Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-12 00:00:00

У жовтні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із позовною заявою до Товариства з додатковою відповідальністю «Ніко Страхування» (далі - ТДВ «Ніко Страхування») в якому просить стягнути з останнього на свою користь суму страхового відшкодування у розмірі 625 000, 00 грн. (шістсот двадцять п`ять тисяч гривень 00 копійок), пеню за несвоєчасну виплату страхового відшкодування у розмірі 147 000, 00 грн., інфляційні втрати у розмірі 16 793, 75 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 20 000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 13.11.2017 між [PERSON] та ТДВ «СК «Індіго», яке в подальшому перейменовано в ТДВ «Ніко Страххування» було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту (КАСКО) № 206-00205-17, відповідно до якого були застраховані майнові інтереси позивача [PERSON] , пов`язані з володінням, користуванням, розпорядженням автомобіля Тойота RАV4, д.н.з. [NUMBER] , 2015 року випуску. Договором встановлена страхова сума в межах вартості транспортного засобу - 695 000 грн.; термін дії договору з 16.11.2018 по 15.11.2018; розмір безумовної франшизи на випадок викрадення 10% від вартості суми, а саме 625000 грн. До страхових ризиків відносяться: 1) ДТП; 2) викрадення; 3) пошкодження стихійні лиха; 4) пошкодження; 5) пожежа; 6) вплив предметів. Зазначено, що в період з 13.10.2018 по 14.10.2018 стався страховий випадок «Викрадення транспортного засобу», за фактом якого внесено відомості до ЄРДР № 12018100060004641 від 15.10.2018 з ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України. Вказано, що відповідно до умов договору страхування зазначена подія підпадає під поняття страхового випадку. На виконання умов договору страхування страховик був своєчасно повідомлений про настання страхового випадку, також позивач у передбачений договором строк передав відповідачу всі необхідні документи для визнання випадку страховим та визначення розміру страхового відшкодування. Крім того, викрадення автомобіля відбулось з вини орендаря. Проте листом за вих. № 61/2-301018 від 30.10.2018 відповідач відмовив у виплаті страхового відшкодування з посиланням на підпункт 18.2.9, 18.2.10, 19.1.9, 21.1.6 та 23.1.6 договору страхування, що випадок не є страховим. Відмовлено у виплаті коштів було з причини, що свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу для участі у міжнародному русі [NUMBER] , на момент настання події знаходилось в автомобілі який було викрадено. Зазначену відмову позивач вважає незаконною, оскільки обставини, на які посилається відповідач, не є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування, оскільки договором передбачено що свідоцтво про реєстрацію застрахованого транспортного засобу і повний комплект ключів від транспортного засобу не є необхідним та обов`язковим для визнання події страховим випадком у разі викрадення транспортного засобу з вини орендаря, якому було передано транспортний засіб в оренду. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 13.01.2020 цивільну справу № 753/19749/19 передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою суду від 25.06.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку позовного (загального) провадження. 14.12.2020 представник відповідача ТДВ «Ніко Страхування» - Константінов Ю.Б. подав відзив на позов з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що згідно доповнення до заяви 17995/18 від 16.10.2018 року та протоколу слідчого відділу Перського УП ГУНП в м. Києві додаткового допиту потерпілого від 17.10.2018 року, експлуатація застрахованого транспортного засобу здійснювалась громадянином [PERSON] , при наявності свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу для участі у міжнародному русі [NUMBER] . Зазначене свідоцтво, на момент настання події, знаходилось в автомобілі, який було викрадено. В свою чергу, п. 18 Договору страхування передбачено права та обов`язки Страхувальника. Відповідно до п.п. 18.2.9 Договору страхування, Страхувальник зобов`язаний вживати заходи щодо запобігання та зменшення розміру збитків, завданих внаслідок настання страхового випадку. Зберігати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу поза межами транспортного засобу, а також місцях, що обмежують загальний доступ. Згідно п.п. 18.2.10 Договору страхування, Страхувальник зобов`язаний не залишати оригінали документів транспортного засобу (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ін.), ключі від транспортного засобу та/або брелоки від протиугонних систем у застрахованих транспортних засобах. Залишаючи транспортний засіб, використовувати (ввімкнути) всі протиугонні системи, встановлені на застрахованому транспортному засобі. Звертав увагу, що залишення Страхувальником/Водієм свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу в застрахованому транспортному засобі, дає право на безперешкодне керування транспортним засобом особою, яка незаконно заволоділа ним, до моменту, коли про це буде повідомлено відповідні правоохоронні органи. Пунктом 21 Договору страхування передбачено перелік документів, які необхідні для визнання події страховим випадком, зокрема встановлення обставин події та розміру збитку, а саме п.п. 21.1.6 передбачено надання свідоцтва про реєстрацію застрахованого ТЗ і повний комплект ключів від ТЗ - при викраденні. Свідоцтво про реєстрацію застрахованого ТЗ і повний комплект ключів від ТЗ не є необхідним та обов`язковим для визнання події страховим випадком у разі викрадення ТЗ з вини орендаря, якому було передано ТЗ в оренду. Проте, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу для участі у міжнародному русі [NUMBER] , при наявності якого здійснювалась експлуатація застрахованого ТЗ, надано не було, в зв`язку із тим, що водій - громадянин [PERSON] залишив даний документ а автомобілі, який у подальшому був викрадений, що є прямим порушенням умов Договору страхування. Більше того, в матеріалах страхової справи відсутні документи, які свідчать про наявність вини орендаря. Отже, особлива умова на яку посилається Страхувальник у своїй позовній заяві, не може бути застосована. 26.02.2021 на адресу суду надійшла відповідь представника [PERSON] - адвоката Ходченко О.М. на відзив представника відповідача, яким представник позивача заперечувала проти тверджень відповідача з підстав викладених у позовній заяві. Ухвалою суду 29.06.2021 було закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті. 01.11.2022 представником позивача подана заява про розгляд справи у відсутність позивача та її представника. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином, в зв`язку з чим суд вважає за можливе провести розгляд справи у їх його відсутність. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що між [PERSON] та ТДВ «СК «Індіго», яке в подальшому перейменовано в ТДВ «Ніко Страххування» було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту (КАСКО) № 206-00205-17, відповідно до якого були застраховані майнові інтереси позивача [PERSON] , що не суперечать законодавству України пов`язані з володінням та/або користуванням та/або розпорядженням автомобілем Тойота RАV4, д.н.з. [NUMBER] , 2015 року випуску та додатковим обладнанням на цьому транспортному засобі (п. 15.1 Договору). [PERSON] є власником вищевказаного транспортного засобу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Зазначений транспортний засіб використовувався для надання в оренду через компанію посередника в особі ФОП [PERSON] «[INFO]» (код за ЄДРПОУ [NUMBER] (надалі - Прокатна компанія) на підставі договору № 08-18-1 прокату легкового автомобіля від 16.11.2017. Про використання транспортного засобу для надання в оренду через Прокатну компанію було повідомлено страховика. Задля додаткового убезпечення Транспортного засобу від протиправних дій третіх осіб в частині незаконної перереєстрації транспортного засобу (зміни права власності), в сервісному центрі МВС № 8043, відповідно до пункту 8.1. Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.08.2010 № 379, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 січня 2011 за № 123/18861 (надалі - Інструкція), 16.11.2016 отримано Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, видане для участі в міжнародному русі [NUMBER] (яке не дає право здійснити переоформлення автомобіля орендарем) на ім`я [PERSON] (надалі - Свідоцтво для участі у міжнародному русі). 30.09.2018 громадянин [PERSON] уклав договір оренди транспортного засобу № 3-24/9/2018 (надалі - Договір оренди), власником якого є позивач, через Прокатну компанію. Громадянина [PERSON] було ознайомлено з правилами оренди транспортного засобу, в тому числі було попереджено про те що свідоцтво для участі у міжнародному русі повинно бути під його пильним контролем, про що свідчить п. 5 Договору оренди, з яким він був ознайомлений та власноруч ним підписаний. Також надано ключі від транспортного засобу та свідоцтво для участі у міжнародному русі. З протоколу додаткового допиту потерпілого вбачається, що 13.10.2018 о 19 год. 00 хв. громадянин [PERSON] залишив транспортний засіб на парковці біля свого дому за адресою: [ADDRESS] . Наступного дня, 14.10.2018 приблизно о 14 год. 00 хв. вищезазначений громадянин виявив відсутність транспортного засобу за місцем його паркування. 