Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-09 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» про захист прав споживача, визнання дій неправомірними, визнання недійсними частини правочину (договору про споживчий кредит) та відшкодування моральної шкоди. Позов мотивовано тим, що 08 вересня 2021 року між позивачем та ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» було укладено Договір споживчого кредитування № 83471. Договір укладено шляхом підписання Сторонами заяви на видачу кредиту № 100307856 від 07.09.2021 року та Договору про споживчий кредит № 83471 від 08.09.2021 року. Позивач зазначає, що відповідач згідного даного Договору ввів нечесну, агресивну підприємницьку практику, а саме порушував ЗУ «Про захист прав споживачів» та ЗУ «Про споживче кредитування», здійснюючи постійні телефонні дзвінки та погрози на його мобільний телефон. У зв`язку з чим позивач просить визнати неправомірними дії ТОВ «ФК «Кредіплюс» під час дії договору № 83471 від 08.09.2021 року. 29 листопада 2022 року позивач та відповідач підписали Договір про споживчий кредит № 103106. Згідно даного Договору позивач вважає, що нижчезазначені пункти договору № 103106 від29.11.2022 року є несправедливими (такими, що суперечать принципу добросовісності та мають наслідком істотний дисбаланс договірних прав і обов`язків на користь кредитодавця, що значно погіршує становище позивача, як споживача фінансових послуг, порівняно із відповідачем (кредитодавцем). Зокрема несправедливими позивач вважає наступні пункти договору № 103106 від 29.11.2022 р. пункти: 2.1.; 2.2.1.; 2.3.; 2.4.; 2.5.; 2.8.; 2.10, а тому відповідно до ч.2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» вимагає визнати недійсними частини договору про споживчий кредит № 103106 від 29.11.2022 року та визнати неправомірними діями відповідача, щодо введення підприємницької практики. За порушення прав позивача, як споживача фінансових послуг за споживчими кредитами № 83471 від 08.09.2021 р. та № 103106 від 29.11.2022 р. просить стягнути на його користь завдану моральну шкоду з відповідача у розмірі 48000,00 грн. та 13000,00 відповідно до вищевказаних договорів. Ухвалою суду від 03.02.2023 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання позивач не з`явився надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» в судове засідання не з`явився надав суду відзив, згідно якого просив в задоволенні позову відмовити. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в ї сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 08 вересня 2021 року між позивачем та ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» було укладено Договір споживчого кредитування № 83471. Як зазначає позивач під час дії договору відповідач (ТОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС») порушував законодавство України - Закон України «Про захист прав споживачів» та Закон України «Про споживче кредитування», а саме здійснюючи постійні телефонні дзвінки та погрози на його фінансовий номер телефону [NUMBER] , не зважаючи на дотримання позивачем (позичальником) своїх зобов`язань за договором. Відповідно до Заяви на видачу кредиту № 100307856 відповідно до якої позивач був ознайомлений та не заперечував про нагадування Відповідачем про прострочену заборгованість, в т.ч. в святкові, неробочі та вихідні дні за допомогою телефонного зв`язку, електронних, поштових повідомлень та будь-яких інших засобів комунікації. Відповідно до умов пункту 4.8.7 Договору - Кредитодавець має право у випадку неналежного виконання або невиконання Позичальником умов цього Договору Кредитодавець має право самостійно або із залученням третіх осіб здійснювати всі необхідні заходи щодо погашення заборгованості, що не суперечать вимогам законодавства, в тому числі здійснювати телефонні дзвінки та відвідувати, зокрема, Позичальника, родичів Позичальника, роботодавця, осіб пов`язаних діловими, професійними, побутовими чи іншими відносинами. При цьому Позичальник несе всі ризики, пов`язані з тим, що інформація щодо невиконання зобов`язань стане доступною третім особам. Як вбачається з переписок наданими представником відповідача, позивач не заперечував проти взаємодії, жодних зауважень шодо взаємодії позивач не висловлював, більш того в подальшому позивач самостійно, перший встановлював взаємодію з представниками відповідача. Позивач добровільно надав зазначену/необхідну згоду своїм підписом у Договорі, будь-яких листів, повідомлень щодо незгоди про взаємодію та/або скарги на взаємодію на адресу Відповідача від Позивача жодного разу не надходило. Отже, враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що вимога Позивача за договором № 83471 від 08.09.2021 р. щодо порушення Відповідачем його прав та щодо взаємодії яка нібито надала йому моральної шкоди не відповідає дійсності. Щодо визнання недійсною частину договору про споживчий кредит № 103106 від29.11.2022 року, як несправедливі умови, а саме пункти 2.1.; 2.2.1.; 2.4.; 2.5.; 2.10 договору та такі, що вчинено під впливом тяжкої обставини на вкрай невигідних умовах, а саме пункти 2.3. та 2.8 договору. Відповідної наданої позивачем Заяви на видачу кредиту №100384533, пункту 1.2 індивідуальної частини-2 та пунктів 1.2.2. та 6.18.4 публічної частини договору про споживчий кредит № 103106 від 29.11.2022 року, укладеного між позивачем та відповідачем, позивач підтвердив, що до підписання кредитного договору у чіткій та зрозумілій формі отримав від Відповідача інформацію необхідну для свідомого вибору та підписання кредитного договору, у т.ч. паспорт споживчого кредиту, проект кредитного договору умови якого йому зрозумілі, а також ознайомився з Правилами надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Відповідно до ч.2 ст.21 Закону «Про споживче кредитування» у договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. За змістом пунктів 5.1, 5.2 публічної частини №2 та пункту 2.10 індивідуальної частини№2, якщо Позичальник не сплатив/не повністю сплатив періодичний платіж в день настання дати його належної сплати, визначеної графіком платежів, а також протягом 5 календарних днів після настання дати платежу, то на 6-й день від дати неналежної сплати Позичальник, якщо тільки він не звільнений від обов`язку сплачувати пеню, згідно чинного законодавства, зобов`язаний одноразово сплатити на користь Кредитодавця пеню у розмірі 100,00 (сто) гривень, а в подальшому починаючи з 7-го дня 10,00 (десять) гривень за кожний календарний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня і не більше за 15 відсотків суми простроченого платежу. Строк нарахування пені не може бути більшим строку кредиту, але в будь-якому випадку сукупний розмір нарахованих штрафу та пені не повинен перевищувати 50% від суми наданого кредиту. Таким чином, з вказаних умов договору слідує, що вони складені з метою додержання прав споживача та вимог закону, оскільки якщо базовий розмір неустойки (пені) перевищує подвійну облікову ставку НБУ. пеня застосовується з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, якщо ж базовий розмір пені є нижчим за подвійну облікову ставку НБУ. менше 15% від суми простроченого платежу-застосовується базовий розмір пені до досягнення сукупним розміром пені 50% від суми кредиту, як це і передбачено ч.2 ст.21 Закону «Про споживче кредитування». Отже, вимоги позивача в частині визнання кредитного договору недійсним внаслідок невідповідності умов договору щодо порядку нарахування пені вимогам закону не ґрунтуються на нормах права і є безпідставними. Також, згідно п.5 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Тобто в якості несправедливих розглядаються виключно умови про розмір компенсації за порушення виконання зобов`язання. Проценти не належать до кола компенсаційних виплат, адже їх нарахування здійснюється внаслідок користування фінансовою послугою (кредитом), а не у зв`язку з невиконанням зобов`язання. Компенсацією в розумінні ст.18 Закону «Про захист прав споживачів» є неустойка (пеня, штраф), умови нарахування яких, як було наведено раніше, відповідають вимогам законодавства. Щодо відсутності в договорі умов про відповідальність відповідача, то слід зазначити наступне, відповідальність відповідача передбачена в п. 5.4. публічної частини, де зазначено що у випадку порушення прав Позичальника у сфері захисту персональних даних, неналежного виконання чи невиконання цього договору Кредитодавець несе відповідальність згідно із чинним законодавством України та цим договором. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені в ст. 203 ЦК України, а саме: 1/зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2/особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3/волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4/правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5/правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6/правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Приписами ст. ст. 6, 627 ЦК України встановлено принцип свободи договору, згідно яких сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; водночас у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до вимог ч.1, 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Частина 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», яка визначає ознаки несправедливих умов договорів, що обмежують права споживача, до таких умов відносить, зокрема: надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору, проте згідно з вимогами ч.4 ст. 18 цього Закону вони не застосовуються до операцій із цінними паперами, фінансовими послугами та іншими товарами або послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем. Згідно зі ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. За змістом положень ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги надаються суб`єктами господарювання на підставі договору, який повинен містити, зокрема: розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків строк дії договору; порядок зміни і припинення дії договору; права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Отже, системний аналіз вищевказаних вимог законодавства та зміст оспорюваних позивачем правочинів дає підстави для висновку, що спірні правовідносини, окрім законодавства про захист прав споживачів, регулюються також нормами ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Аналізуючи укладений між [PERSON] та ТОВ «ФК Кредіплюс» договір про споживчий кредит № 103106 від 29.11.2022 р., суд вважає, що його зміст відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Так, своїми підписами на договорі та додатках до нього позивач засвідчив факт ознайомлення та згоду з умовами договору, які йому зрозумілі та він вважає їх справедливими по відношенню до себе; фінансова послуга, що надається за цим договором, обрана ним самостійно, свідомо, без нав`язування з боку відповідача, що свідчить про безпідставність посилання [PERSON] на його необізнаність про предмет угоди. При цьому, суд також зважує і на ту обставину, що ТОВ «ФК Кредіплюс» є фінансовою компанією, має відповідну ліцензію та її діяльність контролює Національний банк України. Згідно відповіді НБУ за зверненням позивача за захистом своїх прав як споживача, жодних порушень в діях ТОВ «ФК Кредіплюс» не виявлено. Отже, позивачем всупереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України не було доведено належними та допустимими доказами свої вимоги щодо визнання недійсними частини договору про споживчий кредит № 103106 від 29.11.2022 р. укладеного з ТОВ «ФК Кредіплюс». Даний висновок суду узгоджується з правовими позиціями, висловленими Верховним Судом у постановах від 28 березня 2018 року по справі №235/1832/16-ц, від 08 червня 2018 року по справі №557/42/17-ц, від 01 серпня 2018 року по справі №371/292/17, від 11 березня 2021 року по справі № 127/11564/19. Щодо посилань позивача на неправомірність дій відповідача ТОВ «ФК Кредіплюс» за Договором № 103106 від 29.11.2022 р. саме на нечесну, агресивну підприємницьку діяльність то суд як зазначалося вище, позивач був ознайомлений зі змістом договору, особисто та усвідомлено підписав його, умови угоди містять необхідну, доступну та достовірну інформацію про предмет договору та строки його виконання, а тому суд приходить до висновку, що відповідач не порушував по відношенню до позивача ст. 25 ЗУ «Про споживче кредитування». Оскільки вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача моральної шкоди є похідними від основних його вимог, у задоволенні яких судом відмовляється, то вказані вимоги позивача також не підлягають задоволенню. Таким чином, враховуючи вищевказані обставини справи, позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими і не підлягають задоволенню. Оскільки позивач при подачі заяви до суду був звільнений від сплати судового збору, спір вирішений не на його користь, то у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України судові витрати з розгляду даної справи слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного, згідно ст. ст. 6, 203, 215, 627, 638, ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»,

Outcome: dismissed