Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-17 00:00:00

У вересні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми неустойки за порушення умов договору між батьками про участь у вихованні малолітньої дитини. Позовні вимоги мотивовані тим, що 14 серпня 2020 року між позивачем та відповідачкою укладено нотаріально посвідчений договір між батьками про участь у вихованні малолітньої дитини. Згідно предмета договору, сторони домовились про участь у вихованні їх спільної дитини - малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . За змістом пункту 2.1.5 договору сторони погодили, що до ухвалення рішення суду по справі № 765/9059/20 погодили графік перебування сина, зокрема, почергово протягом семи календарних днів, то з батьком, то з матір`ю. Відповідно до пункту 2.1.11 договору батьки домовились та узгодили, що: у разі якщо дитина не передана іншому з батьків відповідно до графіку зазначеного у договорі, протягом 24 годин з моменту закінчення відповідного періоду, зазначеного у пункті 2.1.5, той із батьків, хто порушив графік та не передав іншому з батьків дитину, зобов`язується сплатити на користь іншого з батьків суму в розмірі 100 000 грн за кожен день порушення графіку. [PERSON] порушила умови договору, а саме, 27 лютого 2022 року, коли закінчились чергові сім днів із погодженого батьками графіку, відповідачка не передала позивачу дитину. У вказану дату дитина за місцем проживання відповідачки ( [ADDRESS] ) була відсутня. З відповідачкою відсутній телефонний/чи будь-який інший зв`язок. Отже, [PERSON] порушено умови пункту 2.1.5 договору, оскільки станом на час звернення з позовом матір`ю не передано дитину батькові і тривалість такого порушення становить 76 днів, тобто сума неустойки, що підлягає стягненню з відповідачки за договором, становить 7 600 000 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2022 року у справі відкрито провадження для розгляду за правилами загального позовного провадження. У листопаді 2022 року [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, в якому вказувала на те, що заперечує проти позову в повному обсязі, позовні вимоги вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначає, що 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, в Україні був введений воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року військові дії відбувались в м. Києві та Київській області, що унеможливлювало передачу позивачу дитини у відповідності до умов договору. У зв`язку із зазначеним, та наявністю реальної загрози життю та здоров`ю неповнолітньої дитини, відповідачка була вимушена виїхати з м. Києва, а в подальшому евакуюватися за кордон, як і більшість жінок та дітей в Україні. У відповідності з наведеним, вважає, що евакуація дитини до безпечного місця в умовах військових дій, не є порушенням вимог вказаного договору та не є підставою для застосування штрафних санкцій відповідно до умов даного договору. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19 грудня 2022 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судовому засіданні 13 лютого 2023 року представник позивача - адвокат Якименко М. М. надав письмові пояснення, у яких просить прийняти рішення, яким позов задовольнити. Указує на те, що [PERSON] не наводить аргументів щодо того, чим саме військова агресія завадила їй виконати умови договору між батьками про участь у вихованні малолітньої дитини. [PERSON] умисно порушила умови пункту 2.1.5 договору, а отже сума неустойки, що підлягає стягненню з відповідачки за договором за наведених обставин, становить 7 600 000 грн. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити з викладених у позові підстав. Представник відповідачки в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив відмовити у задоволенні позову з викладених у відзиві підстав. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини та приходить до наступного висновку. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд установив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 липня 2017 року розірвано. У період шлюбу у сторін у сторін народилася дитина - [PERSON] , [INFO] . 14 серпня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір між батьками про участь у вихованні малолітньої дитини. За змістом пункту 2.1.5 договору: сторони до ухвалення рішення суду по справі № 756/9059/20 погодили графік перебування дитини, зокрема, почергово протягом семи календарних днів, то з батьком, то з матір`ю до набрання рішенням суду у справі № 756/9059/20 законної сили; батько дитини зобов`язується самостійно забирати та повертати дитину за місцем реєстрації матері: [ADDRESS] ; при закінченні періоду перебування дитини з матір`ю, дитина передається матір`ю батькові; у разі неможливості проживання за адресою: [ADDRESS] , за попереднім погодженням з батьком, мати може змінювати адресу проживання з дитиною, до усунення перешкод, що заважають і унеможливлюють проживання за зазначеною вище адресою. Відповідно до пункту 2.1.11 договору батьки домовились та узгодили, що у разі якщо дитина не передана іншому з батьків відповідно до графіку зазначеного у договорі, протягом 24 годин з моменту закінчення відповідного періоду, зазначеного у пункті 2.1.5, той із батьків, хто порушив графік та не передав іншому з батьків дитину, зобов`язується сплатити на користь іншого з батьків суму в розмірі 100 000 грн за кожен день порушення графіку; у разі не сплати суми зобов`язання протягом двох календарних днів від дати виникнення порушення у добровільному порядку, сума зобов`язання підлягає стягненню у примусовому порядку; штрафні санкції не підлягають застосуванню якщо сторона доведене, що порушення договору сталося не з її вини (поза її волею), за умови, що інша сторона була попереджена про виникнення такого порушення, у будь-який спосіб. 27 лютого 2022 року, коли закінчились чергові сім днів із погодженого батьками графіку, мати не передала батькові дитину. У зв`язку з військовою агресією російської федерації, відповідачка виїхала з Києва. Згідно із довідкою Головного управління Офісу у справах іноземців, на даний час, відповідачка разом з дитиною отримала тимчасовий захист та проживання на території Європейського Союзу. Положенням статті 611 Цивільного кодексу України визначено правові наслідки порушення зобов`язання. Так, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Згідно з пунктом 2.1.11 договору батьки домовились та узгодили, що у разі якщо дитина не передана іншому з батьків відповідно до графіку зазначеного у договорі, протягом 24 годин з моменту закінчення відповідного періоду, зазначеного у пункті 2.1.5, той із батьків, хто порушив графік та не передав іншому з батьків дитину, зобов`язується сплатити на користь іншого з батьків суму в розмірі 100 000 грн за кожен день порушення графіку. Разом з тим, надаючи оцінку аргументам відповідачки щодо причин невиконання умов договору, суд погоджується із тим, що таке невиконання було наслідком поважних та навіть об`єктивних причин, як ведення бойових дій та військова агресія проти України з боку Російської Федерації. Суд також враховує, що такі обставини офіційно визнані форс-мажорними (непереборними обставинами), які сторони не могли передбачити. Відтак, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, дію якого дію якого згідно Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено з 19 лютого 2023 року строком на 90 та який діє на день ухвалення рішення. У листі Торгово-Промислової палати України від 28 лютого 2022 року за № 2024/02.0-7.1 вказано, що військова агресія Російської Федерації проти України з 24 липня 2022 року є обставиною непереборної сили для суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по договору. Згідно із статтею 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Суд також зауважує, що обставини непереборної сили, в розумінні статті 617 ЦК України, на які посилалась сторона відповідача в обґрунтування своїх заперечень проти позову, звільняють сторони лише від відповідальності за невиконання умов договору, проте не звільняють від виконання самого зобов`язання та наслідків його припинення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з врахуванням вищенаведеного, враховуючи те, що евакуація дитини до безпечного місця в умовах військових дій спрямована на захист дитини, та не є порушенням зі сторони відповідачки вимог вказаного договору, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення неустойки не підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення з позивача на користь відповідачки витрат на правничу допомогу, суд керується ч. 1 ст. 141 ЦПК України, згідно з якою стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Згідно частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Статтею 141 ЦПК України визначений розподіл судових витрат між сторонами. За приписом ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Статтею 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 09 березня 2021 року в справі 200/10535/19). З матеріалів справи вбачається, що адвокат Євсєєв В.В. надавав правничу допомогу [PERSON] на підставі договору про надання правничої допомоги №11-фіз/2022 від 11 жовтня 2022 року, що підтверджується ордером №1288306 серія АІ від 21 жовтня 2022 року. Стороною відповідача було надано опис робіт (надання послуг) від 18 квітня 2023 року, з якого слідує, що адвокатом Євсєєвим В.В. надавались наступні послуги: вивчення та правий аналіз позовної заяви - 9000 грн., підготовка та відправлення відзиву на позовну заяву - 9000 грн., представництво інтересів Клієнта в підготовчому засіданні - 3 000 грн., вивчення та правовий аналіз письмових пояснень позивача - 9 000 грн., представництво інтересів Клієнта в судових засіданнях 28.02.2023 та 18.04.2023 - 9000 грн. Враховуючи те, що адвокатом Євсєєвим В.В. були фактично надані зазначені вище юридичні послуги і такі послуги були оплачені відповідачкою, що підтверджується копіями квитанцій від 13.11.2022, 21.02.2023, 10.04.2023, суд приходить до висновку про стягнення з позивача на користь відповідача 42 000 грн. витрат на правничу допомогу.

Outcome: approved