Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-09 00:00:00

21.07.2021 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська І.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Горбунова Л.В., про визнання договорів недійсними, скасування записів в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, визнання права власності, в якій сторона позивача просить: 1. визнати недійсним договір дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS] від 15.07.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В., за реєстровим № 5881, укладений між [PERSON] та [PERSON] , в інтересах якого діяла його мати - [PERSON] ; 2. скасувати запис в Реєстрі прав власності на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію права власності на 1/3 частини квартири, загальною площею 59,5 кв. м, за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] ; 3. визнати недійсним договір дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS] від 08.05.2019 року укладений між [PERSON] в особі представника [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбуновою Л.В., за реєстровим № 1439; 4. скасувати запис в Реєстрі прав власності на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію права власності на 1/3 частини квартири, загальною площею 59,5 кв. м. за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер майна: 1825073780000, номер запису: 31462291 за [PERSON] ; 5. визнати за [PERSON] право власності на квартиру на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Позов обґрунтовується тим, що у вказаній квартирі позивач, починаючи з 1968 року, безперервно проживав зі своїм батьком [PERSON] , який помер [INFO] , та матір`ю [PERSON] , яка померла [INFO] , на підставі ордера, виданого на їх сім`ю та на ім`я батька. Батьки позивача, які перебували у шлюбі з 28.05.1966 року, під час спільного проживання здійснили оплату пайових внесків за цю квартиру, разом утримували її, оскільки квартира була їх спільною сумісною власністю. У 2005 році в цю сімейну квартиру засилилась перша дружина позивача [PERSON] , шлюб фактично із якою тривав кілька місяців - до 01.10.2005 року, хоча юридично шлюб розірвано 13.04.2010 року, разом із пасинком [PERSON] та падчеркою [PERSON] . На прохання [PERSON] щодо життєвої необхідності її та її дітей у тимчасовій реєстрації у спірній квартирі, у зв`язку з влаштуванням дітей до дошкільних закладів, позивач погодився та вмовив своїх батьків, які були проти такої реєстрації, надати на це згоду. За своє життя батько не розумівся на питаннях оформлення документів, не вчиняв жодних дій по оформленню будь-яких документів, тому категорично був проти реєстрації [PERSON] та її дітей, з якими не склались відносини, оскільки це не відповідало його внутрішній волі, а також неможливість ознайомитись із текстом згоди через поганий зір. Проте, [PERSON] домовленості не дотрималась, після фактичного припинення шлюбних відносин з позивачем на всі його прохання та його батьків відмовлялась добровільно зніматись з реєстрації. Внаслідок такого обману [PERSON] у батька загострилось захворювання, батько фізично зібрав її та її дітей речі та виставив на загальний коридор. Після смерті [INFO] батька залишилося спадкове майно, що складається, зокрема, з квартири [ADDRESS] , у якій вони проживали все життя. За відсутності заповіту спадкоємцями за законом першої черги були позивач та його мати, і вважались такими, що прийняли спадщину, оскільки фактично постійно проживали зі спадкодавцем до моменту смерті. 30.10.2018 року позивач був прийнятий (призваний) на військову службу за контрактом, яку проходив до 12.02.2021 року. Для оформлення спадщини, що лишилася після батька, мати позивача видала 20.10.2019 року йому довіреність, оскільки була важко хворою, лежачою, потребувала постійного стороннього догляду і не мала змоги самостійно оформити право власності на спадкове майно. Але постановою державного нотаріуса П`ятої Київської державної нотаріальної контори від 08.02.2020 року № 374 було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Відсутність правовстановлюючого документа на квартиру була виявлена саме в цей період. Крім того, було виявлено пропажу інших документів, з приводу чого вони 17.02.2020 року звернулись із заявою щодо зникнення документів до правоохоронних органів, про що 18.02.2020 року реєстратором Солом`янського УП ГУНП у м. Києві внесено до ЄРДР відомості та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12020100090001213 за ч. 3 ст. 357 КК України. Отже, при оформленні спадщини у 2020 році стало відомо, що та 1/3 частка спірної квартири на підставі договору дарування від 15.07.2005 року належить [PERSON] , в інтересах якого діяла його мати [PERSON] (натепер Стрижинська), з якими у батька були неприязні відносини. З огляду на вказане вище, 04.06.2021 року позивачем отримано свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частки спірної квартири. Водночас, факт існування такого договору дарування був прихований від позивача та його матері, щоб батько не зміг дізнатись за життя про дійсний зміст документа, який міг бути ним не підписаний. Вказані обставини свідчать, що договір дарування зі сторони батька, якщо укладався, то тільки під впливом помилки та обману відповідачки шляхом створення хибного уявлення про зміст документа, якого батько в силу хронічних хвороб, отриманих внаслідок ліквідації наслідків ЧАЕС, та психологічного стану не розумів, як і значення наслідків своїх дій. Такі дії [PERSON] свідчать проте, що вона мала намір протиправним способом отримати частину квартири, оскільки не ініціювала жодного разу та не прагнула скористатись своїм правом власності за період з 2005 по 2014 рік, коли батько був живий, та після його смерті. Більше того, [PERSON] протягом п`ятнадцяти років не вчиняла жодних дій на підтримання квартири в належному стані, не ремонтувала, не оплачувала комунальні платежі, фактично у ній не проживала. Звертає увагу, що батько ніколи нікому не повідомляв про вчинення ним будь-який дій по оформленню свідоцтва про право власності на квартиру та договору дарування. При цьому батько за життя ніколи не виявляв бажання подарувати частину квартиру, тому це могло відбутись тільки під впливом обману. На час укладення спірного договору дарування батько був хворим, щойно переніс інсульт, та під впливом обману і не розуміння значення своїх дій (під психічним впливом/тиском) можливо уклав такий договір. У зазначений період він вже потребував сторонньої допомоги в силу перенесеного інсульту, супутніх захворювань, і похилого віку. Крім того, психічний стан батька значно ускладнював факт смерті молодшого сина, який трагічно загинув у віці 26 років. Крім того, письмової згоди матері позивача як другого з подружжя на укладення договору дарування від 15.07.2005 року на 1/3 частку квартири, набуту під час перебування у шлюбі з його батьком, як на спільно нажите майно, не було надано, відповідно не було дотримано вимог ст. 65 СК України. Також 15.02.2018 року через П`яту Київську державну нотаріальну контору Зінченко А.Ю. написала заяву-звернення до матері позивача, що вона має намір продати 1/3 спірної квартири іншій особі за 10 000 доларів. 08.05.2019 уклала [PERSON] договір дарування належної їй 1/3 частки квартири з [PERSON] , про що позивачу стало відомо з рішення Солом`янського районного суду м. Києва від по справі № 760/17124/. Як вбачається з договору дарування від 15.07.2005 року, його підписано сторонами в присутності нотаріуса, яким особу сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність дарувальнику частини квартири перевірено. Проте, посвідчувальний напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверської І. В. вчинено щодо інших осіб, які не сторонами правочину відповідно до його преамбули. Майно, належність якого встановлено нотаріусом за підписантом, не відповідає спірній квартирі. Так, в оскаржуваному договорі дарування від 15.07.2005 року посвідчувальний напис нотаріуса викладено у такій редакції, що стосується встановлення осіб сторін підписання договору - Овейчиками. З чого позивач дійшов висновку про те, що нотаріусом не було встановлено осіб сторін договору, не перевірено їх повноваження, не встановлено належність відчужуваної частини майна дарувальнику. Як і не отримано згоду другого з подружжя на відчуження спільного сумісного майна, у разі, якщо правочин дійсно було вчинено його батьком, не з`ясовано правове відношення Овейчиків до спірної квартири. Враховуючи викладене, просить про захист його порушеного права та законного інтересу, через протиправне позбавлення його 1/3 частки квартири, належної йому на праві спадкування по закону шляхом обману [PERSON] в інтересах [PERSON] його покійного батька, який був важко хворим. Отже, вважає вчинений його батьком договір дарування квартири, на яку поширювався режим спільного сумісного майна подружжя, недійсним з тих підстав, що був укладений без згоди другого з подружжя. При цьому, волевиявлення батька як учасника правочину не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, ураховуючи те, що батько на час вчинення правочину не міг усвідомлювати значення своїх дії. Тому був вчинений під впливом обману/помилки, можливо під психічним впливом/тиском колишньої дружини позивача - відповідачки по справі. Крім того, право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття, а передання дарунка фактично не відбулось, оскільки відповідачка квартирою не користувалась, і відповідно договору дарування не відбулось. Враховуючи викладене, просить задовольнити позов. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 02.08.2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 02.08.2021 року задоволено заяву сторони позивача про забезпечення позову. Ухвалами Солом`янського районного суду м. Києва від 08.12.2021 року задоволені заяви сторони позивача про витребування доказів. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 06.12.2022 року закрито підготовче провадження та призначена справа до судового розгляду по суті. Представником відповідача [PERSON] 06.09.2021 року було подано відзив, в якому він зазначив про те, що відповідач не визнає позов, який ґрунтується лише на припущеннях і за яким сплив строк позовної давності, та просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. У відповіді на відзив, поданій 28.09.2021 року, сторона позивача вказує, що про порушення права дізнався під час оформлення спадщини, що лишилася після батька, за виданою йому матір`ю 20.10.2019 року довіреністю. При цьому, з 01.06.2015 року до 12.02.2021 року позивач перебував в зоні проведення АТО та на військові службі за контрактом. Таким чином, вважає причини пропуску строку поважними для захисту прав позивача. У судовому засіданні представник позивача та представник відповідача [PERSON] підтримали свої позиції, викладені ними в заявах по суті спору. Інші учасники у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися в порядку, передбаченому процесуальним законом, будь-яких заяв по суті спору не подали. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Разом з тим, відповідно до ст. 215 ЦК України для того, щоб правочин мав юридичну силу, він повинен відповідати встановленим ст. 203 ЦК України умовам дійсності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчиняться у формі встановленій законом, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Пленум ВС в п.19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 року №9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Судом встановлено, що батько позивача - [PERSON] 15 липня 2005 року уклав договір дарування 1/3 частини квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І. В., за реєстровим № 5881, згідно якого подарував її [PERSON] , [INFO] , в інтересах якого діяла його мати - [PERSON] ( [ADDRESS] частки якої дарувалась, належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житло забезпечення, серія ЯЯЯ №238494 від 15.06.2005 року,на підставі наказу №1031-С від 06.06.2005 року, зареєстрована в Київському міському БТІ у реєстровій книзі №д.117-226 за №140/30427 від 17.06.2005 року. Відповідно до довідки ЖБК «Радуга» №88 від 31.05.2005 року [PERSON] був членом ЖБК та власником вказаної кооперативної квартири на підставі рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 08.01.1968 року № 28 та ордеру від 08.01.1968 року №79055 на вселення складом сім`ї - він, дружина [PERSON] , син [PERSON] , сплативши суму пайового внеску в повному обсязі. Відповідно до ст.717 ЦК за договором дарування одна сторона передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні безоплатно майно у власність. Відповідно до п. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка, щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення, оскільки в разі помилки, якщо вона має істотне значення, не узгоджуються воля особи до вчинення правочину і результат правочину. Такими є помилки щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості об`єкта тощо. Істотною може вважатись помилка, наслідки якої взагалі неможливо усунути або для їх усунення стороні, яка помилилася, необхідно здійснити значні витрати. Найчастіше хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні тотожності предмета або його якості. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Під обманом (ст. 230 ЦК України) розуміється навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман як підставу для визнання правочину недійсним треба відрізняти від помилки, що має істотне значення. Відмінності між цими правовими конструкціями зводяться до наступного: - обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості та наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Помилка є результатом невірного уявлення про обставини правочину. - при обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими та бажаними для однієї зі сторін, у той час, як при помилці обидві сторони можуть невірно сприймати обставини правочину. Однак суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності змінити чи на свій розсуд обрати підставу позову, тому виходить з наданих стороною позивача обґрунтувань позову. Одночасно позивачем та його представником не викладено певних обставин та не надано жодних належних і допустимих доказів для доведення наявності таких обставин, які вказують на помилку чи обман та якими має бути обґрунтований позов в цій частині. Позивач також посилається в позові та з матеріалів справи вбачається, що батьки позивача [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.05.1966 року. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України, ст. 369 ЦК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Так, з наданих приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. копій матеріалів нотаріальної справи щодо 15.07.2005 року укладення спірного договору дарування випливає, що [PERSON] надано згоду на дарування її чоловіком [PERSON] придбаної ними під час спільного шлюбу 1/3 частини квартири [ADDRESS] - малолітньому [PERSON] , 1997 року народження. Справжність особистого підпису [PERSON] на даній заяві засвідчена 11.07.2005 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М. Отже, судом встановлено, що заяву про згоду на відчуження частини спірної квартири другий з подружжя особисто подав нотаріусу, яка виконала всі необхідні в такому випадку дії, встановивши її особу за паспортом і перевіривши справжність підпис на заяві, засвідчивши справжність підпису шляхом вчинення окремої нотаріальної дії з внесенням даних про цю заяву в реєстр для реєстрації нотаріальних дій. Таким чином, в цій частині немає порушення, вказані обставини не впливають на волевиявлення та дійсність згоди. Слід також зауважити, що мати позивача, даючи згоду власнику на відчуження частини спірної квартири як особа, яка має частку у праві власності на квартиру, придбаної у період шлюбу, та батько позивача - співвласник, усвідомлюючи наслідки вчинених ними дій, не могли не розуміти, що за таких обставин право власності на 1/3 частку у праві власності на квартиру буде оформлено за сторонньою особою - [PERSON] . При цьому, відчужена [PERSON] частка не перевищувала його долю як одного з подружжя у спільному майні подружжя, які є рівними. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, та лише в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Між тим, про проведення судово-психіатричної експертизи щодо з`ясування питання, чи міг батько позивача за своїм психічним станом в повному обсязі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, в рамках розгляду цивільної справи позивач не просив, тому доказів в розумінні ст.ст. 76-83 ЦПК України під час розгляду даної справи, якими є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та які мають значення для вирішення справи, стороною позивача не надано. Допитані в судовому засіданні свідки зі сторони позивача: сусідка - [PERSON] та друг позивача - [PERSON] , пояснили, що з 2000 року стан здоров`я батька позивача поступово погіршувався, а про його наміри щодо відчуження частини квартири їм нічого невідомо. При цьому, об`єктивного медичного підтвердження впливу погіршення стану здоров`я батька позивача на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та можливість керувати ними саме на момент вчинення договору дарування 15.07.2005 року судом не встановлено. Щодо фактичного прийняття дарунка згідно зі ст.722 ЦК, то за змістом умови п.6 договору дарування від 15.07.2005 року право власності у обдаровуваного виникає з моменту прийняття дарунку, яким вважатиметься одержання оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення. Щодо посвідчувального напису на вказаному договорі, то нотаріусом 02.02.2018 року були внесені виправлення до його змісту про встановлення осіб громадян, які його підписали, їх дієздатність, повноваження представника, а також, що належність дарувальнику частини квартири перевірено. Отже, стороною позивача всупереч вимогам законодавства не надано доказів для доведення обставин, якими обґрунтований позов. На підставі викладеного, суд не вбачає підстав для визнання з цих підстав недійсним договір дарування, оскільки договір дарування 15.07.2005 року був укладений з дотриманням встановленої чинним законодавством форми, відповідає нормам цивільного та шлюбно-сімейного законодавства, укладений за згодою особи, яка має право на частку майна у спільній власності, а тому є дійсним. Виходячи з того, що інші вимоги за позовом є похідними від вирішення дійсності первісного договору дарування від 15.07.2005 року, то, відповідно, позивачем належних підстав, які б вказували на недійсність наступного укладеного договору дарування, не викладено та наявність у нього подальшого права вимоги не наведено, так як вони відсутні.

Outcome: dismissed