Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Слов`янської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області про визнання права власності на спадкове майно, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що вона доводилась дружиною [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті залишилась спадщина, до складу якої увійшли житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , та земельна ділянка площею 0,0586 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер №1414100000:01:019:0550, розташована за адресою: [ADDRESS] . Земельна ділянка належала [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу від 29 серпня 2011 року, продавцем якої була [PERSON] , якій вона належала на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯД №144285 від 22 січня 2008 року. Однак [PERSON] всупереч ст.125 ЗК України не зареєстрував за собою право власності на вищевказану земельну ділянку. [PERSON] прийняла спадщину, оформила право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . Також, [PERSON] звернулась до нотаріуса з заявою про видачу їй Свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, однак їй було відмовлено в зв`язку з відсутністю документів на земельну ділянку, який би підтвердив право власності спадкодавця на земельну ділянку. В зв`язку з викладеним просить суд визнати за нею право власності на земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 0,0586 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер №1414100000:01:019:0550, розташовану за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після [PERSON] , померлого [INFO] . Позивач [PERSON] , та її представник, адвокат Прокопцев С.В., який діє на підставі Ордеру про надання правничої (правової) допомоги серія АН №1130959 від 17 березня 2023 року, в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, представник позивача до суду надав заяву про розгляд справи без його участі та без участі позивача, позовні вимоги просив задовольнити. Представник відповідача - Слов`янської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, справу просив розглянути відповідно до діючого законодавства. Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] до Слов`янської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області про визнання права власності на спадкове майно підлягають задоволенню повністю з огляду на їх законність та обґрунтованість. Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Руїз Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994, заява № 18390/91 вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи. Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав є визнання права. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено Свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 17 жовтня 1972 року, 17 жовтня 1972 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , після чого останній було присвоєно прізвище « [PERSON] ». [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 31 травня 2022 року, виданим Решетилівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Полтавському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми). Згідно з Довідкою приватного нотаріуса Краматорського районного нотаріального округу Донецької області Панченко А.В. від 06 березня 2023 року за №65/02-14, 30 серпня 2022 року за заявою [PERSON] про прийняття спадщини була заведена спадкова справа до майна померлого [INFO] її чоловіка [PERSON] , який на день смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Постановою приватного нотаріуса Краматорського районного нотаріального округу Донецької області Панченко А.В. від 16 березня 2023 року [PERSON] було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [INFO] [PERSON] , який на день смерті проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що спадкоємцем нотаріусу не надано документи, що встановлюють право власності на вказану земельну ділянку на ім`я спадкодавця. На підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №144285 від 22 січня 2008 року право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1414100000:01:019:0550, площею 0,0586 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, належить [PERSON] . Відповідно до Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 серпня 2011 року, [PERSON] продала земельну ділянку площею 0,0586 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, [PERSON] . Згідно зі Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 16 березня 2023 року, [PERSON] успадкувала після [PERSON] житловий будинок з господарськими та побутовими будовами та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок внаслідок пошкодження (воєнних дій) 80% зносу, житловою площею 24,1 кв.м, загальною площею 34,5 кв.м, позначений на плані літерою А-1, господарські та побутові будови та споруди, а саме: літня кухня дерев`яна, обкладена цеглою, Б, сарай цегляний В, сарай цегляний Г, огорожа №1-2. Згідно з п.3.1 Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» «Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» Свідоцтва про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Без звернення спадкоємців до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину збільшується ймовірність порушення прав інших осіб, спадкоємців за заповітом, спадкоємців, які прийняли спадщину. У склад спадкового майна після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , входить земельна ділянка площею 0,0586 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Згідно до п.3.1 Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» «Окрім загального кола обставин, які встановлюються судом при вирішенні всіх спорів про право на спадкування, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з`ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно ( будинок, споруда); 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] за життя придбав житловий будинок та спірну земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , проте за життя вказану земельну ділянку не зареєстрував. Викладене було підставою для винесення нотаріусом Постанови про відмову у вчинені нотаріальної дії - видачі позивачу [PERSON] . Свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, площею 0,0586 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер №1414100000:01:019:0550, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Постанова нотаріуса про відмову у вчинені нотаріальної дії видана 16 березня 2023 року. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як передбачено ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами ЗК України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними. Відповідно до частини першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття на підставі вчиненого правочину або у порядку спадкування права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці приватної власності, право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від попереднього власника таких об`єктів до набувача таких об`єктів, без зміни її цільового призначення. Отже, аналіз вказаних норм права свідчить про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу "superficies solo cedit" - збудоване на землі слідує за нею. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості (правова позиція Верховного Суду в постанові від 19 листопада 2020 року в справі N 686/9580/16-ц). Правові норми, які визначали долі земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності (правовий висновок Верховного Суду в постанові від 16 червня 2020 року в справі N 689/26/17). Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (правова позиція Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2018 року в справі N 910/18560/16). Згідно з частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, відповідно до вимог статті 388 ЦК України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 6 вказаної Конвенції ніхто не може бути позбавлений своєї власності. Суд вважає, що застосування принципу слідування землі за будівлею в цій справі, з урахуванням конкретних її обставин, є визначальним і покликано на визнання заявлених прав позивача на земельну ділянку під належним їй на праві приватної власності житловим будинком, яка нерозривно зв`язана із цим будинком та необхідна для його обслуговування, що повністю ґрунтується на викладених вище нормах Закону. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування» отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Відповідно до частини 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» п.1 «Слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі Свідоцтва про право на спадщину». Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування». Нотаріусом [PERSON] було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом 16 березня 2023 року на житловий будинок з господарськими та побутовими будовами та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , але було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на земельну ділянку на ім`я спадкодавця. Відповідно до Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Згідно п. 22-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» із наступними змінами та доповненнями відповідно до статей 1225 ЦК України і 131 ЗК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно ст. 116, п. 7 розділу X "Перехідні положення" Земельного Кодексу України, п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» із наступними змінами та доповненнями громадяни набувають право на землю шляхом передачі ділянок у власність або надання їх у користування. Громадяни зберігають право на земельні ділянки, одержані ними до 1 січня 2002 р. у власність, в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством. Відповідно до ст. 152 Земельного Кодексу України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» із наступними змінами та доповненнями спори, пов`язані із земельними відносинами, розглядаються в позовному провадженні. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 Земельного Кодексу України та ст. ст. 15, 16 ЦК України шляхом визнання прав. Відповідно до ч. 1 ст. 181 ЦК України земельна ділянка є об`єктом нерухомого майна. Відповідно до 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 37 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Умови для отримання свідоцтва про право на спадщину у нотаріальній конторі в позивача немає, тому, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» її вимога про визнання права на спадщину підлягає судовому розгляду. Відповідно до вищевикладеного та змісту ст. 16, 392 ЦК України позивач має право на пред`явлення позову про визнання за нею права власності на земельну ділянку площею 0,0586 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер №1414100000:01:019:0550, розташовану за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після [PERSON] , померлого [INFO] . У відповідності до п.2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» момент виникнення права власності на річ ( майно) визначається законом. Таким чином, виникла ситуація, коли позивач фактично успадкувала нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,0586 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер №1414100000:01:019:0550, розташовану за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , однак позбавлена можливості оформити спадщину за законом, оскільки спадкодавець за життя не зареєстрував своє право власності на вказану земельну ділянку. Без документів, які б посвідчували право власності спадкодавця на земельну ділянку, право власності позивача не визнається. Відтак, враховуючи вказане, принцип слідування землі за будівлею, за позивачем, який є власником житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, слід визнати й право власності на земельну ділянку за позивачем згідно вимог статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved