Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-05 00:00:00

17.01.2023 року позивач як фактор в особі свого представника за довіреністю Стадник Наталії Станіславівни звернувся до суду із відповідним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь 10066,49 грн. заборгованості за кредитним договором №2144905743, укладеним між ТОВ «Фінансова компанія «центр фінансових рішень» (первісний кредитор) та відповідачем 26.08.2020 року, яка складається з 7250,00 грн. як суми заборгованості за основною сумою боргу, 0,50 грн. - суми заборгованості за відсотками та 2815,99 грн. як суми заборгованості за щомісячними процентами, а також просив суд стягнути з відповідача сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 2684,00 грн. Підставою вимог саме позивача стала спочатку передача боргу АТ «Таскомбанку», а згодом 02.12.2021 року вже позивачу з боку АТ «Таскомбанк» на підставі договору факторингу №НІ/11/6-Ф. Ухвалою судді від 23.01.2023 року вказана позовна заява була залишена без руху через наявність недоліків, визначених суддею відповідно до п.3, 5 та 8 ч.3 ст.175 ЦПК України, наданий строк для усунення вказаних недоліків (а.с.31-32). 26.01.2023 року позивач в особі свого представника за довіреністю Ткаченко Марії Миколаївни засобами Електронного суду надала суду заяву, в якій частково виконала вимоги ухвали судді від 23.01.2023 року, чого було досить для подальшого процесуального руху справи. Вказану заяву суд отримав 27.01.2023 року (а.с.34-47). Ухвалою судді від 16.02.2023 року провадження у справі було відкрито у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін, визначений відповідачу час для подання відзиву, встановлений суддею час для подання відповіді на відзив та заперечення (у разі необхідності (а.с.50). Від представниці позивача за довіреністю Дяченко А.В. засобами Електронного суду 24.02.2023 року, яку суд отримав 27.02.2023 року надійшла заява про подальший розгляд справи за відсутності представника позивача, підтримку позовних вимог зі згодою на заочний розгляд справи (а.с.55-56). Ухвалою суду від 13.03.2023 року розгляд справи було відкладено через першу неявку без поважних причин належним чином повідомленого відповідача, здійснено повторний виклик відповідача у судове засідання (а.с.60). У судове засідання сторони не прибули. Позивач та його представник про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином засобами електронного суду (а.с.62-63), подавши раніше перед судовим засіданням 13.03.2023 року засобами Електронного суду заяву від 24.02.2023 року в особі свого представника за довіреністю, в якій просив розглянути справу за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримав та не заперечував проти ухвалення заочного рішення суду (а.с.55-56). Відповідач у судове засідання не прибув, відзив не подав, про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином у порядку п.4 ч.8 ст.128 та п.5 ч.6 ст.272 ЦПК України (а.с.65-66), причини неявки суду не повідомив, клопотань на вирішення складу суду не подавав. Таким чином, судом встановлюється повторна неявка у судове засідання відповідача, належним чином повідомленого про день, час та місце судового засідання без поважних причин. Тому суд у порядку статей 280 та 281 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу по суті на підставі наявних у справі доказів, ухваливши заочне рішення. Враховуючи, що сторони до суду не прибули, фіксування судового засідання звукозаписувальним технічним засобом на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснюється. Вирішуючи справу по суті, суд виходить з наступних обставин, встановлених під час судового розгляду. 26.08.2020 року між відповідачем та ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» був укладений кредитний договір №2144905743 на умовах приєднання на запропонованих кредитором умовах, викладених в Паспорті кредиту 4905743 та Умовах отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР» у редакції від 04.05.2020 року (а.с. 5, 6, 41-47). Підставою для укладання договору була заява-анкета на отримання кредиту та інших послуг в ТОВ «ФК «ЦФР», оформлена особисто відповідачем 26.08.2020 року (а.с.8), де він погодився з усіма умовами, визначеними первинним кредитором щодо видачі кредиту. Відповідно до наданої первинно (а.с.12) та після залишення позовної заяви без руху розрахунку заборгованості відповідача (а.с.39) встановлено, що він отримав кредит у первинного кредитора та не зміг його у визначений термін повернути. При цьому надані на усуненні недоліків позовної заяви розрахунок заборгованості по відсотках станом на 02.12.2021 року (перехід права вимоги до позивача) містить визначені розрахунки до 26.09.2021 року, розрахунок суми пені за прострочення сплати тіла кредиту станом на 02.12.2021 року (перехід права вимоги до позивача) містить визначені розрахунки до 27.09.2021 року. Таким чином, щодо кожного з видів розрахунків маються не обліковані та не підтвердженні належними доказами періоди: а саме 26.09.2021 року - 02.12.2021 року, 27.09.2021 року - 02.12.2021 року. Розрахунок комісії щодо первинного та другого кредиторів взагалі відсутній. В той же час ані розрахунок заборгованості не має значення для вирішення справи, оскільки головним в даній справі є відсутність доказів переходу права вимоги від первинного кредитора як другому кредитору АТ «Таскомбанк», а згодом вже позивачу. Так, доказом того, що вимоги від первинного позивача перейшли до АТ «Таскомбанк» є договір про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 року (а.с.13-14), відповідно до п.9.2 якого встановлено, що він діє протягом одного календарного року, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами зобов`язань за Договором. В той же час відповідно до п.9.4 вказаного договору встановлено, що у випадку, якщо за 30 календарних днів до дати закінчення строку дії договору жодна із сторін не ініціювала його розірвання - договір вважається пролонгованим на наступний календарний рік. В цій частині жодних доказів, що договір діяв між сторонам у 2020-2021 роках суду надано не було, що не дозволяє суду встановити факт того, що станом на час укладення договору із відповідачем первинним договором вказаний договір діяв. Доказом цього факту могли бути листи-погодження з боку первинного та другого кредитору, доповнення до вищевказаного договору або будь-який інший доказ, який би дозволяв суду встановити, що договір між первинним та другим кредиторами діяв саме у 2020-2021 роках, оскільки навіть встановити дату переходу таких вимог надані суду документи не надають можливості. Крім цього, п.2.2 договору №ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 року між первинним та другим кредитором містить чітку вимогу щодо того, що перехід права вимоги повинен відбуватися шляхом підписання відповідних реєстрів прав вимог із зазначенням ціни договору та розміру заборгованостей позичальників. Більш того, підписані первинним та другим кредиторами реєстрі прав вимог є невід`ємною частиною договору. Передача кредитних справ та іншої документації за кожним кредитом регламентується окремим договором зберігання, що укладається між первинним та другим кредитором. До позовної заяви реєстр переходу прав вимоги або загальний, а тим більше щодо відповідача, долучений не був, що не дозволяє суду встановити сам факт переходу права вимоги до другого кредитора - АТ «Таскомбанк», а відповідно немає підстав для подальшого розгляду позовних вимог, оскільки відсутні докази набуття таких вимог АТ «Таскомбанк», який, як вважав позивач, згодом 02.12.2021 року передав вимоги йому. Питання взаємостосунків АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» виходить за межі позовних вимог в даній справі та не стосується предмета спору. Відповідно немає підстав для задоволення позовних вимог. Згідно з ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч.2 ст.76 ЦПК України, ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Засобами доказування є письмові, речові і електронні докази; висновки експертів; показання свідків. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. На підставі ст.141 ЦПК України, враховуючи те, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, судові витрати слід покласти на позивача по справі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed