Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-13 00:00:00

13.01.2021 року позивач [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.02.2021 року дана справа направлена для розгляду за підсудністю до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.04.2021 року для розгляду даної справи визначена суддя Кудрявцева Т.О. Ухвалою судді від 30.04.2021 року вказана позовна заява залишена без змін з наданням позивачу строку для усунення її недоліків. На виконання ухвали позивачем 23.06.2021 року до суду надана позовна заява (уточнена) [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, в якій позивач просить позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно сина [PERSON] , [INFO] . В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 13.07.2016 року між нею та відповідачем було укладений шлюб, зареєстрований Бабушкінським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. [INFO] у неї з відповідачем народилась спільна дитина - син [PERSON] . 13.03.2018 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Фактично шлюбні стосунки між ними було припинено з серпня 2016 року, вона з відповідачем проживають окремо, дитина проживає з нею, спорів стосовно місця проживання дитини не було. Весь цей час відповідач життям дитини не цікавився, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватись з дитиною, та приймати участь у її вихованні. На сьогоднішній день дитині вже 4 роки, вона не пам`ятає батька, нема до нього ніяких почуттів, оскільки за всі ці роки жодного разу дитина його не бачила, в спілкуванні з нею ніколи про батька не питає. Позивач зазначає, що проживає разом із сином в [ADDRESS] . Вона любить свого сина та має змогу забезпечити її всім необхідним завдяки роботі, вона постійно слідкує за станом здоров`я дитини, піклується про її розвиток, у неї з сином є психологічний контакт, прив`язаність один до одного; дитині забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. Між нею, дитиною, її батьками склалися усталені доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню дитини, її повноцінному світосприйманню життя та оточуючих людей. Разом з цим, батько участі у житті дитини не приймає, він не був позбавлений інформації стосовно місця перебування її та дитини, з її боку ніколи не створювались перешкоди у спілкуванні з дитиною та прийманні участі у її вихованні. Нехтування батьківськими обов`язками з боку батька принижує гідність дитини, а наявність людини, яка юридично має права батька, але фактично залишається чужою людиною, може в подальшому привести до негативних наслідків у житті дитини як з моральної так і з правової точки зору. Позивач у позові зазначає, що Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 27.04.2017 року було видано виконавчий лист № 201/2993/17, згідно якого на її користь призначено стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] з [PERSON] у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 24.02.2017 року і до досягнення дитиною повноліття. Проте відповідач не сплачує аліменти, борг зі сплати аліментів за період з 01.01.2019 по 01.03.2021 року складає 117 141,61 грн. Ухвалою судді від 24.06.2021 року у справі відкрито загальне провадження, визначено про необхідність проведення у справі підготовчого засідання. Ухвалою суду від 09.09.2021 року залучено в якості належної третьої особи до участі у справі Адміністрацію Соборного району Дніпровської міської ради. Ухвалою суду від 02.06.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві з урахуванням уточнення. Позивач у наданій суду заяві просила розглядати справу у її відсутність. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву, заяви та клопотання від нього до суду не надходили. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у наданій суду заяві просив розглянути справ у його відсутність, позовні вимоги позивача підтримав. Зважаючи на викладене, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду за наявними у справі доказами. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України). Згідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як встановлено в судовому засіданні, 13.07.2016 року між позивачем та відповідачем було укладений шлюб, зареєстрований Бабушкінським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилась спільна дитина - син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 13.07.2016 року Бабушкінським районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації акті цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 823. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.02.2018 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, прізвище позивачки змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] ».. Фактично шлюбні стосунки між сторонами було припинено з серпня 2016 року, позивач з відповідачем проживають окремо, позивач з дитиною проживають за адресою [ADDRESS] , спір стосовно місця проживання дитини між ними відсутній. Позивач любить свого сина та має змогу забезпечити його всім необхідним, вона постійно слідкує за станом здоров`я дитини, піклується про її розвиток, у неї з сином є психологічний контакт, прив`язаність один до одного; дитині забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. Між позивачем, дитиною, та батьками позивачки склалися усталені доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню дитини, її повноцінному світосприйманню життя та оточуючих людей. З характеристики на дитину [PERSON] , виданої 06.11.2019 року Дошкільним начальним закладом ясла-садок №47, вбачається, що дитина відвідувала садок з вересня 2018 року і станом на день видання характеристики викладачі садочка з батьком дитини не знайомі, до садка дитину приводили мата і бабуся. З наданої характеристики з місця проживання вбачається, що позивач характеризується позитивно, зазначено, що вона проживає з сином [PERSON] , [INFO] . Разом з цим, з часу припинення подружніх стосунків відповідач життям дитини не цікавиться, участі у житті дитини не приймає, не телефонує, не виявляв бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у її вихованні. Дитина не пам`ятає батька, за твердженням позивачки у хлопчика нема до нього ніяких почуттів, оскільки за всі ці роки жодного разу дитина його не бачила, в спілкуванні з матір`ю ніколи про батька дитина не питає. Батько дитини - [PERSON] не був позбавлений інформації стосовно місця перебування позивачки та дитини, з її боку ніколи не створювались перешкоди у спілкуванні з дитиною та прийманні участі у її вихованні і доказів зворотнього відповідачем суду не надано. В зв`язку з тим, що відповідач не приймав участі у матеріальному забезпеченні дитини та її лікуванні, позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з нього аліментів на утримання дитини. Судом встановлено, що Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 27.04.2017 року було видано виконавчий лист № 201/2993/17, згідно якого на її користь призначено стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] з [PERSON] у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 24.02.2017 року і до досягнення дитиною повноліття. Проте відповідач не сплачував аліменти, його заборгованість зі сплати аліментів за період з 01.01.2019 по 01.03.2021 року складає 117 141,61 грн., що підтверджується листом Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), на виконанні у якому перебуває вищевказаний виконавчий лист. На підтвердження позовних вимог позивача щодо необхідності позбавлення відповідача батьківських прав в судовому засіданні надали пояснення свідки [PERSON] та [PERSON] . В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з позивачкою вона знайома близько 20 років, оскільки є її однокласницею, її чоловік є хрещеним батьком дитини позивачки - [PERSON] , вони часто спілкуються сім`ями, ходять один до одного у гості. Їй відомо, що батько дитини - [PERSON] не приймає ніякої участі у житті дитини, не спілкується з сином, не піклується про нього, не поздоровляє сина з днем народження. Вона - свідок його взагалі бачила один раз - ще до вагітності позивачки. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона проживає поряд з позивачкою, вони познайомились, коли їх дітям було по три роки, вони часто гуляють разом з дітьми, вона ходить до позивачки у гості і жодного разу не бачила батька дитини [PERSON] . Позивачка живе разом з сином, виховує та утримує його, батько участі у вихованні дитини не приймає, взагалі не спілкується з сином. Відповідно до Висновку від 01.12.2021 року за № 5/6-156 Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради як орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно сина - [PERSON] , [INFO] . Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. У відповідності до ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. На вказане посилається і у Пленумі Верховний Суд України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007р. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і дитини (ст. 166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява N 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейного життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав необхідно застосовувати як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17 (провадження № 61 2175св20), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 22.09.2021 року у справі № 0907/2-5553/2011. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява N 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України"). Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, зокрема, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини та наведені положення законодавства, в тому числі практику Європейського суду з прав людину як джерело права, суд вважає, що в судовому засіданні знайшли підтвердження ті обставини, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток сина [PERSON] , [INFO] , його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною, в тому числі, в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти, чим свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, що ним не спростовано. Отже, суд дійшов зазначеного висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно його дитини, зважаючи на те, що в ході розгляду справи встановлено вину в діях відповідача щодо невиконання покладеного на нього законом обов`язку щодо виховання дитини та його свідомого ухилення на протязі тривалого часу від виконання батьківських обов`язків щодо дитини, і докази того, що змінити його поведінку в кращу сторону у суда відсутні. Суд також вважає, що хоч позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, проте з огляду на встановлені в ході розгляду справи обставини вважає за необхідним задовольнити позов в цій частині, що буде відповідати інтересам дитини, яка тривалий час проживає з матір`ю, яка без згоди батька дитини не може забезпечити їй повноцінного лікування у разі потреби, придбання ліків та її належного виховання. Крім того, необхідно зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. На це вказує і Верховний суд у постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18, провадження № 61-10531св21. З урахуванням встановлених обставин суд і дійшов висновку про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, що не є порушенням статті 8 Конвенції, яка передбачає право особи на повагу до свого сімейного життя. Вказані висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19, провадження № 61-19984 св 21. ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11, встановив відсутність порушень національними судами російської федерації статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя), а також зауважив, що, якщо батько значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. Існуючі сімейні зв`язки між дітьми та батьками, які насправді піклуються про них, захищаються Конвенцією. Ухвалюючи рішення у справі про задоволення позовних вимог, суд враховує те, що відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд вважає за необхідне відповідно до положень ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею витрати по справі - сплачений судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved