Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-16 00:00:00

07.02.2020 до Заводського районного суду м. Миколаєва з Верховного Суду надійшла позовна заява [PERSON] до Одеського апеляційного суду, заступника голови Одеського апеляційного суду з цивільних справ судді [PERSON], Приморського районного суду м. Одеси, заступника голови Приморського районного суду м. Одеси судді [PERSON], в якій останній просить: 1. Визнати недостовірною розповсюджену відповідачами 3 і 4 (де 3 - Приморський районний суд, а 4 - суддя [PERSON]) документальну інформацію спрямовану до ВРП і ГПУ про нібито його «втручання в правосуддя»; 2. Визнати недостовірною розповсюджену відповідачами 1 і 2 (де 1 - Одеський апеляційний суд, а 2 - суддя [PERSON]) документальну інформацію, яка міститься у мотивувальних частинах ухвал Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 р. і від 05 листопада 2019 р. по цивільній справі № 523/6283/19 стосовно нібито моїх, як адвоката та представника позивача по справі клопотань про спосіб апеляційного розгляду, що приписала йому суддя-доповідач в апеляційній інстанції - [PERSON]; 3. Встановити факт відсутності в Приморському районному суді м. Одеси і в матеріалах цивільної справи копій дисків звукозаписів в тому числі і на твердих дисках носіях інформації судових засідань по цивільній справі №2-5151/09, проведених з 2007 року по 2017 рік під головуванням суддів Ярош С.В., Терьохіна С.Є., Івченка В.Б., Тарасова А.В.; 4. Зобов`язати відповідачів належним чином відновити чи повернути вкрадені фіксації звукозаписів судових засідань по цивільній справі №2-5151/09 під головуванням суддів Приморського районного суду м. Одеси Ярош С.В., Терьохіна С.Є., Івченка В.Б., Тарасова А.В.; 5. Зобов`язати відповідачів в порядку ст. 31 ЦПК України по цивільних справах, де стороною проходить позивач, члени сім`ї [PERSON] і його родичі, а також Державне підприємство «Одеський морський торговельний порт», спрямувати до Верховного Суду для визначення підсудності у іншу область України на весь той час, доки в Одеських судах не відбудеться відновлення Правосуддя. 6. Усі судові витрати покласти на відповідачів солідарно. 14 лютого 2020 року зазначена позовна заява залишена без руху. 23 березня 2020 року до суду на виконання вимог ухвали подав позовну заяву в новій редакції. 30 березня 2020 року зазначена позовна заява залишена без руху. 08 травня 2020 року позивачем виконані вимоги ухвали про що надана відповідна заява із додатком до неї: позовна заява, докази. Згідно позовної заяви, позивач просить: 1. Визнати недостовірною розповсюджену відповідачами 3 і 4 (де 3 - Приморський районний суд, а 4 - суддя [PERSON]) документальну інформацію спрямовану до ВРП і ГПУ про нібито його «втручання в правосуддя» по цивільній справі №2-5151/09; 2. Визнати недостовірною розповсюджену відповідачами 1 і 2 (де 1 - Одеський апеляційний суд, а 2 - суддя [PERSON]) документальну інформацію, яка міститься у мотивувальних частинах ухвал Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 р. і від 05 листопада 2019 р. по цивільній справі № 523/6283/19 стосовно нібито моїх, як адвоката та представника позивача по справі клопотань про спосіб апеляційного розгляду, що приписала йому суддя-доповідач в апеляційній інстанції - [PERSON], яка перебуває під впливом відповідача [PERSON] ; 3. Встановити факт відсутності в Приморському районному суді м. Одеси і в матеріалах цивільної справи копій дисків звукозаписів в тому числі і на твердих дисках носіях інформації судових засідань по цивільній справі №2-5151/09, проведених з 2007 року по 2017 рік під головуванням суддів Ярош С.В., Терьохіна С.Є., Івченка В.Б., Тарасова А.В.; 4. Зобов`язати відповідачів належним чином відновити чи повернути вкрадені фіксації звукозаписів судових засідань по цивільній справі №2-5151/09 під головуванням суддів Приморського районного суду м. Одеси Ярош С.В., Терьохіна С.Є., Івченка В.Б., Тарасова А.В.; 5. Зобов`язати відповідачів в порядку ст. 31 ЦПК України по цивільних справах, де стороною проходить позивач, члени сім`ї [PERSON] і його родичі, а також Державне підприємство «Одеський морський торговельний порт», спрямувати до Верховного Суду для визначення підсудності у іншу область України на весь той час, дока в Одеських судах не відбудеться відновлення Правосуддя та звільнення одеських суддів. 