Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-06 00:00:00

У квітні 2021 року [PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду м.Києва з позовом, згідно з яким, враховуючи остаточну заяву про уточнення позовних вимог від 15.08.2022 року, просив суд: - стягнути з Київської митниці Державної митної служби України кошти в сумі 10437 грн 30 коп., які належали [PERSON] на день смерті, але за життя ним не отримані у зв`язку з розірванням трудового договору по смерті працівника шляхом перерахування їх на картковий рахунок [PERSON] ; - стягнути з Київської митниці Державної митної служби України кошти за невикористану основну відпустку 15 календарних днів згідно Наказу № 455-о від 21.05.2019 року шляхом перерахування їх на картковий рахунок спадкоємця [PERSON] ; - стягнути з "Райффайзен Банк" кошти в сумі 2 183 грн 82 коп., які належали [PERSON] , та перерахувати їх спадкоємцю [PERSON] на картковий рахунок; - вирішити питання розподілу судових витрат. Позовні вимоги, з урахуванням уточнень, обґрунтовано тим, що [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , який на час смерті перебував у трудових відносинах з Київською митницею з 1993 року. На час смерті батька на картковому рахунку останнього було 5 299 грн 27 коп. При цьому, у подальшому, митницею було перераховано наступні суми коштів: 27.05.2019 року - 5 619 грн 35 коп., 26.06.2019 року - 580 грн 35 коп.; 08.08.2019 року - 1122 грн 15 коп. Тобто, на переконання позивача, сума коштів, яка повинна бути визначена як спадкова, становить 12 621 грн 12 коп. (без врахування того, що трудові відносини з померлим припинено з порушенням, недоплачено за 3 дні та відпускні за 15 днів невикористаної щорічної відпустки, які, на його думку, підлягають стягненню з відповідача на його користь). Однак, позивач позбавлений можливості отримати вказані кошти, як спадкові, оскільки згідно з відповіддю банку на запит нотаріуса станом на 20.08.2019 року залишок коштів на рахунку померлого складав 695 грн 28 коп. Крім того, банк був повідомлений про смерть [PERSON] 11.07.2019 року та заблокував його рахунок лише 12.07.2019 року. За вказаних обставин, позивач вважає, що саме митниця, як власник рахунку померлого, який вчасно не повідомив банк про смерть його батька, має нести відповідальність за всі дії (операції) по заробітній картці після розірвання трудового договору та до моменту блокування коштів банком. Також, позивач вказує, що через неповідомлення банком нотаріуса про повернення на рахунок батька автоматично списаних коштів на погашення кредиту, внаслідок чого сума залишку на рахунку збільшилася з 695 грн 28 коп. до 2 183 грн 82 коп., він не оформив у нотаріуса свідоцтво про право на спадкові кошти. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19.04.2021 року було відкрито провадження у справі, розгляд якої було вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. 25.08.2021 року до суду надійшов відзив Київської митниці Держмитслужби на позовну заяву, в якому відповідач, посилаючись на перерахування ним на особистий рахунок померлого [PERSON] всіх коштів, належних останнім до виплати, просив відмовити у задоволенні позову. 01.09.2021 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача, в якому він зазначив, що відповідач не надав повний розрахунок коштів, які повинен був отримати його батько у зв`язку з розірванням трудового договору по смерті працівника, а також не вжив заходів щодо збереження спадкових коштів, які були на рахунку та тих, які були перераховані після смерті. 01.09.2021 року до суду надійшли пояснення банку щодо позовних вимог, в яких представник банку пояснив, що на рахунок померлого [PERSON] , починаючи з 10.05.2019 року було зараховано заробітну плату у таких розмірах: 11.05.2019 року - 4400 грн, 28.05.2019 року - 5 619 грн 35 коп.; 27.06.2019 року - 580 грн 35 коп., 09.08.2019 року - 1122 грн 15 коп. При цьому, банк зауважував, що про смерть клієнта [PERSON] дізнався 11.07.2019 року та одразу ж, 12.07.2019 року рахунок, відкритий на ім`я померлого клієнта Банку, було заблоковано банком, платіжна картка власника рахунку до банку ніким не поверталася, жодні видаткові операції по вказаному рахунку після дати його блокування банком не проводилися. 