Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом\~ до [PERSON] про\~ поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог вказує, що з грудня 2003 року перебуває у шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу у сторін є двоє дітей: донька - 2004р.народження, та син - 2009 р.народження. Позивач вказує, що за час перебування у шлюбі сторонами як подружжям було придбане таке майно як: квартира [ADDRESS] , автомобіль Lexus HX 200T д.н. [NUMBER] , майнові права на однокімнатну квартиру в ЖБК «Мрія на Центральному»(далі-ЖБК). Позивач вказує, що дане майно є спільним майном подружжя, а за такого підлягає поділу. Позивач вказує також що подружжя не дійшло взаємної згоди на розподіл майна, і тому позивач вимушена звернутися до суду. Поряд з цим позивач вказує, що вважає, що спірне майно, про розподіл якого заявлено позов, придбано за особисті кошти позивача, а за такого позивачем заявлено вимогу про розподіл спільного майна подружжя шляхом визнання спірного майна особистою приватною власністю позивача та визнання за позивачем права власності на спірне майно та про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації вартості спірного майна. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на норми ст.ст.57,60,69,70,71 Сімейного кодексу України та вказує, що все спірне майно подружжя придбане за особисті кошти позивача, оскільки в їх сім`ї працювала та заробляла кошти лише вона, а відповідач з 2004 року взагалі не працював та не заробляв кошти без поважних причин, оскільки є здоровим та працездатним. Позивач вказує, що відсутні поважні підстави того, що відповідач за час шлюбу не наповнював сімейний бюджет: відповідач не проходив навчання, не вів домашнє господарство, не здійснював догляд за дітьми, не хворів. А тому вважає, що всі кошти сім`ї за час перебування сторін у шлюбі здобуті лише виключно позивачем, а тому позивач вважає, що майно набуте у шлюбі є її особистою приватною власністю.Загалом позивач уточнила вимоги та просила визнати за нею право особистої приватної власності на цілу(на всю) квартиру [ADDRESS] , стягнути на її користь повну вартість автомобіля(за весь автомобіль) Lexus HX 200T, та стягнути на її користь всі (в повному обсязі) сплачені грошові кошти за майнові права на квартиру в ЖБК. Відповідач [PERSON] подав до суду заяву в якій позов визнає, проте походження цього листа викликає у суду сумніви, тому суд не приймає таке визнання позову. Відповідач відзив не надав, суд розглянув справу у заочному порядку. Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Відповідно до\~ст.60 Сімейного кодексу України\~\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таку ж норму містить і стаття 368 ЦК України. Відповідно до\~ст.70 Сімейного кодексу України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.\~ Судом не встановлено \~того, що між сторонами було укладено шлюбний договір. Судом досліджено свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] згідно якого [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] внаслідок чого змінила прізвище на « [PERSON] ». Судом досліджено свідоцтво про народження серії [NUMBER] згідно якого [PERSON] народилась [INFO] , в графі батько [PERSON] , мати [PERSON] . Судом досліджено свідоцтво про народження серії [NUMBER] згідно якого [PERSON] народився [INFO] , в графі батько [PERSON] , мати [PERSON] . Судом встановлено що згідно свідоцтва [NUMBER] про державну реєстрацію позивач [PERSON] зареєстрована як підприємець з 1997 року. Судом досліджено\~договір купівлі-продажу\~від 18.02.2017\~року згідно\~якого [PERSON] \~придбав квартиру\~ [ADDRESS] . Судом досліджено договір про внесення пайових внесків № 43/048-2020 укладений між [PERSON] (пайовик) та обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив «Мрія на Центральному» згідно якого [PERSON] прийняв на себе частку фактичних витрат по будівництву житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , а кооператив зобов`язався здійснити будівництво Будинку та після здачі Будинку в експлуатацію, передати Пайовику закріплену за ним квартиру за умови виконання Пайовиком зобов`язань за даним договором. Згідно вказаного договору пайовик вносить пай в розмірі пайового розрахунку за проектну площу в сумі 329\~080 грн. Судом досліджено додаток № 1 до Договору про внесення пайових внесків № 43/048-2020 від 24 грудня 2020 року згідно якого [PERSON] (пайовик) та обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «Мрія на Центральному» погодили, що квартира за даним договором передається з наступним оздобленням: місцезнаходження будинку проспект Центральний 293; 1 секція; номер квартири [ADDRESS] ; кількість кімнат 1; загальна площа 43,3 кв.м.; поверх 5». Судом досліджено додаток № 2 до Договору про внесення пайових внесків № 43/048-2020 від 24 грудня 2020р. згідно якого [PERSON] (пайовик) та обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «Мрія на Центральному» погодили графік внесення пайових внесків в розмірі 329\~080 грн. Судом досліджено довідку Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Мрія на Центральному» від 24 грудня 2020р. з якої вбачається, що [PERSON] згідно договору за квартиру [ADDRESS] внесено частину за проектну площу в сумі 319208 грн.(а.с.24) Судом досліджено квитанцію від 30.12.2020р. згідно якої [PERSON] сплатив пайовий внесок згідно Договору № 43/048-2020 в розмірі 25000 грн. Судом досліджено квитанцію від 26.01.2021р. згідно якої [PERSON] сплатив пайовий внесок згідно Договору № 43/048-2020 в розмірі 27420 грн. Судом досліджено квитанцію від 25.02.2021р. згідно якої [PERSON] сплатив пайовий внесок згідно Договору № 43/048-2020 в розмірі 27420 грн. Судом досліджено квитанцію від 25.03.2021р. згідно якої [PERSON] сплатив пайовий внесок згідно Договору № 43/048-2020 в розмірі 27420 грн. Судом досліджено квитанцію від 07.05.2021р. згідно якої [PERSON] сплатив пайовий внесок згідно Договору № 43/048-2020 в розмірі 27420 грн. Судом досліджено квитанцію від 31.05.2021р. згідно якої [PERSON] сплатив пайовий внесок згідно Договору № 43/048-2020 в розмірі 27420 грн. Судом досліджено квитанцію від 24.06.2021р. згідно якої [PERSON] сплатив пайовий внесок згідно Договору № 43/048-2020 в розмірі 27420 грн. (а.с.25-31). Судом досліджено історію по картковому рахунку № [NUMBER] відкритого на ім`я позивача [PERSON] за період з 01.01.2021р. по 30.06.2021р. з якої вбачається, що з даної картки здійснювалась сплата платежів, а саме: 26.01.2021р. в розмірі 27423грн., 25.02.2021р. в розмірі 27423 грн., 26.03.2021р. в розмірі 27423 грн., 07.05.2021р. в розмірі 27423грн., 31.05.2021р. в розмірі 27423 грн., 24.06.2021р. в розмірі 27423 грн.(а.с.32-40) Судом досліджено витяг з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 19 жовтня 2021р. з якого вбачається, що за [PERSON] зареєстровано транспортний засіб «LexusNX 200Т», дата реєстрації 10.01.2019 рік. Судом досліджено довідку №69609179 від 09.12.2022р. Центрального відділу виконавчої служби у м.Миколаєві згідно якої позивач не отримувала аліменти на утримання сина [PERSON] [INFO] в період з 17.08.2022р. по 09.12.2022р. Отже, зазначені вище норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Позивачем заявлено вимогу, яка спростовую презумпцію про спільність права власності на майно подружжя, позивач вказує що майно набуте сторонами як подружжям за час шлюбу є набутим за кошти, які належали позивачу особисто, а тому просить визнати спірне майно особистою приватною власністю позивача, а щодо автомобіля та грошових коштів внесених як пайові внески за майнові права на житлове приміщення в ЖБК стягнути на користь позивача повну вартість такого автомобіля та повну внесену суму пайових внесків. Відповідно до\~ст.57\~Сімейного кодексу\~України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування а також майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. В постанові ВП Верховного Суду у справі №372/504/17 суд вказав, що тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя покладається на того з подружжя, який її спростовує. В даній справі тягар доказування таких обставин лежить на позивачеві. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017р. у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018р. у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018р. у справі № 404/1515/16-ц. Суд не приймає позицію та доводи позивача щодо того, що спірне майно набуте за особисті кошти позивача, а тому належить визнати таке майно особистою приватною власністю позивача, оскільки така позиція позивача не підтверджена належними та допустими доказами. Зокрема, позивачем не надано доказів того, що відповідач за період шлюбу з позивачем не працював, не мав доходів, або ж що відсутність доходів була спричинена неповажними причинами. Суд також не бере до уваги доводи позивача, щодо відсутності доходів у відповідача оскільки останнім не сплачуються аліменти на утримання дітей, та ті обставини що позивач самостійно оплачує навчання дітей, оскільки несплата аліментів має місце у більш пізній період часу ніж період від час якого відбулося набуття спірного майна. Суду не надано також і доказів того, що спірне майно подружжя (про розподіл якого заявлено позов) було придбане за кошти, які належали позивачу особисто. В судовому засіданні позивач, надаючи пояснення суду щодо обставин по суті справи, вказала, що спірна квартира (квартира [ADDRESS] ) була придбана подружжям для проживання в цій квартирі дочки сторін. Тобто, позивач стверджувала, що дана квартира була придбана для потреб сімї, а саме для подальшого проживання члена сімї подружжя [PERSON] (сторін у справі). Суд також не може прийняти до уваги доводи позивача, що грошові кошти внесені як пайові внески за майнові права на житлове приміщення в ЖБК є особистими коштами позивача, оскільки квитанції про оплату частини внесків (з грудня 2020р. по червень 2021р.(а.с.25-31) підтверджуюль лише внесення їх позивачем, тобто одним із подружжя. Суду не надано також і доказів, що грошові кошти внесені як пайові внески за майнові права в ЖБК є особистими коштами позивача в розумінні положень норми ч.ч.3,4,5 ст.57 Сімейного кодексу України. Суду також не надано і доказів, які б спростовували обставини внесення саме відповідачем грошових коштів за майнові права в ЖБК в грудні 2020р. (а.с.24). За таких обставин суд приходить до висновку, що спірне майно відповідно до положень норми ст.60 Сімейного кодексу України слід визнати таким що належить подружжю(дружині та чоловікові) на праві спільної сумісної власності та відповідно до заявлених вимог про розподіл спільного майна подружжя таке майно слід розділити між подружжям(сторонами). Щодо розміру часток у праві власності на майно подружжя, то суд відповідно до норми ст.70 Сімейного кодексу України та відсутності шлюбного договору між подружжям приходить до висновку, що частки чоловіка та дружини у спільному майні подружжя є рівними. За такого за позивачем слід визнати право власності на 1/2 частину квартири, на частину автомобіля та на частину грошових коштів внесених за майнові права в ЖБК. Щодо вимоги про стягнення на користь позивача частки вартості автомобіля, то суд приходить до висновку, що така вимога позивача задоволена у спосіб, який був заявлений в позові, у даній справі бути не може, оскільки судом не здобуто (не надано позивачем) належних та допустимих доказів (в розумінні положень Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», Закону України «Про судову експертизу») щодо реальної вартості спірного автомобіля на час розгляду справи судом. За такого суд позбавлений можливості винести рішення щодо стягнення на користь позивача компенсацію вартості її частки в автомобілі. У відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню половина суми сплаченого судового збору в розмірі 5675,00грн. Вирішуючи питання стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, суд враховує наступне. Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до ч.3ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.05.2018р. у справі № 72/1010/16-ц (провадження № 61-3416св18) склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, щосвідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатськудіяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження обставин щодо оплати послуг по наданню правової допомоги суду не надано таких доказів, а саме платіжних документів про оплату таких послуг та розрахунку таких витрат. За такого суд приходить до висновку, що в задоволенні заяви щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу слід відмовити.

Outcome: approved