Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-03 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] , просить усунути йому перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом виселення. Позов мотивовано тим, що позивач є власником вказаної квартири. В ній зареєстрований та проживає [PERSON] , який працював у його покійної сестри [PERSON] водієм автомобіля. Реєстрація відповідача за місцем проживання сестри здійснена у зв`язку із тим, що він не маючи власного житла, попросив сестру зареєструвати, так як не міг отримувати пенсію та інші соціальні виплати. Звертає увагу суду, що [PERSON] ніколи не був і не є членом його сім`ї. Після смерті сестри трудові відносини припинилися, а відповідач продовжує проживати у вищевказаній квартирі. Проживання відповідача позбавляє його права, як власника, розпорядитися нею, зокрема продати. Виселення [PERSON] з квартири не завдасть йому жодної істотної шкоди, оскільки він має у власності кілька об`єктів нерухомості, в тому числі будинок, який успадкував за заповітом після смерті сестри. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою добровільного виселення, однак це жодних результатів не дало. Відповідач направив в суд відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначив, що зі годи попереднього власника квартири вселився в спірну квартиру в 2008 році і до цього часу там проживає. Іншого житла в нього немає, а з нерухомого майна є тільки земельна ділянка для садівництва, площею 0,088 га. Квартира по [ADDRESS] є його єдиним житлом, а його виселення призведе до того, що він стане безхатченком. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 лютого 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні позивач просить позов задовольнити. Зазначає, що відповідач проживає в квартирі, яка йому належить на праві власності, що створює йому перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою. Представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Покликається на те, що у спірну квартиру відповідач вселився на законних підставах, зі згоди власника, іншого житла в нього немає, а тому його виселення призведе до того, що він стане безхатченком. \~ \~ \~ \~Розглянувши справу, судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини. \~ \~ \~ \~Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видане приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Строгуш О.М. 26 грудня 2022 року, [PERSON] успадкував після смерті своєї сестри [PERSON] , яка померла [INFO] , квартиру [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] з 24.04.2008 року по цей час (а.с. 21). Відповідачем надано квитанції про оплату ним житлово-комунальних послуг за грудень 2022 року лютий 2023 року (а.с. 30-31). [PERSON] є власником земельної ділянки для ведення особистого садівництва на території Довжанської (на цей час Підгороднянської) сільської ради Тернопільського району Тернопільської області з кадастровим номером 6125282500010010437 (а.с. 27-29). Суд, розглянувши справу, заслухавши пояснення учасників, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення зважаючи на таке. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.\~Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.\~Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.\~Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.\~Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.\~Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинно здійснюватися «згідно із законом», воно повинно мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У рішенні ЄСПЛ від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (Serkov\~v.\~Ukraine), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.\~Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) сформулювала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями. Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Доведення обґрунтованості вимоги про виселення з наданням іншого постійного житла, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР має бути надане відповідачу одночасно з її виселенням, є обов`язком позивача. Відсутність вказівки у позові про виселення на інше житло, яке надається у зв`язку із виселенням із іпотечного житла, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зроблено висновок, що «відчуження спірної квартири попереднім власником [PERSON], членом сім`ї якого є відповідач, поставило під загрозу соціальний статус останнього, який може стати безхатченком, втративши право користування житлом, яким користувався з 1970 року.\~[…] Сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Оскільки у справі, що розглядається, позивач, придбаваючи житло, знав про проживання в ньому відповідача - члена сім`ї колишнього власника цього житла, який є особою з інвалідністю ІІ групи, іншого житла не має та набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше не виявив розумну дбайливість про інтереси відповідача, не з`ясував, чи відмовляється відповідач від свого права користування жилим приміщенням, то апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про виселення відповідача, оскільки ні у ЦК України, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення (стаття 116 ЖК УРСР та стаття 405 ЦК України). Разом з тим Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне зазначити, що позивач не є таким, що самоправно вселився до жилого приміщення, тому підстави, передбачені у тому числі й статтею 116 ЖК УРСР, для його виселення відсутні». Схожі висновки викладені і у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі №\~754/613/18-ц\~(провадження № 61-1634св19) та від 21 грудня 2021 року. Судом встановлено, що [PERSON] зареєстрований та проживає у квартирі з 2008 року, вселився за згодою колишнього власника житла. Позивач стверджує, що спірна квартира, є його єдиним житлом, доказів протилежного відповідачем не надано. Суд врахував вимоги [PERSON] про виселення відповідача з квартири на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції. Так, на момент набуття [PERSON] квартири у власність в порядку спадкування, тобто безоплатно, в ній проживав [PERSON] , який є непрацездатною особою похилого віку (65 років), іншого житла не має. Суду не надано жодних доказів про те, що [PERSON] був вселений в квартиру у зв`язку із трудовими відносинами, чи для пенсійного забезпечення. З огляду на те, що позивач на цей час забезпечений житлом, тоді як виселення відповідача призведе до того, що він опиниться на вулиці, що поставить під загрозу його соціальний статус, він може стати безхатченком, втративши право користування житлом, яким користувалася з 2008 року, тому втручання в його право на житло є непропорційним з правом власника користуватися своїм майном, так як втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Отже, позов щодо виселення [PERSON] не підлягає до задоволення. Подібні висновки викладені в постанові ВС від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц (провадження № 61-1634св19). Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed