Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-05 00:00:00

07 лютого 2023 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом в якому просив суд розірвати шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 15.11.1998 року Відділом реєстрації актів громадського стану виконкому Одеської міської ради за актовим записом №1262 згідно свідоцтва про шлюб [NUMBER] . В подальшому уточнивши позов, просив також визначити місце проживання дитини [PERSON] [INFO] , разом із батьком, [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , за адресою: [ADDRESS] . У позові він зазначив, що у них з відповідачем не склалось спільне життя у зв`язку з несумісністю характерів, різними інтересами та поглядами на життя, втратою взаємопорозуміння та почуттів один до одного. На початку лютого 2023 року відповідачка вирішила виїхати із донькою за кордон, без отримання його дозволу, при цьому за період сумісного проживання саме він приділяв більше уваги до виховання дитини, постійно відводив її спочатку до дитячого садку, потім до школи, разом відвідували лікарів. Вважає, що дитина повинна проживати із ним, оскільки він забезпечує їй належні умови життя, постійно слідкує за станом здоров`я дитини, її розвитком, навчанням, виховує та піклується про неї. Позивач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив справу розглядати без його участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив справу розглядати без його участі, не заперечує щодо визначення місця проживання дитини з батьком. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.11.1998 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб Відділом реєстрації актів громадського стану виконкому Одеської міської ради за актовим записом №1262 згідно свідоцтва про шлюб [NUMBER]. Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON] , [INFO] У сторін не склалось спільне життя у зв`язку з несумісністю характерів, різними інтересами та поглядами на життя, втратою взаємопорозуміння та почуттів один до одного. Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Статтею 56 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 27.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбі, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім?ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з?ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Позивач на розірванні шлюбу наполягає, відновлювати подружні відносини не має наміру, у наданні строку для примирення з метою збереження родини не має потреби, оскільки вважає, що їхня сім`я розпалася остаточно. При таких обставинах суд вважає, що сформовані в родині відносини виключають спільне проживання чоловіка і жінки й роблять їх спільне життя надалі неможливим, тому, що збереження родини суперечило б інтересам сторін. Відповідно до ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. (ст. 112 Сімейного кодексу України) Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розлучення є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали не можливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають, разом з тим суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, тому позовна заява [PERSON] про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Щодо визначення місця проживання дитини. Відповідно до положень ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з вимогами ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Частиною 1 статті 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Разом із Позивачем у вказаному будинку зареєстровані відповідачка та малолітня донька [PERSON] , [INFO] , а також старша донька позивача, що підтверджується довідкою Прилиманського старостинського округу Авангардівської селищної ради від 31 січня 2023 року за №33. Працівниками Служби у справах дітей Авангардівської селищної ради відвідано дитину за місцем проживання, проведено бесіди з батьками малолітньої, про що складено акт обстеження умов проживання, а також протоколи бесід. За результатами обстеження житлово-побутових умов встановлено, що на даний час батьки дитини проживають за однією адресою, батьками створено належні умови для комфортного проживання дитини, малолітня [PERSON] забезпечена одягом та взуттям згідно з віком та сезоном у достатній кількості, необхідним канцелярським приладдям. Батьки дитини дійшли до обопільного рішення щодо визначення місця проживання дитини. З матір`ю дитини проведено бесіду щодо дотримання вимог ст.. 157 СК України щодо обов`язку того із батьків, хто проживає окремо від дитини, брати участь у її вихованні і права на особисте спілкування з нею. Мати дитини зобов`язалася вирішити питання негайного воз`єднання із дитиною у разі мобілізації батька до лав ЗСУ у зв`язку із тим, що він є військовозобов`язаним. Також з матір`ю проведено бесіду щодо відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов`язків та підстав позбавлення батьків батьківських прав. Відповідачка не заперечує щодо визначення місця проживання малолітньої разом із батьком. На підставі викладеного, суд вважає, що необхідно визначити місце проживання дитини [PERSON] [INFO] , разом із батьком, [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного й

Outcome: approved