24.07.2019 року до банку надійшов запит від державного нотаріуса "Про надання інформації" від 17.07.2019 року. На вказаний запит банком надано інформацію про залишок коштів на рахунку станом на 20.08.2019 року (залишок коштів склав 695 грн 28 коп.). Залишок коштів на рахунку станом на 26.08.2021 року, з врахуванням повернутих банком автоматично списаних коштів з рахунку клієнта після його смерті ( [INFO] ) на погашення кредиту, складає 2 183 грн 82 коп. 07.02.2021 року до суду надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог. 11.04.2022 року до суду надійшов відзив АТ "Райффайзен Банк" на позовну заяву, в якому банк просив відмовити у задоволенні позову. При цьому, заперечуючи щодо пред`явлених позовних вимог, банк вказував, що твердження позивача про те, що через неповідомлення банком нотаріуса про зміну коштів на поточному рахунку [PERSON] не отримав свідоцтва на спадкові кошти, є безпідставними, оскільки позивач, будучи обізнаним про наявність коштів на поточному рахунку свого банку, міг за бажанням отримати свідоцтво про право на спадщину на ці кошти у нотаріуса. Натомість, жодним нормативно-правовим актом не передбачено обов`язку банку без відповідного запиту надавати інформацію нотаріусам про повернення коштів на рахунки померлих клієнтів. Також, відповідач зазначав, що кошти, переказані Київською митницею з моменту їх зарахування на картковий рахунок № [NUMBER] , стали виключно власністю [PERSON] , і лише він мав право розпоряджатися цими коштами. У свою чергу, банк не є набувачем коштів клієнта, а лише відповідно до чинного законодавства здійснює функції банківського обслуговування. 18.04.2022 року до суду надійшли заперечення відповідача Київської митниці на уточнену позовну заяву, в яких відповідач зазначив, що в силу вимог законодавства України картковий рахунок [PERSON] не може бути власністю відповідача, оскільки банк відкриває картковий рахунок на ім`я клієнта, здійснює розрахунково-касове обслуговування цього карткового рахунку та випускає на ім`я клієнта платіжну картку. Також, відповідач просив замінити відповідача Київську митницю Держмитслужби на Київську митницю як відокремлений підрозділ Державної митної служби України, оскільки Київська митниця Держмитслужби перебуває в стані припинення (проводяться реорганізаційні заходи з метою припинення юридичної особи). У судовому засіданні, яке відбулося 09.08.2022 року, було замінено відповідача Київську митницю Держмитслужби на Київську митницю, а також змінено статус ПАТ "Райффайзен Банк" з третьої особи на відповідача. 25.08.2022 року до суду надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог. 31.08.2022 року до суду надійшов відзив відповідача АТ "Райффайзен Банк" на уточнену позовну заяву, в яких банк зазначив, що на час отримання позивачем свідоцтв про права на спадщину, на поточному рахунку вкладника знаходилися кошти у сумі 2 183 грн 82 коп. і на уточнений запит нотаріуса банк надав би запитувану інформацію. 09.09.2022 року до суду надійшли додаткові пояснення Київської митниці по справі щодо кількості днів невикористаної померлим [PERSON] частини щорічної основної відпустки. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 17.01.2023 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача Київської митниці - Паланичко О.Л. в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, у задоволенні позову просив відмовити. Акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" в судове засідання свого представника не не направило, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялось належним чином, причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Як встановлено у судовому засіданні, відповідно до наказу Київської митниці ДФС від 21.05.2019 року за № 455-о відбулося розірвання трудового договору, а саме відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 88 Закону України "Про державну службу" трудовий договір з [PERSON] , головним державним інспектором відділу чергових, був припинений у зв`язку з його смертю [INFO] . Підставою для вжиття таких заходів було свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 17.05.2019 року, видане Бориспільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області. Виплата заробітної плати [PERSON] перерахована на поточний рахунок згідно платіжних доручень від 10.05.2019 року за № 480 (4400,00 грн), від 27.05.2019 року за № 531 (5619,35 грн), від 26.06.2019 року за № 676 (580,35 грн), від 08.08.2019 року за № 30 (1122,15 грн). При цьому, рахунок № 0011176200, на який Київською митницею перераховувалася заробітна плата [PERSON] , був відкритий 18.05.2000 року у Бориспільському районному відділенні (м. Бориспіль) АТ "Райффайзен Банк" на ім`я [PERSON] та випущено до нього платіжну картку. Про смерть клієнта-власника рахунку [PERSON] банк довідався 11.07.2019 року та 12.07.2019 року заблокував рахунок № [NUMBER] . Як вбачається з матеріалів справи, будь-які видаткові операції по вказаному рахунку з 12.07.2019 року не проводилися. 24.07.2019 року до АТ "Райффайзен Банк" від державного нотаріуса Бориспільської державної нотаріальної контори надійшов запит "Про надання інформації" від 17.07.2019 року. На вказаний запит відповідно до положень ст. 62 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банком надано відповідь, у якій зазначено про те, що залишок коштів на рахунку № [NUMBER] станом на 20.08.2019 року складає 695,28 грн. 27.11.2019 року на рахунок № [NUMBER] банком зараховано кошти на загальну суму 1970,17 грн. - кошти автоматично списані на погашення кредитної заборгованості [PERSON] перед банком. Тобто, залишок коштів на вказаному рахунку з 27.11.2019 року складає 2 183 грн. 82 коп. Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення в частині вимог до Київської митниці, посилався, серед іншого, на те, що саме митниця, як власник рахунку померлого, який вчасно не повідомив банк про смерть його батька, має нести відповідальність за всі дії (операції) по заробітній картці після розірвання трудового договору. Так, відповідно до ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Крім того, відповідно до Закону України "Про платіжні системи" переказом коштів є рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціювання переказу проводиться шляхом подання ініціатором до банку, в якому відкрито його рахунок, розрахункового документа. Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача. Відтак, з моменту зарахування суми коштів на рахунок отримувача коштів в банку, переказ коштів вважається завершеним, а кошти такими, що виплачені власнику рахунку, відповідно вказані кошти можуть бути списані, видані з рахунку виключно у випадах встановлених чинним законодавством. Кошти, переказані платником отримувачу, з моменту їх зарахування на банківський рахунок переходять у власність останнього, який має виключне право розпорядження ними, а банк у свою чергу в межах договору та відповідно до вимог законодавства виконує функції з обслуговування банківського рахунка клієнта (здійснює зберігання коштів, за розпорядженням клієнта проводить розрахунково-касові операції за допомогою платіжних інструментів тощо) і не є набувачем цих коштів. Кошти після зарахування на рахунок отримувача є його власністю, втратили свій цільовий статус (пенсії, соціальних виплат) та набули статус вкладу. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верхового Суду України ід 24.06.2015 року у справі № 6-535цс25, від якого Велика Палата Верховного Суду не відступала. Отже, виходячи з наведеного, рахунок № [NUMBER] , відкритий на ім`я [PERSON] , не є власністю митниці, а його власником та особою, яка виключне право розпоряджатися цим рахунком є саме [PERSON] . За вказаних обставин, посилання позивача на те, що картковий рахунок померлого [PERSON] є власністю митниці, та остання, як наслідок, має нести відповідальність за всі дії (операції) по заробітній картці після розірвання трудового договору, є безпідставним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства України. Щодо позовних вимог про стягнення з Київської митниці коштів за невикористану основну відпустку 15 календарних днів згідно Наказу № 455-о від 21.05.2019 року шляхом перерахування їх на картковий рахунок спадкоємця [PERSON] , слід зазначити наступне. Згідно зі ст. 57 Закону України "Про державну службу" державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки. Крім того, відповідно до ст. 58 Закону України "Про державну службу" за кожний рік державної служби після досягнення п`ятирічного стажу державної служби державному службовцю надається один календарний день щорічної додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів. У відповідності до ст. 46 вказаного Закону стаж державної служби дає право на надання додаткової оплачуваної відпустки. Разом з тим, пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" передбачено, що за державними службовцями, які відповідно до ст. 35 Закону України "Про державну службу" набули право на отримання додаткових оплачуваних відпусток більшої тривалості, ніж передбачено статтею 58 цього Закону, така тривалість додаткових відпусток зберігається після набрання чинності цим Законом. Тобто, після 01.05.2016 року це положення стосується в першу чергу тих державних службовців, стаж державної служби становить понад 15 років. Вони після 01.05.2016 року мають право на додаткову оплачувану відпустку максимальної тривалості - 15 календарних днів. Як вбачається з даних програмно-інформаційного комплексу "Кадри" відповідача станом на 19.05.2013 року [PERSON] мав стаж державної служби 20 років, що зафіксовано у відповідному протоколі від 19.05.2013 року. Таким чином, [PERSON] мав право на щорічну основну оплачувану відпустку тривалістю 30 календарних днів та з 19.05.2013 року набув право на щорічну додаткову оплачувану відпустку тривалістю 15 календарних днів. У свою чергу, відповідно до ст. 59 Закону України "Про державну службу" щорічні відпустки надаються державним службовцям у порядку та на умовах, визначених законодавством про працю. Статтею 5 Закону України "Про відпустки" від 15.11.1996 року встановлено, що тривалість відпусток визначається цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами України і незалежно від режимів та графіків роботи розраховується в календарних днях. Згідно зі ст. 6 Закону України "Про відпустки" щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Положення цієї статті щодо тривалості щорічної основної відпустки не поширюється на працівників, тривалість відпустки яким установлюється іншими актами законодавства, проте тривалість їх відпустки не може бути меншою за передбачену частинами першою, сьомою і восьмою цієї статті. Відповідно до п. 1 ст. 4 Закону України "Про відпустки" до щорічних відпусток віднесено, зокрема, основну відпустку (ст. 6 цього Закону) та інші додаткові відпустки, передбачені законодавством. За даними Програмно-інформаційного комплексу "Кадри" відповідача, [PERSON] за спірний період надавалися наступні щорічні відпустки: - додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів за період з 19.05.2018 року по 18.05.2019 року (наказ митниці № 141-ов); - основна відпустка тривалістю 15 календарних днів за період з 12.05.2018 року по 11.05.2019 року (наказ митниці № 77-ов). Отже, [PERSON] було використано у повному обсязі щорічну додаткову оплачувану відпустку та 15 календарних днів щорічної основної відпустки, і відповідно, залишилася невикористаною частина щорічної основної відпустки тривалістю 15 календарних днів щорічної основної відпустки, виплата якої була передбачена Наказом Київської митниці ДФС № 455-о від 21.05.2019 року. За вказаних обставин, а також враховуючи те, що Київською митницею було у повному обсязі виконано свої зобов`язання щодо виплати [PERSON] частини щорічної основної відпустки тривалістю 15 календарних днів, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з Київської митниці коштів за невикористану основну відпустку 15 календарних днів згідно Наказу № 455-о від 21.05.2019 року шляхом перерахування їх на картковий рахунок спадкоємця [PERSON] відсутні. Щодо посилань позивача, на те, що через неповідомлення банком нотаріуса про повернення на рахунок батька автоматично списаних коштів на погашення кредиту, внаслідок чого сума залишку на рахунку збільшилася з 695 грн. 28 коп. до 2 183 грн. 82 коп., він не оформив у нотаріуса свідоцтво про право на спадкові кошти, суд зазначає наступне. Так, спірні правовідносини між Позивачем та Банком регулюються наступними нормативними актами чинного законодавства - Цивільним кодексом України, Законом України «Про банки і банківську діяльність», Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Законом України «Про нотаріат», Інструкцією про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків-резидентів і нерезидентів за № 492. Згідно з ч. 2 ст. 1228 ЦК України право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Тобто, право приймати спадщину чи відмовитись від неї належить виключно спадкоємцеві, в нашому випадку Позивачу. Згідно з положеннями ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до вимог ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Банк здійснює виплату вкладу (частини вкладу) спадкоємцю власника поточного/вкладного (депозитного) рахунка на підставі документів, визначених законодавством України (п. 9-3 розділ І Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків-резидентів і нерезидентів, затвердженої постановою Правління Національного банку України 12.11.2003 року №492). Відповідно до ст. 1076 ЦК України банк гарантує таємницю банківського рахунку, операцій за рахунком і відомостей про клієнта. Згідно із статтею 60 Закону «Про банки і банківську діяльність» інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею. Відповідно до положень ст. 62 Закону України "Про банки та банківську діяльність" банк повідомляє нотаріусам інформацію про залишки коштів на рахунках клієнтів лише на їхні запити щодо наявності рахунків (вкладів) та залишку коштів на рахунках (вкладах) померлих власників цих рахунків та/або щодо залишку коштів, які належать померлим фізичним особам та зберігаються на будь-яких рахунках у банках. При цьому, жодним нормативно-правовим актом не передбачено обов`язку банку без відповідного запиту надавати інформацію нотаріусам про повернення коштів на рахунки померлих клієнтів. Як вже зазначалося вище, на запит Бориспільської державної нотаріальної контори від 17.07.2019 року банком була надана інформація, згідно з якою залишок коштів на рахунку № [NUMBER] станом на 20.08.2019 року складає 695 грн. 28 коп. Отже, виходячи з викладеного, у позивача були усі підстави на отримання свідоцтва про право на спадщину на ці кошти незалежно від суми вкладу/залишку коштів на рахунку. При цьому, чинне законодавство не ставить в залежність отримання спадкоємцями свідоцтва про право на спадщину на грошові кошти на рахунках померлих власників від залишку коштів на цих рахунках. За вказаних обставин, твердження позивача про те, що якщо б банк повідомив нотаріуса про зміну суми коштів на рахунку, він би мав можливість оформити у нотаріуса свідоцтво на спадкові кошти, є безпідставними. У свою чергу, ч. 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а будь-які належні докази, які б підтверджували факт порушення відповідачами прав позивача, відсутні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed