва задоволено клопотання слідчого СУ ГУ МВС України в м. Києві та обрано відносно підозрюваного [PERSON] міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 08 червня 2014 року з правом внесення застави у розмірі 97 440,00 грн. У разі внесення застави підозрюваним на нього були покладені наступні обов`язки: прибувати до слідчого із встановленою періодичністю; не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, а саме з м. Києва, без дозволу слідчого, прокурора, суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання; здати на зберігання слідчому свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну (а.с.41-43). 10 червня 2014 року ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва задоволено клопотання слідчого СУ ГУ УМВС України в м. Києві, з урахуванням того, що 11 квітня 2014 року [PERSON] звільнено з Київського СІЗО, у зв`язку з внесенням застави, [PERSON] продовжено строк дії обов`язків, покладених на нього відповідно до ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 10 квітня 2014 року, в межах строку досудового розслідування, а саме до 09 серпня 2014 року (а.с. 44-47). 25 червня 2014 року старшим слідчим СУ ГУМВС України в м. Києві Балацькому В. В. повідомлено про нову підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 28 частини першої статті 204, частини третьої статті 28 частини третьої статті 204 та частини третьої статті 28 частини першої статті 366 КК України (а.с.50-63). 29 серпня 2014 року старшим слідчим СУ ГУМВС України в м. Києві, за погодженням старшим прокурором прокуратури м. Києва, [PERSON] вручено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 120131100000805, за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 28 частини першої статті 204, частини третьої статті 28 частини третьої статті 204 та частини третьої статті 28 частини першої статті 366 КК України, який 03 вересня 2014 року скеровано для розгляду до Дарницького районного суду міста Києва (а.с.64-94). 13 жовтня 2015 року ухвалою Дарницького районного суду міста Києва, за клопотанням [PERSON] , обвинувачуваному змінено запобіжний захід із застави на особисте зобов`язання. Покладено на [PERSON] обов`язок прибувати за кожним викликом до Дарницького районного суду міста Києва, повідомляти Дарницький районний суд міста Києва про зміну свого місця проживання та зобов`язано його утримуватися від спілкування з особами, що є свідками у кримінальному провадженні. Повернуто [PERSON] внесену за [PERSON] заставу у розмірі 97 440,00 грн (а.с.48-49). 09 лютого 2017 року вироком Дарницького районного суду міста Києва у справі № 753/16162/14-к [PERSON] визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених частиною третьою статті 28 частини першої статті 204, частини першої статті 204, частини третьої статті 28 частини першої статті 366 КК України та призначено покарання: - за частиною третьою статті 28 частиною першою статті 204 КК України у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000,00 грн з конфіскацією незаконно виготовленої продукції; - за частиною першою статті 204 КК України у виді штрафу у розмірі однієї тисячі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 170,00 грн з конфіскацією незаконно виготовленої продукції; - за частиною третьою статті 28 частини першої статті 366 КК України у виді двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3 400,00 грн із позбавленням права займатися діяльністю пов`язаною із реалізацію нафтопродуктів строком на один рік. На підставі статті 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено [PERSON] остаточне покарання за сукупністю злочинів у виді штрафу у розмірі однієї тисячі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 170,00 грн з конфіскацією незаконно виготовленої продукції із позбавленням права займатися діяльністю пов`язаною із реалізацію нафтопродуктів строком на один рік. [PERSON] виправдано у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 28 частини третьої статті 204 КК України на підставі пункту 2 частини першої статті 373 КПК України у зв`язку із тим, що стороною обвинувачення не доведено, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим. До набрання вироком законної сили запобіжний захід у відношенні [PERSON] - особисте зобов`язання залишено без змін, зобов`язано останнього з`являтися за першою вимогою до суду. Вирішено питання розподілу судових витрат. Вирішено долю речових доказів у справі (а.с.95-115). 31 серпня 2020 року ухвалою Київського апеляційної суду апеляційні скарги обвинувачених [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] задоволено частково. Вирок Дарницького районного суду міста Києва від 09 лютого 2017 року у частині визнання винуватими, зокрема, [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених частиною третьою статті 28 частини першої статті 204; частини першої статті 204; частини третьої статті 28 частини першої статті 366 КК України скасований та провадження у цій частині закрите на підставі пункту 3 частини першої статті 284 КПК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості [PERSON] у суді і вичерпанням можливості їх отримання. У решті вирок залишено без змін (а.с. 226-239). З Єдиного державного реєстр судових рішень встановлено, що ухвалою Верховного Суду від 11 січня 2021 року касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої та апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 31 серпня 2020 року повернуто разом з усіма доданими до неї матеріалами (ЄДРСР № 94071219). Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» встановлено, що мінімальна заробітна плата з 01 січня 2023 року визначена у розмірі 6 700,00 грн. Оскільки у період з 21 січня 2014 року по 31 серпня 2020 року [PERSON] перебував у статусі підозрюваного, обвинуваченого, то час незаконного перебування його під слідством становить 79 місяців 10 днів. Отже, гарантована державою позивачу виплата за заподіяну моральну шкоду станом на час звернення до суду становить 531 461,30 грн (79 місяців * 6 700 грн = 529 300,00 грн, 6 700 грн/31 день = 216,13 грн за один день, тобто 10 днів * 209,67 грн. Загалом: 2 161,30 грн + 529 300,00 грн). Визначаючи розмір відшкодування, суд ураховує характер моральних страждань, яких зазнав позивач унаслідок тривалого кримінального провадження щодо нього (6 роки 7 місяців 10 днів), яке в подальшому було закрито у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості позивача у суді і вичерпанням можливості їх отримання, тривалість та обсяг вимушених змін у його життєвих і професійних та особистих стосунках та можливостях, і водночас відсутність відомостей (належних і допустимих доказів) щодо завдання істотної шкоди репутації позивача, враховуючи необхідність доводити свою невинуватість в інкримінованому кримінальному правопорушенні, необхідність додаткового часу та зусиль для відновлення попереднього стану. Зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості суд дійшов висновку, що у відшкодування моральної шкоди належить стягнути 531 461,30 грн, що буде достатньою сатисфакцією та не призведе до необґрунтованого збагачення позивача. Щодо визначеного позивачем порядку стягнення грошових коштів, суд зазначає таке. Статтею 4 Закону встановлено, що відшкодування моральної шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Так, зокрема, у постанові від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22) Велика Палата Верховного Суду наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, а тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Саме такого правового висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) (пункт 6.21) та Верховний Суд у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 296/2190/17 (провадження № 61-1891св21), від 22 вересня 2021 року у справі № 1527/4804/12 (провадження № 61-6778св21). Доводи відповідача-1 про те, що він не є належною стороною у справі, із огляду на зроблені судом вище висновків, на увагу не заслуговують, оскільки відшкодування моральної (немайнової ) шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається на державу, а не відповідні органи державної влади. VІІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного та

Outcome: partial