Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Свої вимоги мотивувала тим, що 14 червня 2013 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 липня 2022 року по справі №127/12205/22 розірвано. Від шлюбу сторони мають трьох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Сторони разом із дітьми проживають в одній квартирі за адресою [ADDRESS] . Позивач, усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дітей, створення для них належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку, вважає за необхідне та просить визначити місце проживання дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] разом із нею, матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . При цьому, позивач вказала, що відповідач не здійснює жодних дій стосовно виконання свого матеріального обов`язку щодо утримання дітей. Сторони проживають порізно у різних кімнатах квартири [ADDRESS] , спільного господарства не ведуть, домовленості між ними щодо утримання дітей не досягнуто. За вказаних обставин також просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку (доходів) відповідача, але неменше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з даним позовом і до досягнення дітьми повноліття. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14.10.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, до участі у справі залучено Службу у справах дітей Вінницької міської ради та зобов`язано надати письмовий висновок щодо заявлених позовних вимог. 25.10.2022, у межах строку встановленого судом, представником відповідача [PERSON] - адвокатом Маликом О.В. подано до суду відзив на позовну заяву (вх. №68123 від 26.10.2023) згідно якого відповідач вказав, що неповнолітні діти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] проживають у спільному житлі сторін за адресою: [ADDRESS] . Зазначив, що ніколи не заперечував факту проживання дітей разом із матір`ю, не вчиняв жодних дій щодо зміни місця проживання дітей на власний розсуд, тому спір між сторонами щодо зміни місця проживання дітей відсутній. Враховуючи вказане відповідач просив провадження у частині визначення місця проживання неповнолітніх дітей закрити. При цьому, позов у частині позовних вимог щодо стягнення аліментів визнав. Службою у справах дітей Вінницької міської ради 05.12.2022 (вх. №78911) надано висновок Виконавчого комітету Вінницької міської ради №01/00/011/165406 від 01.12.2022, відповідно до якого орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає за недоцільне визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] (а.с. 88-90). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28.02.2023 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Тунік Ю.М., який діє на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги серії АВ №1048635 від 03.10.2022, у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Малик О.В., який діє на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги серії АР №1102111 від 24.10.2022, вказали про визнання позовних вимоги в частині стягнення аліментів, а в частині вимог про визначення місця проживання дітей провадження просили закрити з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради Остапець Н.М., яка діє на підставі довіреності №90 від 12.10.2022, у судове засідання не з`явилась подала до суду заяву (вх. №78911) згідно якої просила у зв`язку із службовою зайнятістю розглядати та виносити рішення у справі у її відсутність, підтримала висновок органу опіки і піклування по даній справі, який надано суду. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 14 червня 2013 року сторони, [PERSON] та [PERSON] , зареєстрували шлюб, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.07.2022 у справі №127/12205/22 розірвано (а.с. 7, 8-9). У шлюбі народилося троє дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 01.08.2013 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області (а.с. 10); [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 05.02.2015 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області (а.с. 11); [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 17.04.2018 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області (а.с. 12). Як слідує із довідок №38899, №38898, №38904, №38910, №38902, №38907, виданих 31.08.2022 Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15-20). Згідно договору-купівлі продажу від 13.09.2017, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лазько С.І., зареєстрованого в реєстрі за № 493, власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] (а.с. 30-31). Як слідує із характеристики КНП «ВМКПБ №1» лікар [PERSON] працює в КНП «ВМКПБ №1» на посаді лікаря - педіатра-неонатолога з січня 2013 р. Протягом цього часу зарекомендувала себе грамотним фахівцем, яка володіє необхідним об`ємом педіатричної допомоги. Працьовита, дисциплінована, тактовна (а.с. 21). Згідно довідки №36 від 30.08.2022 про нараховану і отриману заробітну плату та інші види доходів, виданої КНП «ВМКПБ №1», за період з лютого 2022 року по липень 2022 року [PERSON] виплачено 89503,73 грн заробітної плати (а.с. 22). [PERSON] станом на 06.03.2021 до кримінальної відповідальності не притягувалась, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває, про що свідчить довідка МВС України серії ААА №1029667 (а.с. 23); на диспансерному обліку в КНП ЦТЗ «Соціотерапія» ВОР не перебуває, що підтверджується довідкою КНП «ЦТЗ «Соціотерапія» ВОР» від 09.09.2022 (а.с. 24). Діти [PERSON] та [PERSON] навчаються у Комунальному закладі «Вінницька гімназія №24» у 2-З класі та у 3-Д класі відповідно (а.с. 25-26). Згідно довідки №58 від 06.09.2022, виданої КЗ «ДНЗ №19 ВМР», [PERSON] є вихованцем закладу дошкільної освіти з 09.09.2022 (а.с. 27). Згідно довідки №92, виданої 26.09.2022 МКП «Вінницька міська аптека», загальна сума доходу [PERSON] за період з березня 2022 року по серпень 2022 року складає 66446,83 грн (а.с. 52). Службою у справах дітей Вінницької міської ради 05.12.2022 (вх. №78911) надано висновок Виконавчого комітету Вінницької міської ради №01/00/011/165406 від 01.12.2022, відповідно до якого орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає за недоцільне визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , оскільки батьки дітей проживають в одному помешканні, спір між ними щодо місця проживання дітей відсутній. Разом з тим, на засіданні комісії мати дітей [PERSON] повідомила, що проживають із батьком [PERSON] та дітьми в одному помешканні, але наполягала на визначенні місця проживання дітей із нею, оскільки колись, на її думку, обставини можуть змінитися, хоча найближчим часом такі зміни не плануються, бо немає можливості (а.с. 88-90). Щодо вимоги про визначення місця проживання дітей слід зазначити відповідач заперечував наявність спору з цього приводу та просив суд закрити провадження у цій частині. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2020 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) зроблено висновок, що «закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи. Пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Поняття юридичного спору має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття спір про право (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття спору про право має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань». З урахуванням наведеного, суд вважає за необхідне розглянути по суті позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дітей та ухвалити з цього приводу рішення. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з положеннями статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За змістом частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1 ст. 157 СК України). За частиною третьою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина 1 статті 160 СК України). Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (частина перша статті 161 СК України). У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено правовий висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Матеріали справи не містять жодних заперечень відповідача стосовно визначення місця проживання дітей з позивачем. Як встановлено в ході судового розгляду позивачкою [PERSON] заявлено вимогу про визначення місця проживання дітей разом із нею з метою попередження виникнення спору із батьком дітей [PERSON] з цього приводу. Вказане узгоджується також, з поясненнями наданими позивачкою [PERSON] на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Вінницької міської ради згідно яких позивачка [PERSON] вказала, що колись, на її думку, обставини можуть змінитися, хоча найближчим часом такі зміни не плануються. При цьому вказуючи у судовому засіданні, на те, що відповідачем висловлювалися погрози щодо зміни місця проживання дітей жодних доказів в підтвердження цього не надала. Твердження позивачки з приводу того, що відповідач не належним чином виконує свої обов`язки щодо утримання та виховання дітей, суд оцінює критично, оскільки висловлені в ході розгляду справи доводи позивачки та її представника зводяться до негативної характеристики батька, зрештою власних негативних відносин з ним, однак наведені в ході розгляду справи стороною позивачки обставини, які б свідчили про здійснення відповідачем неналежного догляду чи виховання дітей жодним чином не доведені. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції. У рішенні ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. У рішенні ЄСПЛ «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року зазначено, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. У зв`язку з зазначеним при визначенні місця проживання дитини судам необхідно, крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Ухвалення рішення про задоволення позову за обставин належного виконання батьками своїх обов`язків та відсутності спору щодо визначення місця проживання дітей, призведе до порушення прав та інтересів дітей, що є недопустимим. З огляду на викладене суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні вимоги про визначення місця проживання дітей у зв`язку з відсутністю спору між батьками щодо місця проживання дітей. Згідно ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно положень ст.ст. 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини», в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до частини 1 статті 183 цього ж Кодексу частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Положеннями ст. 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, стан здоров`я та матеріальне становище дитини, платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних батьків, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, інші обставини, що мають істотне значення; розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років становить 2272 гривні, а дітей віком від 6 до 18 років - 2833 гривні. На день ухвалення рішення суду дітям: [PERSON] , [INFO] , виповнилося 9 років, [PERSON] , [INFO] , виповнилося 8 років, [PERSON] , [INFO] , виповнилося 4 роки. Суд звертає увагу, що відповідач доказів належного виконання своїх обов`язків по утриманню дітей не надав. Судом установлено не виконання відповідачем своїх обов`язків по утриманню дітей, а тому право позивача є порушене, яке підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача коштів на утримання дітей (аліментів). Разом з тим, суд вважає, що звернення позивача до суду з даним позовом є бажанням в судовому порядку врегулювати розмір аліментів, а тому суд дійшов висновку про необхідність вирішення спору щодо розміру аліментів. Визначаючись щодо способу та розміру стягнення аліментів, суд враховує обов`язок обох батьків утримувати дитину до її повноліття, розмір гарантованого законодавством України прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, те, що відповідач здорова, працездатна особа, та має можливість надавати матеріальну допомогу, а діти потребують такої допомоги. Суд бере до уваги, що відповідач позов визнав, доказів надання матеріальної допомоги та неможливості утримувати дітей суду не надав. Тому суд, зважаючи на реальні і розумні потреби в матеріальному утриманні дитини, взаємний обов`язок батьків по її утриманню, встановлені обставини, що мають значення в їх сукупності, приходить до висновку про наявність підстав для стягнення аліментів на утримання дітей в розмірі про який клопоче позивач. При визначені розміру аліментів судом враховані всі обставини, визначені ст. 182 СК України. Крім того, ухвалюючи рішення у даній справі, суд вважає за доцільне роз`яснити сторонам право на звернення в подальшому до суду із позовом про зміну розміру аліментів, у випадках, передбачених ст. 192 СК України. Аліменти підлягають стягненню в контексті ст. 191 СК України з дня пред`явлення позову, тобто в даній справі з 22 вересня 2022 року. На підставі ст. 430 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає обов`язковому негайному виконанню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що при зверненні до суду позивач була звільнена від сплати судового збору за вимогою про стягнення аліментів, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 992,40 грн за вказану вимогу. Щодо витрат на правничу допомогу, то суд звертає увагу учасників на положення ч. 8 ст. 141 ЦПК України, відповідно до яких, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, якщо до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Зважаючи, що сторонами заявлено в установленому порядку про надання доказів витрат на правничу допомогу, тому вказане питання буде вирішене з урахуванням вказаних вище положень, а також наявних доказів про витрати на правничу допомогу.

Outcome: partial