6. Усі судові витрати покласти на відповідачів солідарно. Позовна заява мотивована тим, що в Одеських судах спостерігається порушення ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», що викликало даний позов до судів та суддів. Предметом даного позову є оскарження системних правопорушень, скоєних одеськими суддями у сфері цивільно-правової юрисдикції. Відповідач суддя [PERSON] прийнявши у липні 2018 року цивільну справу №2-5151/09 до свого провадження, приховав, що в матеріалах справи відсутні диски звукозапису попередніх судових процесів, які проводилися під головуванням судді Ярош С.В., Терьохіної С.Є., Івченка В.Б., Тарасова А.В. Більш того, він, як заступник голови місцевого суду з цивільних справ повинен, юридично зобов`язаний відповідати за усі аспекти діяльності райсуду у сфері цивільно-правової юрисдикції. А тому повинен нести юридичну відповідальність й за даним позовом зокрема. Разом з тим, встановлення даного факту має юридичне значення, бо дехто з допитаних свідків перебуває у іншому світі. Пізніше з`ясувалося, що знищені не тільки портативні полімерні диски звукозаписів судових засідань з 2007 року у цій справі, а й усі електромагнітні записи на твердих дисках-носіях інформації, навіть в архіві суду, про що відповідач [PERSON] надав письмовий доказ, але не вжив заходів щодо розшуку цих записів. Обраний спосіб захисту визначений ст. 16 ч. 2 п. 4 ЦК України. Приморський районний суд і суддя [PERSON] з липня 2018 року й по сьогодні всіляко перешкоджають здійсненню правосуддя в суді першої інстанції. Вони наприкінці 2018 року і на початку 2019 року вчинили завідомо неправдиві повідомлення на адреси Вищої Ради правосуддя і Генерального прокурора України, наклепницько звинувачуючи позивача у втручанні у їхнє «правосуддя». Однак навесні 2019 року отримали рішення ВРП про відсутність такого втручання від 15.02.2019 р. і 28.02.2019 р. Вказане правопорушення відповідачів підпадає під дію Конституційної гарантії, передбаченої ч. 4 ст. 32 Основного Закону України. Відповідачі чинять позивачу перешкоди у здійсненні правосуддя не тільки по трудових спорах № 2-5151/19 і №522/6699/19, незаконно позбавивши його роботи в Одеському морському порту, а й з посяганням на його другу професійну діяльність адвоката, бо саме як адвокат і працівник Одеського порту з 2017 року на вимогу трудового колективу портовиків і судноремонтників він виступив правовим і процесуальним шляхом на захист ДП «Одеський морський торговельний порт». Таким чином, внаслідок системних правопорушень відповідачів постраждали не тільки позивача і його сім`ї права і законні інтереси, а також ДП «ОМТП» та чесних кадрових трудівників морського порту. Таким підтвердженням є цивільна справа № 523/6283/19 з трудових правовідносин, де позивач приймає участь як адвокат - представник позивача [PERSON] . Одеським апеляційним судом і суддею [PERSON] вчиняються перешкоди процесуального характеру у цій справі. Суддя [PERSON], приписавши позивачу неіснуючі твердження, яких немає у його заяві від 08.10.2019 у справі № 523/6283/19 постановила ухвалу про відмову у клопотанні, якого він не заявляв. більш того, 05.11.2019 суддя [PERSON] видає ще одну ухвалу, в мотивувальній частині якої вдруге приписує абсурдні та неіснуючі твердження. За таких обставин, позивач змушений був заявити відвід судді та членам колегії. 04 грудня 2019 на особистому прийомі голова Одеського апеляційного суду [PERSON] сповістив нам, що цей відвід випало розглядати йому, але він бере собі самовідвід. Але отримавши його ухвалу від 12.12.2019 про відхилення відводу, усі були здивовані. Отже суддя [PERSON], яка залежна від голови суду [PERSON] змушена була кинути справу на довготривалу тяганину, розповсюдила дезінформацію про неіснуючі клопотання [PERSON] про спосіб апеляційного провадження. Саме відповідач [PERSON] юридично зобов`язаний і відповідальний за цивільно-правову юрисдикцію Одеського апеляційного суду. За таких обставин не має жодних реальних шансів на мало-мальське об`єктивне судочинство. А тому позови по цивільних справах, де стороною проходять [PERSON] і його родичі, а також ДП «Одеський морський торговельний порт» має розглядати по суті той суд на території іншої області України, який має визначити Верховний суд згідно ст. 31 ЦПК України. Вказане спонукало позивача звернутись до суду із вищевказаним позовом. 25 травня 2020 року відкрито провадження у справі [PERSON] до Приморського районного суду м. Одеси, заступника голови Приморського районного суду м. Одеси судді [PERSON] про визнання інформації недостовірною та зобов`язання вчинити певні дії, в частині вимог: визнати недостовірною розповсюджену відповідачами - Приморський районний суд, суддя [PERSON], документальну інформацію спрямовану до ВРП і ГПУ про нібито його «втручання в правосуддя». Призначено підготовче засідання. В іншій частині вимог відмовлено у відкритті провадження. 15 липня 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, який підписаний головою Приморського районного суду м. Одеси [PERSON] та заступником голови Приморського районного суду м. Одеси [PERSON] Відповідно до відзиву, відповідачі вважають позовні вимоги незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначають, що звернення судді до Вищої ради правосуддя свідчить про реалізацію обов`язку, передбаченого ст. 48 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та не поширенням недостовірної інформації, оскільки така в ньому не міститься. Вказане звернення було розглянуто компетентним органом та прийнято відповідне рішення. В заяві відсутні дані, що стосуються приватного життя сторони по справі, а викладені обставини, які суддя просить перевірити на предмет наявного тиску. Звернення до суду з позовом є свідома дія позивача щодо висвітлення порушеного права, та сам розгляд справи має елемент публічного розголошення позивачем певних обставин. З урахуванням наведеного, зазначають, що направлення до Вищої ради правосуддя повідомлення про втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя, є прямою реалізацією передбаченого законом обов`язку у повідомленні відповідного органу, а не поширення інформації щодо позивача. У задоволенні позову просили відмовити і розглянути справу за відсутності відповідачів. 20.10.2020 надійшла апеляційна скарга позивача на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 травня 2020 року в частині відмови у відкритті провадження. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 травня 2020 року залишено без змін. 13 травня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді. 27 травня 2021 року заяву [PERSON] про відвід судді визнано необґрунтованою та передано на розгляд іншому судді. 01.06.2021 ухвалою судді Цуркана Р.С. у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді Сухаревич З.М. відмовлено. 01 вересня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотань про виклик свідків та витребування доказів, закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. 09 листопада 2022 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про відвід судді. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні змісту позовних заяв. Додатково пояснив, що є висновок Вищої ради правосуддя щодо відсутності втручання в правосуддя. Всі підписанти повідомлення до ВРП і ГПУ знали, що такого втручання не було, він захищав свої права. Йому перешкоджали у доступі до правосуддя, намагались у штучний спосіб підтвердити втручання у правосуддя. Фрази у повідомленні не мають відношення до правосуддя. Інформація щодо втручання у правосуддя не відповідає дійсності. Пункти 1, 3, 4, 6 позовної заяви він підтримує, вважає ці вимоги законними і обґрунтованими. Пункти 2 та 5 позовної заяви не підтримує. Відповідачі у відзиві просили розглянути справу без їх участі. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого. Судом встановлено, що 29 грудня 2018 року до Вищої ради правосуддя надійшло повідомлення судді Приморського районного суду міста Одеси [PERSON] про втручання в його діяльність щодо здійснення правосуддя, в якому зазначено, що після постановлення ухвали у справі 2-5151/09 від 16 липня 2018 року позивач [PERSON] намагається дискредитувати його як суддю та заступника голови Приморського районного суду м. Одеси, поширює неправдиву інформацію про вчинення суддею дисциплінарного проступку, кримінальних правопорушень, присяги судді, сприяючи своїми діями формуванню негативної думки громадськості про його професійну діяльність. Сукупність поданих [PERSON] заяв про відвід з підстав, які не знайшли свого підтвердження при їх розгляді, звернення із заявою про вчинення кримінального правопорушення суддями до закінчення судового розгляду, на думку судді [PERSON] свідчать про схилення судді до самовідводу від участі у розгляді справи №2-5151/09 та вчинення тиску на суд з метою отримання певного рішення у справі (Том 2 а.с.126). 21 січня 2019 року до Вищої ради правосуддя надійшло повідомлення суддів Приморського районного суду міста Одеси [PERSON] , [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про втручання в їх діяльність щодо здійснення правосуддя, в якому зазначають аналогічні обставини. Окрім цього, зазначають, що в січні 2019 р. їм стало відомо, що 02 листопада 2018 року [PERSON] до закінчення судового розгляду справи № 2-5151/09 звернувся до прокуратури Одеської області із заявою про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення суддями Приморського районного суду м. Одеси [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] злочинів, передбачених статтями 255, 357, 364, 366, 375 КК України. Ці звернення судді вважають такими, що мають ознаки впливу на суд.(Том 1, а.с. 70-73, 125-130). Про зазначені обставини судді повідомили також Генеральну прокуратуру України та просили вжити заходів. 15 лютого 2019 року за результатами розгляду вищевказаних повідомлень членом Вищої ради правосуддя [PERSON] складено висновок, відповідно до якого він не вбачає підстав для вжиття Вищою радою правосуддя заходів щодо забезпечення незалежності суддів та авторитету правосуддя, зазначених у статті 73 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» (Том 1, а.с. 76-78). 28 лютого 2019 року Рішенням Вищої ради правосуддя № 630/0/15-19 затверджено висновки членів Вищої ради правосуддя, з-поміж яких висновок члена вищої ради правосуддя [PERSON] (Том 1, а.с. 75). Вказану у повідомленнях до Вищої ради правосуддя та Генеральному прокурору України про його втручання у правосуддя позивач вважає недостовірною і просить суд визнати її недостовірною. Також в судовому засіданні позивач підтримав вимоги зазначені у пунктах 3, 4, 6 позовної заяви - встановити факт відсутності в Приморському районному суді м. Одеси і в матеріалах цивільної справи копій дисків звукозаписів в тому числі і на твердих дисках носіях інформації судових засідань по цивільній справі №2-5151/09, проведених з 2007 року по 2017 рік під головуванням суддів Ярош С.В., Терьохіна С.Є., Івченка В.Б., Тарасова А.В.; зобов`язати відповідачів належним чином відновити чи повернути вкрадені фіксації звукозаписів судових засідань по цивільній справі №2-5151/09 під головуванням суддів Приморського районного суду м. Одеси Ярош С.В., Терьохіна С.Є., Івченка В.Б., Тарасова А.В.; усі судові витрати покласти на відповідачів солідарно. Однак, доводам позивача з приводу вимог, зазначених у пунктах 3 та 4 позовної заяви суд не надає оцінку, оскільки відповідно до ухвали від 25 травня 2020 року, залишеною в силі постановою Миколаївського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року, у відкритті провадження за цими вимогами відмовлено. Щодо вимоги, зазначеної у пункті 6 позовної заяви, то стягнення судових витрат не є самостійними позовними вимогами в розумінні ЦПК України. Розподіл судових витрат здійснюється судом в рішенні по суті спору. Розглядаючи вимогу про визнання недостовірною розповсюджену відповідачами документальну інформацію, спрямовану до ВРП і ГПУ, про нібито «втручання в їх правосуддя» по цивільній справі №2-5151/09, суд виходить з такого. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно зі статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. У пункті 18 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України також роз`яснено, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Таким чином, під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Відповідно до ст. 126 Конституції України, незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України. Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України,

Outcome: dismissed