Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-16 00:00:00

04.11.2022 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до відповідача АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» про захист прав споживача, визнання окремих умов договору та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просив визнати недійсною з моменту укладення договору умову пункту 1.2 кредитного договору № 22038000529185 від 27.08.2021 року в частині встановленої щомісячної комісії за обслуговування кредиту з 27.08.2021 року по 27.08.2026 року та зобов`язати АТ «Кредит Дніпро» здійснити перерахунок здійснених із часу укладення кредитного договору №22038000529185 від 27.08.2021 року ним платежів, зарахувавши сплачену ним комісію у сумі 30000 гривень у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором, посилаючись на те що відповідач, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як обслуговування кредиту не є самостійною послугою. Обслуговування кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку по своїй суті не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Виходячи із принципів справедливості та добросовісності, на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались. Вважає, що раніше сплачена сума комісії (30.000 грн.) підлягає зарахуванню у рахунок інших обов`язкових платежів позивача за кредитним договором. Ухвалою суду від 07.11.2022 року відкрито спрощене провадження по справі, відповідачеві встановлений строк на подання відзиву та зустрічного позову. 29.11.2022 року представник відповідача надав відзив на позов, в якому виклав свої заперечення, посилаючись на те, що законодавством України передбачено право кредитодавця у договорі споживчого кредиту встановлювати оплату за обслуговування кредиту у вигляді комісії. Постановою НБУ № 49 передбачено лише надання розпису складових вартості кредиту без деталізованого опису складу/переліку послуг за комісією по обслуговуванню заборгованості. Перед укладанням договору відповідачем позивачу було надано Паспорт споживчого кредиту, що додатково включає заяву на отримання кредиту, з якими він ознайомився, погодився та беззастережно підписав, чим підтвердив отримання всіх пояснень, необхідних для забезпечення реальної можливості оцінити договір до його потреб та фінансової ситуації. Відповідачем надано позивачу кредит (послугу) в повному обсязі в розмірі та на умовах, встановлених укладеним обома сторонами кредитним договором. Під час реалізації позивачем прав позичальника, як споживача фінансової послуги на отримання кредиту, не було порушено чи обмежено його право на свободу вибору, не порушено свободи волевиявлення. Принципів нерівності сторін у кредитному договорі не встановлено та права позичальника на одержання перед укладанням кредитного договору необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про умови кредитування не обмежено. Натомість, позивач свідомо погодився з даними умовами кредитування, поставивши свій підпис на документах (Паспорті споживчого кредиту, заяві на отримання кредиту, заяві-згоді укладення УБДО, анкеті-опитувальнику, розписці про отримання картки, кредитному договорі та договорі добровільного страхування), та тривалий час беззаперечно виконував їх умови. Тому жодних протиправних дій, чи то порушень прав позивача з боку відповідача допущено не було, а такі дії позивача свідчать про його корисливий намір уникнути та мінімізувати свої обов`язки перед кредитором вже після встановленого строку (по черговим щомісячним платежем) для погашення заборгованості. Тому вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. 29.11.2022 року представник відповідача звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просив стягнути заборгованість за кредитним договором №22038000529185 від 27.08.2021 у сумі 247381,84, яка складається з залишку строкового кредиту в розмірі 192060,96 грн, залишок нарахованих строкових відсотків 0,03 грн, залишок простроченого кредиту в розмірі 1319,68 грн, залишок прострочених відсотків 1,17 грн, залишок прострочених комісій в розмірі 54000 грн, посилаючись на неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором. 30.11.2023 року позови об`єднані в одне провадження, розпочато загальне позовне провадження у цивільній справі та відкрито підготовче судове засідання. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, з заявами про відкладення розгляду справи не звертався. Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, вважає їх законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, Вважає, що підстави для задоволення зустрічного позову відсутні, оскільки його підписано особою, у якої відсутні повноваження, оскільки строк довіреності сплинув. Крім того, зробив заяву, що протягом п`яти днів з часу ухвалення рішення судом надасть заяву про стягнення понесених позивачем витрат на правничу допомогу. Представник відповідача в судовому засідання підтримала свої доводи, викладені у відзиві, просила суд врахувати практику Верховного Суду, прийняту з аналогічних питань та у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, зустрічний позов задовольнити. Вислухавши пояснення учасників провадження, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, 27.08.2021 р. між [PERSON] та АТ "БАНК КРЕДИТ ДНІПРО" був укладений кредитний договір № 22038000529185, за умовами якого позивачеві було надано кредит в сумі 200.000 грн. на споживчі потреби, строком на 60 місяців до 27.08.2026 р.. Пунктом 1.2 договору№ 22038000529185 встановлено фіксовану процентну ставну на строкову заборгованість у розмірі 0,001 % річних. Цим же пунктом встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту: - з 27.08.2021 р. по 26.12.2022 р. - 3 % від суми кредиту, - з 27.12.2022 р. по 26.03.2024 р. - 2,5 % від суми кредиту, - з 27.03.2024 р. по 26.06.2025 р. - 1,5 % від суми кредиту, - з 27.06.2025 р. по 27.08.2026 р. - 0,925 % від суми кредиту. Пунктом 3.1 договору встановлено, що погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів та щомісячної комісії за обслуговування кредиту здійснюється у вигляді щомісячних ануїтетних (рівномірних) платежів (обов`язковий платіж). Згідно з графіком платежів встановлено щомісячну сплату за надані додаткові супутні послуги, які названо "за обслуговування кред.заборгованості". Зазначена оплата розбита на 60 щомісячних платежів на загальну суму 237750 грн. В період з 24.09.2021 року [PERSON] було сплачено на користь Банку: - 24.09.2021 р. - 7320 грн., з яких 6000 грн. щомісячної комісії, - 26.10.2021 р. - 7320 грн., з яких 6000 грн. щомісячної комісії, - 25.11.2021 р. - 7320 грн., з яких 6000 грн. щомісячної комісії, - 23.12.2021 р. - 7320 грн., з яких 6000 грн. щомісячної комісії, - 24.01.2022 р. - 7320 грн., з яких 6000 грн. щомісячної комісії. Загальна сума сплаченої комісії склала 30.000 грн. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Приписами ст. 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. За загальним правилом, що передбачене статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Разом із тим, приписами ч. 2 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Так, Верховний Суд України у своїй постанові від 19 грудня 2012 року у справі № 6-87цс12 зробив висновок про те, що правочин, недійсність якого прямо встановлена законом, є нікчемним. Визнання нікчемного правочину судом недійсним законом не вимагається, тобто для сторін правочину він не спричиняє правових наслідків, крім наслідків його недійсності. У рішенні від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що положення пунктів 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. За умовами укладеного між сторонами кредитного договору, цільовим призначенням отриманих [PERSON] кредитних коштів є споживчі потреби, а тому суд погоджується з доводами представника позивача, що виниклі між сторонами правовідносини визначаються положеннями Закону України "Про захист прав споживачів". Відповідно ч.4 ( абз.3) ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року -до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із ч.5 ст.11 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017року) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Відповідно до ч.1,2,5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, завтерджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Згідно ст. 11 Законі України «Про захист прав споживачів» положення цього Закону застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування», який набув чинності Закон України 10 червня 2017 року. Положення ч.1,2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до ч.2 ст.8 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, на яку посилався представник відповідача. Однак в постанові від 08 березня 2023 року (справа № 204/2820/21, провадження № 61-3773св22) Верховний Суд зазначив, що незважаючи на право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту згідно ЗУ «Про споживче кредитування» суду слід враховувати загальні засади цивільного законодавства належать справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Приписами ч. 3 ст. 13 ЦК України передбачено те, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до вимог ст. 3 ЦК України, принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. В пункті 1.2 кредитного договору № 22038000529185 щомісячна комісія за обслуговування кредиту визначена з 27.08.2021 р. по 26.12.2022 р. - 3 % від суми кредиту, з 27.12.2022 р. по 26.03.2024 р. - 2,5 % від суми кредиту, з 27.03.2024 р. по 26.06.2025 р. - 1,5 % від суми кредиту, з 27.06.2025 р. по 27.08.2026 р. - 0,925 % від суми кредиту. Необхідність внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язанні з розрахунково-касовим обслуговуванням, передбачена в розділі 4 «Графік платежів/розрахунок загальної вартості кредиту для клієнта та реальної процентної ставки» кредитного договору (колонка 8 графіку). Загальний розмір комісії за розрахунково-касове обслуговування із 27.08.2021 року по 27.08.2026 року складає 237750 грн. Однак, встановивши у кредитному договорі № 22038000529185 сплату комісійної винагороди за обслуговування кредиту щомісячними платежами, що у загальному розмірі складає 237750 грн., банк не повідомив, які саме послуги за вказану плату надаються позичальнику, а розмір такої комісійної винагороди, з огляду на обставини справи (зокрема, розмір кредиту та процентів), вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що оспорювані умови кредитного договору є несправедливими. При цьому згідно з графіком платежів і розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки загальний розмір плати за розрахунково-касове обслуговування (237750 грн.) є значно суттєвим порівняно із розміром кредиту, отриманого [PERSON] ( 20000 грн), що вочевидь не можна визнати справедливим та розумним. У постанові Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 703/1518/18 заначено, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Крім того, приписами ч. 8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено, що нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Нормою ч. 4 ст. 42 Конституції України гарантовано те, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Разом з тим наявні в матеріалах справи документи взагалі не містять будь-якого опису послуг, за які банком встановлена комісія. Жодних доказів на підтвердження справедливості умов договору щодо встановленої комісії, зокрема з урахуванням переліку та обсягу послуг, які надаються позичальнику за таку плату, представником відповідача суду не надано. Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як обслуговування кредиту (пункт 1.2) та розрахунково-касове обслуговування кредиту (розділ 4) не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, то така операція як обслуговування кредиту та розрахунково-касове обслуговування кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. У рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 вказано на те, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Отже, виходячи із принципів справедливості та добросовісності, суд вважає, що на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались. Посилання відповідача на те, що підписавши кредитний договір, позивач погодився на всі його умови, в тому числі щодо сплати щомісячної комісії, є неспроможними, оскільки, як зазначено вище, умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. З огляду на викладене, з урахуванням того, що відповідачем не зазначено в кредитному договорі, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику, та не надано підтвердження того, що такі послуги ним взагалі було надано останньому, суд доходить висновку про наявність правових підстав для визнання вказаних пунктів правочинів недійсними. При цьому, відповідач нараховував, а позивач сплачував комісію за послуги, що супроводжують кредит, зокрема в частині встановленої у графіку платежів щомісячної комісії за розрахунково-касове обслуговування із 24.09.2021 року по 24.01.2022 року у загальному розмірі 30000 гривень, що є незаконним, через що суд доходить висновку про те, що вказана сума підлягає зарахуванню у рахунок інших обов`язкових платежів позивача за кредитним договором. На підставі приписів ст. 141 ЦПК України, враховуючи те, що позивач при зверненні із даним позовом до суду був звільнений від сплати судового збору, відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 2684 грн. Щодо зустрічних вимог суд зазначає наступне. Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Пред`явленням вимоги до позичальника є як направлення йому вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, так і пред`явлення до нього позову. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ч.1 ст.625 ЦК України , боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Позичальник свої зобов`язання належним чином за укладеним кредитним договором № 22038000529185 від 27.08.2021 року, [PERSON] не виконав, внаслідок чого у відповідача перед позивачем виникла заборгованість за кредитним договором, яка станом на 9 листопада 2022 року становить залишок строкового кредиту у розмірі 192060,96, залишок нарахованих відсотків 1319,68 грн, залишок простроченого кредиту 1,17 грн, а всього 193381 ( сто дев`яносто три тисячі триста вісімдесят одну) грн 84 коп. Підстави для стягнення залишку прострочених комісій у розмірі 54000 грн, суд не вбачає, оскільки прийшов до висновку про визнання недійсною з моменту укладення договору умову пункту 1.2 кредитного договору № 22038000529185 від 27.08.2021 року. Доводи представника позивача щодо відсутності у представника відповідача повноважень на підписання позову, суд відхиляє, оскільки зустрічний позов підписаний адвокатом Лисенко В.М. 22.11.2022 року на підставі довіреності № 216, виданої 22.12.2021 року , яка дійсна до 31.12.2024 року. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 2900,68 грн., пропорційно до частини задоволених позовних вимог, що становить 78,17%. На підставі викладеного,

Outcome: partial