Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-02 00:00:00

16.02.2022 року [PERSON] в особі представника адвоката Мар`єнко В.Ю. звернувся до суду із позовом до КП «Водоканал», в якому, посилаючись на те, що право позивача на працю з відповідною оплатою, через відмову останнього від вакцинації від COVID-19, було безпідставно порушене відповідачем, шляхом видання незаконного наказу, просить скасувати наказ відповідача № 77/ар від 31.01.2022 року про відсторонення позивача від роботи з 02.02.2022 року без збереження заробітної плати, зобов`язати відповідача виплатити позивачу невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи та стягнути з відповідача на користь позивача витрати, понесені на отримання професійної правничої допомоги у розмірі 1\~500,00 грн. та судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп. В обґрунтування позову зазначено наступне. [PERSON] з 29.01.2000 року перебуває у трудових відносинах з КП «Водоканал», у якому працює на посаді слюсаря аварійно-відновлювальних робіт 4 розряду в цеху мереж каналізації.\~Наказом від 05.01.2022 року № 3/д «Про обов`язкові профілактичні щеплення проти COVID-19 та відсторонення від роботи» КП «Водоканал» повідомив [PERSON] про необхідність отримати обов`язкове щеплення від COVID-19 у строк до 31.01.2022 року з офіційним підтвердженням факту отримання зазначеного щеплення з наданням документів, які це підтверджують. А також, повідомив про те, що у разі відмови або ухилення від вакцинації проти COVID-19 працівників буде відсторонено від роботи. 18.01.2022 року КП «Водоканал» складено акт від 18.01.2022 року про відмову або ухилення від надання підтверджуючих документів про обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. З вказаним актом [PERSON] ознайомлено, на акті останній зазначив «З актом ознайомлений, на експериментальне щеплення не згоден».\~Наказом від 21.01.2022 року № 42/д «Про внесення змін до наказу від 05.01.2022 року № 3/д» до наказу внесено зміни щодо того, що за час відсторонення заробітна плата виплачуватися не буде, а також про те, що час відсторонення від роботи не входить до страхового стажу роботи та не зараховується при призначенні пенсії.\~19.01.2022 року [PERSON] подав КП «Водоканал» заяву про обґрунтування відмови від вакцинації від COVID-19 за вх. № П-24. КП «Водоканал» видано наказ від 31.01.2022 року за № 77/ар про відсторонення від роботи невакцинованих осіб, серед яких під № 33 вказано [PERSON] , слюсаря аварійно-відновлювальних робіт цеху каналізації з 02.02.2022 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати.\~01.02.2022 року КП «Водоканал» складено акт від 01.02.2022 року про відмову від ознайомлення з наказом від 31.01.2022 року за № 77/ар «Про відсторонення від роботи» та акт від 01.02.2022 року про відмову від ознайомлення з наказом від 31.01.2022 року за\~ № 77/ар «Про обов`язкові профілактичні щеплення проти COVID-19 та відсторонення від роботи».\~Однак, позивач вважає, що ані в його трудовому контракті, ні в колективному договорі, ані в його посадовій інструкції чи в будь-якому іншому документі, підписаному між сторонами, зобов`язання про здійснення такого щеплення відсутнє. Крім того, у зв`язку з виданням КП «Водоканал» оспорюваного наказу, його позбавлено права на працю.\~\~В період з 02.02.2022 року дня відсторонення від роботи [PERSON] , останньому було призупинено виплату заробітної плати. Згідно з довідкою про заробітну плату від 03.02.2022 року № 86, виданої КП «Водоканал» за останні два місяці, що передують відстороненню заробітна плата позивача становила: грудень 2021 року 10\~064 грн. 38 коп., січень 2022 року 10\~634 грн. 89 коп., тобто за два місяці перед відстороненням заробітна плата складає 20\~699 грн. 27 коп. Робочих днів у грудні 2021 року було 22 дні, а в січні 2022 року 19 днів, всього 41 день. Отже, середньоденний розмір заробітної плати складає 20\~699 грн. 27 коп./41 день (кількість робочих днів за останні 2 місяці) = 504 грн. 86 коп.\~Таким чином, оскільки право [PERSON] на працю з відповідною оплатою було безпідставно порушене відповідачем шляхом видання незаконного наказу від 31.01.2022 року № 77/ар про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, а тому в даному випадку ефективним способом порушеного права буде зобов`язання КП «Водоканал» виплатити позивачу невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи, розрахунок якої має бути здійснено у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України щодо визначення середнього заробітку з моменту відсторонення по день фактичного допущення до роботи.\~Просить позов задовольнити. 18.02.2022 року ухвалою судді позовну заяву прийнято до провадження, вирішено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 04.07.2022 року до суду КП «Водоканал» подало відзив на позов. Заперечення проти позову обґрунтовані таким. Міністерство охорони здоров`я України Наказом від 04.10.2021 року № 2153 затвердило перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби \~COVID-19, спричиненої корона вірусом. Наказом МОЗ України від 30.11.2021 року №\~2664 «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», затверджені зміни до Наказу МОЗ України 04.10.2021 року № 2153, якими до такого переліку включені комунальні підприємства. КП «Водоканал» видано наказ «Про обов`язкові профілактичні щеплення проти COVID-19 та відсторонення від роботи» № 3/д від 05.01.2022 року (надалі наказ № 3/д). З даним наказом [PERSON] ознайомлений 11.01.2022 року, що підтверджується наявністю особистого підпису позивача [PERSON] у списку працівників дільниці № 1 цеху № 2 ознайомлених з наказом № 3/д. Наказом № 3/д було встановлено, що всім працівникам підприємства необхідно отримати обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 у строк до 31.01.2022 року з офіційним підтвердженням факту отримання зазначеного щеплення з наданням документів, які підтверджують наявність профілактичного щеплення проти COVID-19. Пунктами 4.2 та 5 вказаного наказу № 3/д встановлено право керівників вимагати від працівників підприємства та обов`язок працівників підприємства надати безпосереднім керівникам: \~ \~ \~ \~документи, що підтверджують отримання вакцинації від гострої респіраторної хвороби COVID-19\~ (в тому числі І дозою) у вигляді міжнародного, внутрішнього сертифіката або іноземного сертифіката, чинність якого підтверджена за допомогою Єдиного державного веб-порталу електронних послуг, зокрема з використанням мобільного додатку Порталу Дія; довідки, видані лікарем про одужання від коронавірусної хвороби (із вказівкою кінцевої дати дії (чинності) за формою № 028-1/о; довідки висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом (із вказівкою кінцевої дати дії висновку) за формою № 028-1/о. Однак, позивачем не було надано жодного документу, передбаченого п. 5 наказу № 3/д.\~Таким чином, у зв`язку з невиконанням позивачем встановлених наказом № 3/д вимог щодо надання працівником підприємства документів, передбачених пунктом 5, 18.01.2022 року було складено Акт про відмову або ухилення від надання підтверджуючих документів про обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Вказаний Акт від 18.01.2022 року було підписано із зауваженнями (на експериментальне щеплення не згоден) [PERSON] , що підтверджується наявністю особистого підпису позивача на Акті.\~В подальшому наказом № 77/аг від 31.01.2022 року за відмову або ухилення від обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом та за відмову від надання відповідних документів затвердженого зразка (сертифікатів, що підтверджують отримання вакцинації або медичного висновку (за формою № 028-1/о) про абсолютні протипоказання до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 з вказівкою кінцевої дати дії висновку, було відсторонено від роботи (від виконання робіт) з 02.02.2022 року слюсаря аварійно-відновлювальних робіт Цеху мереж каналізації КП «Водоканал» [PERSON] .\~З вказаним наказом № 77/аг від 31.01.2022 року про відсторонення від роботи (виконання робіт) позивач [PERSON] ознайомлений, однак відмовився ставити особистий підпису формі ознайомлення з наказом, про що було складено відповідний акт.\~Отже, відсторонення від роботи є своєрідним призупиненням трудових відносин та є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках, і має на меті відвернення та/або попередження негативних наслідків.\~Крім того, наказом КП «Водоканал» від 01.03.2022 № 169/аг «Про зупинення дії наказу від 05.01.2022 року № 3/д «Про обов`язкові профілактичні щеплення проти\~COVID-19 та відсторонення від роботи», наказу від 21.01.2022 № 42/д «Про внесення змін до наказу від 05.01.2022 № 3/д» та допуск до роботи працівників було вирішено: - \~ \~ \~ \~з 01.03.2022 року зупинити дію наказу від 05.01.2022 року № 3/д «Про обов`язкові профілактичні щеплення проти\~COVID-19 та відсторонення від роботи», наказу від 21.01.2022 року № 42/д «Про внесення змін до наказу від 05.01.2022 року № 3/д» до завершення воєнного стану в Україні. - з 01.03.2022 року допустити до виконання робіт працівників підприємства відсторонених наказами по підприємству № 77/аг від 31.01.2022 року, № 97/аг від 03.02.2022 року та № 114/аг від 10.02.2022 року. - з 01.03.2022 року період роботи працівників зараховується до безперервного стажу роботи на підприємствах та в організаціях сфери тепло-, водопостачання та водовідведення, що дає право на встановлення, обчислення і виплату щорічної надбавки до тарифної ставки чи посадового окладу працівникам КП «Водоканал» за безперервний стаж роботи на підприємствах та в організаціях сфери тепло-, водопостачання та водовідведення. - \~ \~ \~ \~нараховувати заробітну плату з дати допуску працівника. Отже, відповідно до п. 2 наказу № 169/аг від 01.03.2022 року, [PERSON] допущено з 01.03.2022 року до виконання робіт слюсаря аварійно-відновлювальних робіт Цеху мереж каналізації КП «Водоканал» та поновлено виплату заробітної плати. Таким чином, вважають наказ КП «Водоканал» № 77/аг від 31.01.2022 року таким, що видано в порядку та у межах встановлених законодавством, тому вимога позивача про визнання незаконним та скасування вказаного наказу не підлягає задоволенню.\~Пунктом 3 наказу № 3/д працівникам було повідомлено, про те, що згідно з нормами чинного законодавства правовими наслідками відмови або ухилення працівників від обов`язкового проведення профілактичного щеплення проти COVID-19 є відсторонення від роботи без збереження заробітної плати та страхового стажу до усунення причин, що зумовили відсторонення. Отже, враховуючи той факт, на під час відсторонення позивач не виконував покладені на нього обов`язки та був попереджений про відсутність виплат заробітної плати у випадку відсторонення від роботи (виконання робіт), вимога про стягнення середнього заробітку не підлягає задоволенню. 15.08.2022 року до суду від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив на позовну заяву. Зміст відповіді полягає у такому. У відзиві на позовну заяву КП «Водоканал» посилається на норми ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153 та постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 як на підставу відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати. Відповідач стверджує, що при винесенні оскаржуваного наказу КП «Водоканал» від 31.01.2022 року № 77/ар відповідач діяв у повній відповідності до чинного на той момент законодавства.\~\~Відповідачем не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що починаючи з дня повідомлення позивача про профілактичне щеплення від COVID-19 до моменту відсторонення від роботи, у [PERSON] було достатньо часу для проходження такого щеплення» і останній у встановленому законом порядку відмовився від профілактичного щеплення. Крім того, відсутнє належне оформлення такої відмови позивача, із дотриманням форми медичної облікової документації, та із відповідними підписами позивача та медичного працівника.\~Відповідачем не було надано жодних доказів того, що відповідною посадовою особою державної санітарно-епідеміологічної служби було складено та належним чином оформлено подання про відстороненим позивача від роботи.\~Позивач вважає незаконним наказ від 31.01.2022 року № 77/ар про відсторонення його від роботи, а тому вважає, що він підлягає скасуванню. Крім того, оскільки право позивача на працю з відповідною оплатою було безпідставно порушене відповідачем шляхом видання незаконного наказу від 31.01.2022 року № 77/ар про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, а тому в даному випадку ефективним способом порушеного права буде зобов`язання відповідача виплатити позивачу невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи, розрахунок якої має бути здійснено у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України щодо визначення середнього заробітку з моменту відсторонення по день фактичного допущення до роботи. Ухвалою суду від 15.08.2022 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. У судове засідання позивач та його представник адвокат Мар`єнко В.Ю. не з`явилися, про час та місце розгляду справи буди повідомлені судом належним чином, представник позивача надала заяву про розгляд справи без її участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять задовольнити. Також при ухваленні рішення просили звернути увагу на постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 року по справі № 130/3548/21. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Заяв, клопотань про відкладення судового засідання від останнього до суду не надходило. \~ Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Європейський суд з прав людини у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» («Alimentaria Sanders S.A. v. Spain», рішення від 07.07.1989 року, заява № 11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Оскільки учасники справи були належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справу, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді, суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні. Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги\~ [PERSON] до КП «Водоканал» про скасування наказу про відсторонення від роботи та зобов`язання виплатити заробітну плату за час незаконного відсторонення, підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач з 29.01.2000 року перебуває у трудових відносинах з КП «Водоканал», у якому працює на посаді слюсаря аварійно-відновлювальних робіт 4 розряду в цех мереж каналізації (а.с. 15-18). Наказом від 05.01.2022 року № 3/д «Про обов`язкові профілактичні щеплення проти COVID-19 та відсторонення від роботи» КП «Водоканал» повідомив [PERSON] про необхідність отримати обов`язкове щеплення від COVID-19 у строк до 31.01.2022 року з офіційним підтвердженням факту отримання зазначеного щеплення з наданням документів, які це підтверджують. А також, повідомили про те, що у разі відмови або ухилення від вакцинації проти COVID-19 працівників буде відсторонено від роботи (а.с. 19-20). ? 18.01.2022\~року КП «Водоканал» складено акт від 18.01.2022 року про відмову або ухилення від надання підтверджуючих документів про обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. З вказаним актом [PERSON] ознайомлено, на акті останній зазначив «З актом ознайомлений, на експериментальне щеплення не згоден» (а.с. 21) Наказом від 21.01.2022 року № 42/д «Про внесення змін до наказу від 05.01.2022 року № 3/д» до наказу внесено зміни щодо того, що за час відсторонення заробітна плата виплачуватися не буде, а також про те, що час відсторонення від роботи не входить до страхового стажу роботи та не зараховується при призначенні пенсії (а.с. 22). 19.01.2022 року [PERSON] подав КП «Водоканал» заяву про обґрунтування відмови від вакцинації від COVID-19 за вх. № П-24 (а.с. 23-24) КП «Водоканал» видано наказ від 31.01.2022 за № 77/ар про відсторонення від роботи невакцинованих осіб, серед яких під № 33 вказано [PERSON] , слюсаря аварійно-відновлювальних робіт цеху каналізації з 02.02.2022 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати (а.с. 25-27). Наказ про відсторонення видано на підставі ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України № 1645-ІІІ «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу МОЗ № 2153 (зі змінами, внесеними наказом МОЗ від 01.11.2021 року № 2393), п. 41-6 Постанови кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236. 01.02.2022 року КП «Водоканал» складено акт від 01.02.2022 року про відмову від ознайомлення з наказом від 31.01.2022 року за № 77/ар «Про відсторонення від роботи» та акт від 01.02.2022 року про відмову від ознайомлення з наказом від 31.01.2022 року за\~ № 77/ар «Про обов`язкові профілактичні щеплення проти COVID-19 та відсторонення від роботи» (а.с. 28-29). У поданому до суду позові позивач оскаржує саме цей наказ, та саме з тих підстав, які в ньому зазначені. Наказом КП «Водоканал» від 01.03.2022 року № 169/аг «Про зупинення дії наказу від 05.01.2022 року № 3/д «Про обов`язкові профілактичні щеплення проти COVID-19 та відсторонення від роботи», наказу від 21.01.2022 року № 42/д «Про внесення змін до наказу від 05.01.2022 року № 3/д» та допуск до роботи працівників було вирішено: - \~ \~ \~ \~з 01.03.2022 року зупинити дію наказу від 05.01.2022 року № 3/д «Про обов`язкові профілактичні щеплення проти COVID-19 та відсторонення від роботи», наказу від 21.01.2022 року № 42/д «Про внесення змін до наказу від 05.01.2022 року № 3/д» до завершення воєнного стану в Україні. - з 01.03.2022 року допустити до виконання робіт працівників підприємства відсторонених наказами по підприємству № 77/аг від 31.01.2022 року, № 97/аг від 03.02.2022 року та № 114/аг від 10.02.2022 року. - з 01.03.2022 року період роботи працівників зараховується до безперервного стажу роботи на підприємствах та в організаціях сфери тепло-, водопостачання та водовідведення, що дає право на встановлення, обчислення і виплату щорічної надбавки до тарифної ставки чи посадового окладу працівникам КП «Водоканал» за безперервний стаж роботи на підприємствах та в організаціях сфери тепло-, водопостачання та водовідведення. - \~ \~ \~ \~нараховувати заробітну плату з дати допуску працівника. Отже, відповідно до\~п. 2 Наказу № 169/аг від 01.03.2022 року, [PERSON] допущено з 01.03.2022 року до виконання робіт слюсара аварійно-відновлювальних робіт Цеху мереж каналізації КП «Водоканал» та поновлено виплату заробітної плати. Відповідно до ст. 1 Конституції Україна, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (ч. 1 ст. 43 Конституції України). За змістом частини другої цієї статті держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом (частина четверта вказаної статті). Частиною першою ст. 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: - появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; - відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; - в інших випадках, передбачених законодавством. Термін «законодавство» досить широко використовується у правовій системі, в основному в значенні сукупності законів та інших нормативно-правових актів, які регламентують ту чи іншу сферу суспільних відносин. Цей термін використовує і Конституція України (ст. ст. 9, 19, 118, п. 12 розділу XV «Перехідні положення»). У законах залежно від важливості та специфіки суспільних відносин, що регулюються, цей термін вживається в різних значеннях: в одних маються на увазі лише закони; в інших в обсяг поняття «законодавство» включаються як закони та інші акти Верховної Ради України, так і акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а в деяких випадках також і нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади. Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення ч. 3 ст. 21 КЗпП України (рішення від 09.07.1998 року № 12-рп/98) офіційно розтлумачив термін «законодавство». Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство», який вживається в ч. 3 ст. 21 КЗпП України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України,декрети і постанови Кабінету Міністрів України,прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. У рішенні № 10-р/2020 від 28.08.2020 року у справі\~№ 1-14/2020(230/20)за конституційним поданням Верховного Суду\~Велика Палата Конституційного Суду України зазначила, що «обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого\~обмеження підзаконним актом суперечить\~статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64\~Конституції України» (абзац другий п. 3.2 мотивувальної частини). Відповідно до абз. 2 ч. 4 ст. 4 ЦК України, якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону. Згідно з пунктами «б», «г» ст. 10 Закону України № 2801-XII громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. Закон України № 1645-ІІІ визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб. В позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14.12.2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22), зазначено, що за змістом п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного життя. Поняття приватного життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру. Тому обмеження, накладені, зокрема, на доступ до трудової діяльності, впливають на приватне життя людини та є втручанням у право на повагу до такого життя. З огляду на вказане спірні правовідносини, пов`язані з оцінкою правомірності відсторонення позивачки, підпадають під дію ст. 8 Конвенції. Критерії правомірного втручання держави у право на повагу до приватного життя людини викладені в п. 2 ст. 8 Конвенції, відповідно до якого органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. З огляду на цей припис критеріями сумісності заходу втручання у право на повагу до приватного життя з гарантіями ст. 8 Конвенції є такі: 1) чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, який відповідає вимогам до якості (доступність, чіткість і зрозумілість, передбачуваність застосування з метою уникнення ризику свавілля); 2) чи переслідувало легітимну мету, що випливає саме зі змісту пункту 2 вказаної статті; 3) чи є відповідний захід нагально потрібним і пропорційним цій меті (необхідним у демократичному суспільстві), тобто, чи є він у ситуації конкретної людини найменш обтяжливим засобом, що дозволяє досягнути визначеної в п. 2 ст. 8 мети. Втручання становитиме порушення гарантій ст. 8 Конвенції, якщо воно не відповідатиме будь-якому з означених критеріїв. Щодо питання, чи ґрунтувалося втручання у право позивача на повагу до його приватного життя на законі, Велика Палата вказала, що позивач працює в комунальному підприємстві, яке належить державі. У січні 2022 року роботодавець відсторонив його від роботи до надання підтверджувального документа про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 або копії медичного висновку про наявність протипоказань до такої вакцинації. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що застосування приписів законодавства України не має призводити до незаконного та непропорційного втручання у права учасників цивільних, зокрема трудових, правовідносин. Щодо проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 відповідно до закону, то Велика Палата дійшла висновку, що для отримання профілактичного щеплення, в тому числі проти COVID-19, необхідна згода працівника, який отримав повну й об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього тощо. Роботодавець має довести до відома працівника наслідки для виконання трудових обов`язків відмови чи ухилення працівника від обов`язкового профілактичного щеплення, а лікар надати об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього для здоров`я та можливі поствакцинальні ускладнення. Відмова поінформованого працівника від проведення обов`язкового профілактичного щеплення чи факт ухилення від останнього мають бути належно підтвердженими. Щодо відсторонення від роботи\~працівника, який не пройшов\~обов`язкового профілактичного щеплення\~від COVID-19, на підставі закону, Велика Палата зазначила, що наказом МОЗ від 04.10.2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі Перелік № 2153). У первинній редакції до цього переліку ввійшли: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 року № 83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» затверджено Перелік об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави (далі Перелік № 83). Наказом МОЗ від 01.11.2021 року № 2393 «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», який набрав чинності 09.12.2021 року, Перелік № 2153 було доповнено пунктами 4-6, відповідно до яких у Перелік увійшли також працівники: підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; підприємств, установ та організацій, включених до Переліку № 83. Наказом МОЗ від 30.11.2021 року № 2664 «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», який набрав чинності 31.01.2022 року, Перелік № 2153 доповнено пунктами 7-9, згідно з якими до Переліку увійшли працівники органів місцевого самоврядування, закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності, комунальних підприємств, установ та організацій. Наказом МОЗ від 25.02.2022 року № 380, який набрав чинності 01.03.2022 року, зупинено дію наказу МОЗ № 2153 до завершення воєнного стану в Україні, який триває в Україні з 24.02.2022 року відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» з подальшими змінами. Постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2021 року № 1096 постанову Кабінету Міністрів України № 1236 було доповнено п. 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України № 1645-ІІІ та ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: - на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням ч. 1 ст. 94 КЗпП України, ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» та ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу»; - відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; - строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Постановою Кабінету Міністрів України від 26.03.2022 року № 372 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України № 1236, зокрема на період воєнного стану: - фізичним особам і суб`єктам господарювання рекомендовано дотримуватися протиепідемічних заходів, спрямованих на запобігання поширенню COVID-19; - фізичним особам рекомендовано забезпечити отримання повного курсу вакцинації від COVID-19 вакцинами, включеними ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях; - закладам охорони здоров`я забезпечити готовність до реагування на спалахи COVID-19 в умовах воєнного стану; - п. 41-6\~постанови\~№ 1236 було доповнено абзацом такого змісту: «Положення цього пункту не застосовуються на період воєнного стану». Указане вище свідчить про те, що після набрання чинності цими нормативно-правовими актами і до завершення воєнного стану в Україні до працівників, які належать до Переліку № 2153, не може бути застосовано відсторонення від роботи у зв`язку з відсутністю щеплення від COVID-19. Велика Палата вказала, що питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в Законі\~України № 4004-XII та Інструкції № 66. Підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (абз. 6 ч. 1 ст. 7 Закону\~України № 4004-XII). Велика Палата Верховного Суду зауважила, що положення\~абз. 6 ч. 1 ст. 7 Закону України № 4004-XII та Інструкції № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням\~від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом України № 4004-XII. Постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України № 1645-ІІІ і ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу». Таким чином, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом.\~Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника. Також щодо законності\~ненарахування працівникові заробітної плати\~впродовж строку відсторонення від роботи Велика Палата зауважила, що ч. 2 ст. 2 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Водночас колективним та/або трудовим договором, рішенням роботодавця може бути передбачено інші умови. У зв`язку із цим у кожному конкретному випадку при вирішенні питання про нарахування сум за час правомірного відсторонення працівника від роботи слід виходити, насамперед, із норм КЗпП України, договору, який діє на підприємстві, де працює відсторонений працівник, та укладеного з останнім трудового договору. У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати. Вирішуючи питання, чи було відсторонення позивача від роботи нагально необхідним і пропорційним легітимній меті втручання в його право на повагу до приватного життя, Велика Палата вважала, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення його в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що він працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо. Застосування до позивача передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час його виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суд не встановив жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду слюсаря аварійно-відновлюваних робіт, позивач міг спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників КП «Водоканал». Його відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що він працював в комунальному підприємстві, всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19. Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й\~оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:\~кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);\~форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;\~умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;\~контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням. Надаючи правову оцінку наказу про відсторонення позивача, суд дійшов висновку, що дії роботодавця в цьому випадку, щонайменше, були непропорційними переслідуваній легітимній меті, для досягнення якої держава передбачила можливість відсторонення працівника від роботи.\~ Ураховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14.12.2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) та всі встановлені обставини у справі, суд вважає вимоги позивача правомірними та такими, що підлягають задоволенню в частині вимог про скасування наказу № 77/ар від 31.01.2022 року про його відсторонення від роботи, вимоги щодо зобов`язання виплатити невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення позивача від роботи. Застосування до позивача передбачених Переліком № 2153 та Законом\~України № 1645-ІІІ заходів також не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних позивачем трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, КП «Водоканал» не надано фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи. Відповідач не надав суду оцінки загрози, яку потенційно на роботі міг нести позивач, як невакцинований працівник, та не довів, що, обіймаючи посаду слюсаря в цеху мереж каналізації, [PERSON] міг спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників КП «Водоканал». Його відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, тому, що він працював в комунальному підприємстві, де всі працівники підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19, і таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» якщо буде встановлено, що на порушення ст. 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП України). За змістом ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Як вбачається з матеріалів справи, наказом № 169/аг від 01.03.2022 року «Про призупинення дії наказу від 05.01 2022 № 3/д «Про обов`язкові профілактичні щеплення проти COVID-19 та відсторонення від роботи», наказу від 21.01.2022 року № 42/д «Про внесення змін до наказу від 05.01.2022 року № 3/д» та допуск до роботи працівників було вирішено з 01.03.2022 року допустити до роботи слюсара аварійно-відновлюваних робіт цеху мереж каналізації КП «Водоканал» [PERSON] та поновити виплату заробітної плати. Отже, суд вважає необхідним зобов`язати відповідача виплатити на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з часу відсторонення\~з 02.02.2022 року до 28.02.2022 року, обрахованої відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року. Враховуючи те, що позивач був відсторонений від роботи 02.02.2022 року і відповідно до довідки про доходи КП «Водоканал» (а.с. 31) за останні два місяці, що передували відстороненню пропрацював грудень 2021 року (22 дні) 10\~064 грн. 38 коп., січень 2022 року (19 днів) 10\~634 грн. 89 коп., та сукупно отримав 20 699 грн. 27 коп. Середньоденна заробітна плата складає 504 грн.\~86 коп. (20\~699 грн. 27 коп./41 день (кількість робочих днів за останні два місяці). З урахуванням того, що позивача відсторонено від роботи 02.02.2022\~року і відсторонення тривало до 01.03.2022 року, тому загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу обчислюється, починаючи з 02.02.2022 року по 28.02.2022 року включно і складає 19 робочих днів. Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного відсторонення позивача від виконання обов`язків слюсаря\~аварійно-відновлюваних робіт складає 9 592 грн. 34 коп. (504 грн. 86 коп. х 19 робочих днів) і підлягає стягненню з відповідача. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 992 грн. 40 коп. Щодо вимог позивача про стягнення на його користь з відповідача витрат на правничу допомогу, суд доходить до такого. Відповідно до ч. ч. 1, 3\~ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. ч. 3 ,4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі\~недотримання вимог\~частини четвертої\~цієї статті\~суд може,\~за клопотанням\~іншої сторони,\~зменшити розмір\~витрат на\~правничу допомогу,\~які підлягають\~розподілу між\~сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України). Від відповідача такого клопотання до суду не надходило. Між позивачем та адвокатом Мар`єнко В.Ю. 10.02.2022 року укладено договір про надання професійної правничої допомоги № 5 (а.с. 32). Як вбачається з акту виконаних робіт від 14.02.2022 року за надану [PERSON] професійну правничу допомогу відповідно до Договору\~№ 5 від 10.02.2022 року (а.с. 33) та розрахунку вартості наданої [PERSON] правової допомоги від 14.02.2022 року (а.с. 34) обсяг наданої правничої допомоги: складання та подача до суду позовної заяви 1\~500,00 грн. Сторони підтверджують, що адвокатом отримано гонорар відповідно до обсягу правової допомогу. Загальна вартість наданої правової допомоги відповідно до Договору становить 1\~500,00 грн.\~Відповідно до квитанцій №\~1 від 10.02.2022 року позивачем було сплачено гонорар на суму 1 500 грн. (а.с. 36). Враховуючи вище викладене, суд вважає достатньою та обґрунтованою суму витрат на правничу допомогу в розмірі 1\~500,00 грн., що є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), а тому на підставі ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені ним документально підтверджені судові витрати за надання професійної правничої допомоги. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд покладає на відповідача витрати по сплаті судового збору. Згідно з п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, ст. 235 КЗпП України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення за один місяць середньої заробітної плати. На підставі Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»,

Outcome: approved