14.10.2018 було повідомлено про викрадення транспортного засобу в поліцію, а також про страхову подію страховику. На місце злочину приїхала слідчо-оперативна група та зафіксувала викрадення транспортного засобу. 15.10.2018 до Єдиного реєстру досудових розслідувань Печерським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 289 Кримінального кодексу України (незаконне заволодіння транспортним засобом) та розпочато досудове розслідування в рамках кримінального провадження № 12018100060004641. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст. 1 Закону України "Про страхування"). За приписами ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Предметом договору страхування можуть бути, зокрема майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування) (п. 2 ч. 1 ст. 980 ЦК України). Згідно зі ст. 6 Закону України "Про страхування" одним з видів добровільного страхування є страхування наземного транспорту (крім залізничного). Пунктом 3 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про страхування" визначено, що страховик зобов`язаний при настанні страховового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Відповідно до ч. 1 ст. 991 ЦК України ( редакції, чинній на час укладення договору добровільного страхування наземного транспорту від 13 листопада 2017 року № 206-00205-17) страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі: 1) навмисних дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, якщо вони були спрямовані на настання страхового випадку, крім дій, пов`язаних із виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинених у стані необхідної оборони (без перевищення її меж), або щодо захисту майна, життя, здоров`я, честі, гідності та ділової репутації; 2) вчинення страхувальником або особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку; 3) подання страхувальником завідомо неправдивих відомостей про об`єкт страхування або про факт настання страхового випадку; 4) одержання страхувальником повного відшкодування збитків за договором майнового страхування від особи, яка їх завдала; 5) несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків; 6) наявності інших підстав, встановлених законом. Аналогічні підстави для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування передбачені ст. 26 Закону України "Про страхування" (у редакції, чинній на час укладення договору добровільного страхування наземного транспорту від 13 листопада 2017 року № 206-00205-17). Договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону (ч. 2 ст. 991 ЦК України та ч. 2 ст. 26 Закону України "Про страхування"). Частиною другою ст. 989 ЦК України встановлено, що договором страхування можуть бути встановлені також інші обов`язки страхувальника, окрім тих, які визначені ч. 1 ст. 991 ЦК України. Відповідно до п.п. 18.2.9. Договору страхування Страхувальник зобов`язаний вживати заходи щодо запобігання та зменшення розміру збитків, завданих внаслідок настання страхового випадку. Зберігати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі від транспортного засобу поза межами транспортного засобу, а також в місцях, що обмежують загальний доступ. Відповідно до п.п. 18.2.10. Договору страхування Страхувальник зобов`язаний не залишати оригінали документів транспортного засобу (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ін.), ключі від транспортного засобу та/або брелоки від протиугінних систем у застрахованому транспортному засобі. Залишаючи застрахований транспортний засіб, використовувати (ввімкнути) всі протиугінні системи у застрахованому транспортному засобі. Суд, приходить до висновку що ці пункти договору страхування були дотримані [PERSON] , оскільки з доповнення до заяви 17995/18 від 16.10.2018 та протоколу додаткового допиту потерпілого від 17.10.2018 вбачається та не заперечується самим представником відповідача, на момент настання події в тз було свідоцтво про реєстрацію тз для участі у міжнародному русі [NUMBER] . Разом з тим, в даному свідоцтві вказано що водій не є власником транспортного засобу що в свою чергу не дає права перереєстрації особі яка користується ним. Крім того, з заяви [PERSON] від 26.10.2018 вбачається що останній передав представнику ТДВ «Ніко Страхування» Федорову О.М. свідоцтво про реєстрацію тз [NUMBER] та три екземпляри ключів, однак зауваження у останнього були виключно до ключа без кнопок, який візуально відрізнявся від двох інших з кнопками. Відповідно до підпункту 19.1.9. Договору страхування, який є виключенням з страхового випадку, викрадення транспортного засобу в результаті дій/бездіяльності страхувальника та/або водія щодо застрахованого транспортного засобу, які полягають у залишенні документів (технічного паспорту транспортного засобу) та/або ключів у транспортному засобі, який був викрадений та/або в будь-яких загальнодоступних місцях та/або викраденні або втраті ключів до викрадення транспортного засобу (крім розбою), про що не було письмово повідомлено страховика до викрадення транспортного засобу. Винятком є випадок викрадення транспортного засобу з вини орендаря якому було передано транспортний засіб в оренду. Відповідно до підпункту 21.1.6. Договору страхування, до переліку документів необхідних для визнання події страховим випадком відносяться, зокрема, свідоцтво про реєстрацію застрахованого транспортного засобу і повний комплект ключів від транспортного засобу. Разом з тим, вони не є необхідними та обов`язковими для визнання події страховим випадком у раз викрадення транспортного засобу з вини орендаря, якому було передано транспортний засіб в оренду. Суд звертає увагу, що пунктом 23.1.14 договору передбачена відмова у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з ненаданням страхувальником страховику документів передбачених п. 21 цього Договору на протязі 90 діб з дня повідомлення про настання події, що має ознаки страхового випадку. Також причиною відмови у виплаті страхового відшкодування є недотримання страхувальником умов Договору (п. 23.1.6), в той час, як в договорі не розкрито поняття вини орендаря у викраденні транспортного засобу а також не зазначено скільки конкретно повинно бути екземплярів ключів та чи обов`язкова наявність саме оригінальних ключів від транспортного засобу у страхувальника. Відтак, беручи до уваги заяву надану [PERSON] представнику ТДВ «Ніко Страхування», згідно якої позивач надав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] та три екземпляри ключів від автомобіля, а також що на момент настання події транспортний засіб був в оренді у громадянина КНР [PERSON] , що підтверджується Договором прокату № 3-24/9/2018 від 30.09.2018, суд приходить до висновку що вимоги позивача щодо стягнення страхового відшкодування є доведеними та обґрунтованими, а відтак підлягають задоволенню. Суд звертає увагу, що позивач зазначає суму страхового відшкодування у розмірі у розмірі 625000,00 грн, однак, сума страхового відшкодування за розрахунком суду складає 625500 грн (695000 грн (страхове відшкодування) -10% франшизи = 625500 грн). Разом з тим, частиною другою ст.. 264 ЦПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, відтак до стягнення підлягає страхове відшкодування у розмірі заявленому позивачем, а саме: 625000 грн. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втратт та трьох відсотків річних слід зазначити наступне. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного суду від 27 січня 2021 року у справі № 337/5617/19 були враховані наступні правові висновки: У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2020 року у справі № 758/16044/16-ц вказано, що: «при безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, ч. 2 статті 625 ЦК України). Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних, є особливою мірою відповідальності боржника (страховика) за прострочення грошового зобов`язання. Виплата страхового відшкодування є грошовим зобов`язанням, тому за прострочення такої виплати страховик має відшкодувати застрахованій особі матеріальні втрати від знецінення коштів унаслідок інфляційних процесів та компенсації (плати) за користування утримуваними ним коштами, належними до сплати застрахованій особі. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом в постанові від 26 червня 2018 року у справі № 607/1373/16-ц. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 452/3519/15 зазначено, що: «правовідносини з виплати страхового відшкодування, які склалися між сторона у справі на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є грошовим зобов`язанням. Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Згідно підпункту 18.1.2. Договору страхування, Страховик зобов`язаний протягом 2 робочих днів, після отримання письмового повідомлення про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасної виплати страхового відшкодування. Відповідно до п. 21.1. Договору страхування Страховик здійснює виплату страхового відшкодування на підставі заяви на виплату страхового відшкодування Страхувальника і страхового акту, який складається Страховиком. У разі настання страхового випадку застосовуються наступні положення: за ризиком «Викрадення» (п. 6.2. цього Договору), після одержання всіх необхідних документів, що підтверджують настання страхового випадку та розмір збитків. Страховик протягом 20 (двадцяти) робочих днів складає та затверджує Страховий акт у випадку прийняття рішення про виплату страхового відшкодування або відмову у виплаті страхового відшкодування. Виплата страхового відшкодування здійснюється протягом 5 (п`яти) робочих днів після затвердження Страхового акту у розмірі 30%. Другу частину страхового відшкодування у розмірі 70% Страховик виплачує протягом 20 (двадцяти) робочих днів з моменту отримання документа, що підтверджує закінчення досудового розслідування, але не пізніше 3 (трьох) місяців з моменту оплати 30% страхового відшкодування у разі відсутності документа, що підтверджує закінчення досудового розслідування. Таким чином, суд бере за основу наданий позивачем розрахунок за визначений позивачем період прострочення з 03.12.2018 (дата виплати 30% від суми страхового відшкодування) по 07.10.2019 (дата звернення з позовною заявою) на суму в розмірі 187500 грн. а також з 04.03.2019 (дата виплати 70% від суми страхового відшкодування) по 07.10.2019 (дата звернення з позовною заявою) на суму в розмірі 437500 грн. виходячи з суми боргу (належного до виплати страхового відшкодування з вирахуванням франшизи) у розмірі 25000 грн., з відповідача слід стягнути інфляційні втрати в розмірі 16 793,75 грн. Суд наголошує, що вимоги про стягнення трьох відсотків річних у прохальній та мотивувальній частині позовної заяви позивачем не ставилось. Щодо вимоги позивача про стягнення з ТДВ «Ніко Страхування» пені за прострочення виплати страхового відшкодування слід зазначити таке. Законодавством, що регулює правовідносини у сфері страхування визначено, що в разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом (статті 992 ЦК України). А згідно з частиною четвертою статті 16 Закону України «Про страхування», однією з істотних ознак договору страхування є визначення в ньому відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов договору. Так, згідно пункту 25.4 Договору страхування, за несвоєчасне проведення розрахунків винна сторона сплачує іншій стороні пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє під час виникнення заборгованості, від суми, що підлягає сплаті, за кожен день затримки. Таким чином, суд бере за основу наданий позивачем розрахунок пені за прострочення виплати страхового відшкодування як такий що виконаний правильно та відповідно до вимог чинного законодавства та становить 147000 грн., які підлягають стягненню з ТДВ «Ніко Страхування» на користь [PERSON] . Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та\\або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та\\або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Вказані витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування позивачем не надано жодних належних доказів, зокрема, акту приймання-передачі виконаних робіт, квитанції про сплату наданих послуг. До матеріалів справи долучено виключно договір про надання правової допомоги № 7/19 від 04.10.2019 та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю. Крім того, п. 4.2 Договору передбачено, що гонорар адвоката погоджується за взаємною згодою Сторін та оформляється додатковим договором до даного Договору, який є невід`ємною частиною цього Договору та набуває чинності з дня його підписання уповноваженими представниками Сторін, однак вищезазначений додатковий договір позивачем надано суду не було, а отже дана вимога позивача не підлягає задоволенню. Суд не бере до уваги аргументи позивача щодо виданого Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 24.01.2019 розпорядження № 121 «Про застосування заходів впливу до ТДВ «Ніко Страхування», де зазначено про те, що останнім відмовлено у здійсненні виплати страхового відшкодування громадянину [PERSON] не у відповідності до умов договору страхування наземного транспорту № 206-00205-17, чим порушено вимоги законодавства про фінансові послуги, оскільки дане розпорядження наразі оскаржується відповідачем. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь [PERSON] суми страхового відшкодування у розмірі 625000 грн., пені за прострочення виплати страхового відшкодування у розмірі 147000 грн. та інфляційні втрати у розмірі 16793,75 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved