Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-04 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог. Заступник керівника Житомирської окружної прокуратури звернувся до суду з вище вказаною позовною заявою, у якій просить: - визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Житомирської РДА № 779 від 04.08.2011 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 1,0403 га гр. [PERSON] на території Глибочицької сільської ради»; - зобов`язати [PERSON] повернути державі в особі Житомирської обласної державної адміністрації земельну ділянку з кадастровим номером 1822082000:03:000:0915; - скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 1822082000:03:000:0915 (запис про право власності №30382588 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно); - стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь Житомирської обласної прокуратури сплачений судовий збір. В обґрунтування позову посилається на те, що Житомирською місцевою прокуратурою виявлено факт протиправного володіння землями державної форми власності приватними суб`єктами, що порушує інтереси держави у сфері земельних відносин. Зазначає, що спірна земельна ділянка відноситься до категорії земель водного фонду, оскільки розміщується під водним обєктом та меліоративним каналом. Вважає, що спірним розпорядженням голови Житомирської РДА № 779 від 04.08.2011 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 1,0403 га гр. [PERSON] на території Глибочицької сільської ради» з грубим порушенням вимог Закону передано у власність приватної особи землі державної власності водного фонду, які не можуть бути передані у приватну власність. ІІ. Процедура та позиції сторін. У відзиві на позовну заяву представник Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області заперечує проти позовних вимог у частині визнання незаконним та скасування розпорядження голови Житомирської райдержадміністрації від 04.08.2011 року № 779 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 1,0403 га гр. [PERSON] на території Глибочицької сільської ради», оскільки дане розпорядження прийнято в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, встановлених діючим на той час законодавством, відтак просить відмовити у задоволені позову в цій частині за безпідставністю (т. 1, а.с. 126-134). Не погодившись з доводами представника Житомирської РДА, прокуратурою подано відповідь на відзив (т. 1 а.с. 164-168), у якому зазначено, що викладені у позовній заяві факти однозначно свідчать про порушення інтересів держави, оскільки спірна земельна ділянка відноситься до водного фонду, її передача у власність здійснена на підставі оспорюваного розпорядження голови Житомирської РДА № 779 від 04.08.2011 року з метою ведення особистого селянського господарства, а не для ведення водного господарства, райдержадміністрація не володіє повноваженнями на розпорядження такими землями із даною метою. У відзиві на позовну заяву представник [PERSON] адвокат Бас А. М., зазначає, що підстав для звернення до суду з позовом немає, оскільки на спірній земельній ділянці відсутня меліоративна мережа каналів, а канал МК-1 знаходиться на відстані 15 м від межі вказаної земельної ділянки. Посилаючись на строки позовної давності, просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки перебіг таких розпочався 04.08.2011 року (т. 2, а.с. 1-9). Житомирською районною державною адміністрацією Житомирської області подано письмові заперечення на відповідь Житомирської окружної прокуратури (т. 2, а.с. 35-39), у яких викладено доводи щодо того, що на момент видачі оскаржуваного розпорядження, склад угідь земельної ділянки відповідав угіддям земель сільськогосподарського призначення. Представником прокуратури подано відповідь на відзив представника відповідача [PERSON] , у якому зазначає про те, що представником відповідача не наведено жодних належних заперечень та не надано доказів на спростування фактів (т. 2, а.с. 50-53). У судовому засіданні прокурор Костишин О. Д. вимоги позовної заяви підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, відповідях на відзиви. Представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні. Представник [PERSON] адвокат Бас А. М. надав аналогічні пояснення, викладені у його відзиві на позовну заяву. Представник [PERSON] адвокат Очич А. О. зазначив, що у матеріалах справи відсутні докази, що на момент прийняття рішення на спірній земельній ділянці були канали, водні об`єкти, тощо. Вважає, що його довіритель не є належним відповідачем у справі; на його думку, [PERSON] мав би бути третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Представник Житомирської ОДА зазначила, що спочатку адміністрації була надана неповна інформація щодо розташування систем на спірній земельній ділянці. В цілому, адміністрація не заперечує щодо задоволення позовних вимог прокуратури. Представник Житомирської РДА позовні вимоги не визнала. Надала аналогічні пояснення, викладені у відзиві на позовну заяву та письмових запереченнях. Представник Басейного управління водних ресурсів річки Прип`ять у судовому засіданні пояснив, що станом на 2011 рік відомості про наявні копанки на земельній ділянці відсутні. Зазначив, що наразі відсутня технічна документація про наявність саме на спірній земельній ділянці каналів, тощо. Однак меліоративні канали фактично розташовані та проходять по спірній земельній ділянці. Уже після відведення земельної ділянки власником такої було вирішено створити копанку, куди б мала стікати (збиратись) вода. Просив суд не брати до уваги лист Басейнового управління водних ресурсів річки Прип`ять Державного агентства річки Прип`ять від 29.03.2021 року №03-509 та керуватись при вирішенні спору листом від 07.06.2022 року №01-642. ІІІ. Фактичні обставини справи, які встановлені судом. На замовлення гр. [PERSON] ТОВ «Інтерра-Україна» розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 1,0403 га гр. [PERSON] на території Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області (т. 1, а.с. 196-209), відповідно до якого цільове призначення земельної ділянки та мета її використання: ведення особистого селянського господарства. У п.п. 3.3. п. 3 розділу ІІ висновку про погодження зазначеного проекту (т. 1, а.с. 204-209) зазначено, що розташування земельної ділянки у відношенні до навколишньої території: земельна ділянка не відноситься до об`єктів природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, відношення до інших особливо цінних земель, земель зареєстрованих для заповідання, відношення до водних об`єктів, їх водоохоронних зон та прибережних смуг, заплав малих річок. Розпорядженням голови Житомирської РДА № 779 від 04.08.2011 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 1,0403 га гр. [PERSON] на території Глибочицької сільської ради» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність останньому (т. 1, а.с. 17). У грудні 2011 року було розроблено проект земелеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою зміни цільового призначення з ведення особистого селянського господарства на землі іншого призначення гр. [PERSON] (а.с. 31-34, т. 1). 20.12.2011 року [PERSON] Житомирською районною державною адміністрацією видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №092934 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 1822082000:03:000:0915 площею 1,0403 га, цільове призначення: землі іншого\~призначення (т. 1, а.с. 18). В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20.02.2019 року [PERSON] продав [PERSON] земельну ділянку площею 1,0403 га, кадастровий номер 1822082000:03:000:0915, цільове призначення: 03.10 для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури (адміністративних будинків, офісних приміщень та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької та іншої діяльності, пов`язаної з отриманням прибутку). Категорія земель: землі промисовості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Вид використання земельної ділянки: землі іншого призначення (т. 1, а.с. 35-36). Право власності останнього у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано за №30382588 (т. 1, а.с. 42). Згідно інформації Басейнового управління водних ресурсів річки Прип`ять, Державного агентства водних ресурсів України, канал МК-1 розташовано на ділянці Гончарного дренажу с. Н. Березина. Канал відноситься до міжгосподарської меліоративної мережі та перебуває на балансі Басейного управління водних ресурсів річки Прип`ять. Землі під міжгосподарськими меліоративними каналами відведені для їх обслуговування і відносяться до земель водного фонду. Самовільно створена копань поруч з каналом МК-1 не є складовою частинного меліоративної системи та її інженерної інфраструктури (т. 1, а.с. 41) «Проектом відведення 226,6 га земель, зайнятих осушувальними меліоративними каналами та під двосторонні однометрові захисні смуги вздовж них в безстрокове користування Житомирському управлінню осушувальних систем із землекористувань господарств Житомирського району Житомирської області» вздовж каналів, відведено захисні смуги (т. 1, а.с. 19-22). Житомирською місцевою\~прокуратурою повідомленням\~в порядку\~ст.\~23\~Закону України\~про прокуратуру\~від 01.03.2021\~року №32-84-1906вих-21 інформовано Житомирську ОДА про порушення вимог закону та інтересів при прийнятті спірного рішення Житомирської міською радою, необхідність вжиття заходів реагування до їх захисту шляхом пред`явлення відповідного позову (т. 1, а.с. 43-46). Листом №1488/2-21/31 від 17.03.2021 Житомирською ОДА повідомлено окружну прокуратуру про те, що облдержадміністрацією, будуть перевіренні зазначенні в повідомленні факти та будуть вчиненні відповідні дії для вирішення ситуації (т. 1, а.с. 74). 12.04.2021 до обласної державної адміністрації прокуратурою направлено запит №51-84-697вих-21 про надання інформації та документів щодо вжиття нею заходів до захисту інтересів держави за даним фактом (т. 1 а.с. 48). За результатами розгляду даного запиту Житомирською ОДА 26.04.2021 повідомлено окружну прокуратуру про те, що згідно отриманого ними листа Басейнового управління водних ресурсів річки Прип`ять №03-509 від 29.03.2021, на згаданій земельній ділянці відсутня меліоративна мережа каналів, а канал МК-1 знаходиться на відстані 15 м від межі вказаної земельної ділянки (т. 1, а.с. 49-50). Враховуючи викладене, 14.05.2021 Житомирська окружна прокуратура листом №51-84-294вих-21 звернулася до Державного агентства водних ресурсів України із листом про надання роз`яснення розбіжностей в наданій Басейновим управлінням водних ресурсів річки Прип`ять інформації (т. 1, а.с. 51-52). У відповідь на даний лист Держводагентство листом від 09.06.2021 №3452/3/3/11-21 повідомило, що до земельної ділянки за кадастровим номером 1822082000:03:000:0915 дійсно входить частина земель водного фонду, а саме меліоративний канал МК-1 орієнтовною довжиною 150 м зі смугами відводу (т. 1, а.с. 53-54). Житомирською місцевою прокуратурою 01.03.2021 листом №32-84- 1908вих-21 повідомлено ГУ Держгеокадастру у Житомирській області про порушення вимог земельного законодавства при прийнятті спірного рішення Житомирською міською радою (т. 1, а.с. 57-60). У відповіді головного управління зазначено, що у планах роботи Управління з контролю за використанням та охороною земель ГУ Держгеокадастру у Житомирській області, зазначена у листі прокуратури земельна ділянка, відсутня. Звернень, щодо вказаної земельної ділянки від громадян і юридичних осіб не надходило (т. 1, а.с. 61-62). Листом від 29.03.2021 року Басейнового управління водних ресурсів річки Прип`ять Державного агентства водних ресурсів України №03-509 останнє повідомило, що на земельній ділянці площею 1,0403 га з кадастровим номером 1822082000:03:000:0915, яка розміщена на території Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області відсутня меліоративна мережа каналів. Канал МК-1 знаходиться на відстані 15 м від мережі вказаної земельної ділянки (а.с. 50, т. 1). Як вбачається з інформаційної довідки Басейнового управління водних ресурсів річки Прип`ять Державного агентства водних ресурсів України від 07.06.2022 року № 01-642, меліоративний магістральний канал МК-1 ділянки гончарного дренажу [PERSON] перебуває на балансі БУВР Прип`яті інвентарний номер 101350185, введений в експлуатацію в 1961 році, здійснює регулювання водно-повітряного режиму на площі 36,9 га сільскогосподарських угідь, на яких облаштовані дренажі, а також забезпечує своєчасне відведення поверхневих вод під час весняною повені з сільськогосподарських земель та дійсно проходить по земельній ділянці за кадастровим номером 1822082000:03:000:0915. Інформація зазначена в листі БУВР Прип`яті № 03-509 від 29.03.2021 року надана помилково, тому прошу вважати її недійсною. Представники БУВР Прип`яті включені до складу комісії з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеюстрою при РДА, ОДА та територіальних громад і при розгляді та погодженні земельних питань надають свої висновки, погодження, або обмеження (обтяження). При розгляді комісією питання зміни цільового призначення та відведення земельної ділянки за кадастровим номером 1822082000:03:000:0915 представник Житомирського міжрайонного управління осушувальних систем Папуша В. П. був включений в склад комісії, але з невідомих причин до розгляду даної справи не залучався. На сьогоднішній день працівникам БУВР Прип`яті доступ до МК-1 для його обслуговування та експлуатації не обмежений (т. 2, а.с. 98-100). IV. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Щодо повноважень прокурора. Згідно зі\~ ст. 131-1 Конституції України\~в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до\~ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»\~ представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Згідно ч. ч. 4, 5\~ст. 56 ЦПК України\~прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених\~статтею 185 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18, у пункті 26 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц). У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах (частина друга\~статті 4 ЦПК України). У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою (частина третя\~статті 56 ЦПК України). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої\~статті 23 Закону України «Про прокуратуру»\~у редакції, чинній на час звернення до суду). Отже, на час подання позовної заяви 08.07.2021 року, право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства належало заступнику керівника Житомирської місцевої прокуратури Житомирської області. Так, наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзаци перший - третій частини четвертої\~статті цього ж Закону). Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу (пункт 70 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц). Тобто, суд самостійно перевіряє, чи справді відсутній орган, що мав би для захисту інтересів держави звернутися до суду з таким позовом як заявив прокурор. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої\~статті 23 Закону України «Про прокуратуру»,\~застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту (пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц). Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини п`ятої\~статті 56 ЦПК України). Отже, суд не погоджується з доводами представника відповідача щодо відсутності у прокурора повноважень на представництво інтересів держави та вважає, що прокурор підтвердив підстави для представництва інтересів держави у цій справі та звернувся до суду як самостійний позивач. Щодо застосування строків позовної давності. Відповідно до статті 253\~ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган. На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність (пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року справі № 362/44/17). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). І в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17). Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що для цілей застосування частини третьої та четвертої\~статті 267 ЦК України\~поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач (частина перша\~статті 30 ЦПК України\~у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій; частина перша\~статті 48 ЦПК України\~у редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1\~ст. 261 ЦК України). Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 10 червня 2015 року у справі № 6-267цс15 для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. За змістом статей 256 та 261\~ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Разом із тим відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-178цс15, при цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушено, так і у випадку пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншим уповноваженим на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного і того ж моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Статтею 36-1\~Закону України «Про прокуратуру»\~та частиною 3\~статті 56 ЦПК України\~передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді у межах повноважень, визначених звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо. Велика Палата Верховного Суду вказує на те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (див. також висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-71 цс 18), у пункті 70 постанови від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц) (провадження № 14-452цс18), у пункті 80 постанови від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14- 473цс18) та у пункті 96 постанови від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19)). Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (див. пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18), пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14- 181цс18), пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), пункт 97 постанови від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19)). Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (абзац п`ятий пункту 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18)). Суд не погоджується з доводами сторони відповідача про пропущення позивачем строків позовної давності, оскільки відповідно до наведеної практики Верховного Суду його можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду, відтак, строки позовної давності на позови даної категорії не поширюються. Щодо позовних вимог по суті. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Конституція України (статті 13, 14) визначає, що зокрема земля, водні ресурси, які знаходяться в межах території України є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.\~Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцієюта законами України. До земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим. Землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема на такі категорії як землі рекреаційного призначення та землі водного фонду. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі (ч.ч. 1, 2 ст. 18, ст. 19 ЗК України). Відповідно до пунктів «а» та «в» ч. 1 ст. 58 Земельного кодексу України та ст. 4 Водного кодексу України, до земель водного фонду належать землі зайняті, в тому числі, водними об`єктами, гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них. Відповідно до ст. 1 Водного кодексу України, водний об`єкт - природний або створений штучно елемент довкілля, в якому зосереджуються води (море, лиман, річка, струмок, озеро, водосховище, ставок, канал, а також водоносний горизонт). Також, згідно даної статті, ставок - штучно створена водойма місткістю не більше 1 млн. кубічних метрів. Відповідно до Переліку угідь згідно з Класифікацією видів земельних угідь (КВЗУ), викладені у додатку 4 до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою КМ № 1051 від 17 жовтня 2012 року, підгрупа угіддя «штучні водосховища» включає штучні водойми місткістю більше 1 млн. кубічних метрів, збудовані для створення запасу води та регулювання її стоку, та належить до групи «води», яка включає частину національної території, покриту поверхневими водами (природні і штучні водойми), що входять до складу природних ланок кругообігу води, яка обмежена лінією узбережжя. Підгрупа «піски» включає ділянки землі, які вкриті великими масами сипучої гірської породи, що складається з крупинок твердих мінералів, переважно кварцу (включаючи пляжі) та належить до групи «землі без рослинного покриву або з незначним рослинним покривом», яка включає незабудовані землі, поверхня яких зовсім або майже не покрита будь-якою рослинністю. Відповідно до пунктів «д» та «ї» ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України, до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом; землі під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем, які перебувають у державній власності. Статтею 59 Земельного кодексу України передбачено, що громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про меліорацію земель», меліоративна система - технологічно цілісна інженерна інфраструктура, що включає в себе такі окремі об`єкти, як меліоративна мережа каналів, трубопроводів (зрошувальних, осушувальних, осушувально-зволожувальних, колекторно-дренажних) з гідротехнічними спорудами і насосними станціями, захисні дамби, спостережна мережа, дороги і споруди на них, взаємодію яких забезпечує управління водним, тепловим, повітряним і поживним режимом грунтів на меліорованих землях. Міжгосподарська меліоративна система - меліоративна система, що знаходиться в межах Автономної Республіки Крим, однієї області або одного району і забезпечує міжрайонну та міжгосподарську подачу, розподіл та відведення води (ст. 1 вищезазначеного Закону). Згідно ч. 1 ст. 11 даного Закону, об`єкти інженерної інфраструктури міжгосподарських меліоративних систем можуть перебувати у державній або комунальній власності. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про меліорацію земель», землі, зайняті окремими об`єктами інженерної інфраструктури меліоративних систем (меліоративною мережею з гідротехнічними спорудами та насосними станціями, захисними дамбами, спостережною мережею, технологічними дорогами та спорудами на них), а також землі, виділені під смуги відведення для них, надаються у користування або у власність суб`єктам права власності на меліоративні системи, які забезпечують відповідно до цього Закону експлуатацію меліоративних систем або утворюють з цією метою спеціальні служби. У силу вимог ч. 3 ст. 23 вищевказаного Закону та п. «ї» ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України, є землями державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність. Відповідно до ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України, обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб. Зі змісту ст. 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» вбачається, що місцеві державні адміністрації розпоряджається землями державної власності відповідно до закону. Згідно ч.\~3\~даної статті,\~районні державні\~адміністрації на\~їхній території\~передають земельні\~ділянки із\~земель державної\~власності,\~крім випадків,\~визначених частинами\~четвертою і\~восьмою цієї\~статті,\~у власність\~або у\~користування у\~межах сіл,\~селищ,\~міст районного\~значення для\~всіх потреб\~та за\~межами населених\~пунктів для: а) ведення водного господарства; б) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; в) індивідуального дачного будівництва. Відповідно до ч. 8 ст. 118 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок визначено у статті 186-1 ЗК України, за змістом ч.ч. 1, 2, абз. 6 ч. 3 якої (в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин) проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об`єкт будівництва або планується розташування такого об`єкта, подається також на погодження до структурних підрозділів районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури, а якщо місто не входить до території певного району, - до виконавчого органу міської ради у сфері містобудування та архітектури, а в разі, якщо такий орган не утворений, - до органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань містобудування та архітектури чи структурного підрозділу обласної державної адміністрації з питань містобудування та архітектури. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки водного фонду підлягає також погодженню з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства, а на території Автономної Республіки Крим - з органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань водного господарства. За змістом абз. 2 ч. 6 ст. 186-1 ЗК України у разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається замовником або розробником до центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин, або його територіального органу для здійснення такої експертизи. Відповідно до абз. 7 ч. 1 ст. 9 ЗУ «Про державну експертизу землевпорядної документації» обов`язковій державній експертизі підлягають проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок особливо цінних земель, земель лісогосподарського призначення, а також земель водного фонду, природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення. Статтею 393 Цивільного кодексу України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. Згідно ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Відповідно до п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України, спірні землі залишаються землями державної власності. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першоїстатті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частин другої та третьої статті 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких, суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст.12, 13, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд, тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, має навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Якщо для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу в разі, якщо сторонами не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності (ч.1 ст.103 ЦПК України). Позивач вважає, що у матеріалах справи достатньо доказів для встановлення обставин наявності на земельній ділянці меліоративного каналу, відповідних клопотань про призначення судової експертизи не заявлено, та висновків експерта з цього приводу суду не надано. Статтею 106 ЦПК України, передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи. Частиною 6 ст. 106 ЦПК України визначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, та про наявність кваліфікації судового експерта. Отже доводи позову на належних засобах доказування не ґрунтуються. Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ч.\~3\~ст.\~26\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень»,\~у разі\~скасування рішення\~державного реєстратора\~про державну\~реєстрацію прав\~на підставі\~судового рішення\~чи у\~випадку,\~передбаченому підпунктом\~"а"\~пункту 2\~частини шостої\~статті 37\~цього Закону,\~а також\~у разі\~визнання на\~підставі судового\~рішення недійсними\~чи скасування\~документів,\~на підставі\~яких проведено\~державну реєстрацію\~прав,\~скасування на\~підставі судового\~рішення державної\~реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, оскільки суд не прийшов до висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання недійсним документа, на підставі якого було проведено державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку, відтак і в цій частині вимог слід відмовити. V. Висновок суду. Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд дійшов висновку про те, що позивач не довів своїх позовних вимог, оскільки всупереч вимог статті 81 ЦПК України не надав належних та допустимих доказів на підтвердження таких. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed