Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-20 00:00:00

До Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до Миргородського відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції звернувся [PERSON] . В обґрунтування позову, зазначив, що Миргородським ВДВС у Миргородському районі Полтавської області здійснюється примусове виконання виконавчого листа № 1-кп/541/35/2019, виданого на підставі вироку Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15.04.2019 року та ухвали Полтавського апеляційного суду від 14.09.2021 року справа № 541/1700/18. Постановою Верховного суду від 29.06.2022 року ухвалу Полтавського апеляційного суду від 15.04.2019 року скасовано та призначено новий судовий розгляд у суді апеляційної інстанції. Позивач вказує, що відповідні обставини свідчать про втрату законної сили вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15.04.2019 року. Зважаючи на вищенаведене, позивач 12 липня 2023 року звернувся до Миргородського ВДВС з прохання призупинити виконавче провадження, а 14 липня 2023 року з вимогами про його закінчення.. Постановою державного виконавця від 15.07.2023 року виконавче провадження № 67623545 зупинено. Позивач вважає, що виконавче провадження підлягає закриттю на підставі п.5 ч.1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження», так як його наявність порушує його конституційні права, зокрема, право власності. Відповідна поведінка відповідача завдає моральних страждань позивачу. Враховуючи вищенаведене позивач прохав суд зобов`язати відповідача закінчити виконавче провадження, визнання винним дій та стягнути моральну шкоду. Ухвалою судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 березня 2023 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження. У встановлений судом строк представником відповідача подано відзив у якому зауважено на безпідставності та необгрунтованості позовних вимог, у зв`язку з чим прохав у їх задоволенні відмовити. Зокрема, представник відповідача вказує, що підстави для закінчення виконавчого провадження, з мотивів, які наводить позивач, відсутні, так як вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області, у встановленому законом порядку, скасований не був. Позивач своїм правом на подання відповіді на відзив не скористався. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та прохав їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, у поданому відзиві міститься клопотання про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 квітня 2019 року (справа № 541/1700/18) позивача, [PERSON] , засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України до покарання у виді 3-х (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати керівні посади пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в державних підприємствах строком на 2 (два) роки, із штрафом на користь держави 500 (п`ятсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн. ( вісім тисяч п`ятсот гривень. Також, відповідним вироком вирішено цивільний позов та стягнуто з позивача на користь Державного підприємства «Миргородське лісове господарство» 424610,33 грн. (чотириста двадцять чотири тисячі шістсот десять гривень тридцять три копійки) в рахунок відшкодування шкоди заподіяної злочином (а.с.5-16). Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року за наслідками апеляційного перегляду вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 квітня 2019 року залишено без змін (а.с.17-28). В подальшому, 17 листопада 2021 року було видано виконавчий лист по примусовому стягненні з [PERSON] на користь ДП Миргородське лісове господарство» 424610,33 грн. який пред`явлено до виконання до Миргородського відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області. Постановою державного виконавця Міщанін Т.М. від 23.11.2021 відкрито виконавче провадження № 67623545 (а.с.34). В ході даного виконавчого провадження, на підставі постанов державного виконавця від 23.11.2021 року та 10.02.2022 року, накладено арешт на грошові кошти [PERSON] , які містяться на його рахунках, а також накладено арешт на майно, зокрема на земельну ділянку, легковий автомобіль та причіп, що перебуваються у власності позивача (а.с.39-40). Постановою Верховного Суду у складі суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 29 червня 2022 року ухвалу Полтавського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції (а.с.29-33). 12 липня 2022 року позивач звернувся до Миргородського відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції з вимогами призупинити виконавче провадження (а.с.37). 14 липня 2022 року позивач звернувся до Миргородського відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції з вимогами закінчити виконавче провадження відповідно до п.5 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» (а.с.38). Постановою державного виконавця Бондаренка І.І. від 15 липня 2022 року виконавче провадження № 67623545 зупинено в порядку ст. 38 ЗУ «Про виконавче провадження», з мотивів повторного перегляду вироку в суді апеляційної інстанції (а.с.75). Позивач вважає дії Миргородського відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції протиправними, вказуючи на необхідності закінчити виконавче провадження. Надаючи оцінку встановленим обставин, суд дійшов наступних висновків. За змістом статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За змістом ч.1 ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Статтею 3 «Про виконавче провадження» визначено перелік рішень, що підлягають примусовому виконанню. Зокрема, частиною 1 відповідної статті, визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: 1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; 1-1) судові накази; 2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; 3) виконавчих написів нотаріусів; 4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; 5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; 6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами; 8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України; 9) рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень; 10) рішень Органу суспільного нагляду за аудиторською діяльністю або Аудиторської палати України, які законом визнані виконавчими документами; 11) рішень Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення про застосування заходів реагування у вигляді штрафу. За змістом ч.ч.1-2 ст. 532 КПК України, вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Стаття 533 КПК України, визначає наслідки набрання законної сили судовим рішенням, зокрема, вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України. Статтею 535 КПК України, визначено особливості звернення судових рішень, зокрема, судове рішення, що набрало законної сили, якщо інше не передбачено цим Кодексом, звертається до виконання не пізніш як через три дні з дня набрання ним законної сили або повернення матеріалів кримінального провадження до суду першої інстанції із суду апеляційної чи касаційної інстанції. У разі якщо судове рішення або його частина підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем, суд видає виконавчий лист, який звертається до виконання в порядку, передбаченому законом про виконавче провадження. З матеріалів справи та обставин, які повідомлені сторонами, чітко вбачається, що в ході розгляду кримінального провадження відносно [PERSON] (справа № 541/1700/18) виникло ряд обставин з якими закон пов`язує можливість примусового виконання органами державної виконавчої служби, зокрема, ухвалення відносно позивача обвинувального вироку, який містить вказівку про стягнення із засудженого коштів (вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 квітня 2019 року) а також набрання ним законної сили у зв`язку з залишенням його без змін за наслідками апеляційного перегляду (Ухвала Полтавського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року). У встановленому законом порядку судом було видано виконавчий лист на звернуто його до примусового виконання. На підставі пред`явленого виконавчого документу, відповідачем розпочато виконавче провадження, в ході якого, з метою досягнення його дієвості, державним виконавцем вжито ряд заходів по обмеженню позивача у праві розпорядитися його власністю (накладено арешти на грошові кошти, земельну ділянку, транспортний засіб та причіп). Під час виконавчого провадження, стало відомо про факт скасування ухвали Полтавського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року та проведення нового судового розгляду судом апеляційної інстанції. Позивач вважає, що зважаючи на вищенаведене, виконавче провадження має бути закінчене на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження». Пункт 5 частини 1 статті 39 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачає, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Надаючи оцінку доводам позивача суд не може з ними погодитись. По-перше, суд зауважує, що позивач сам ініціював зупинення виконавчого провадження, подавши відповідне звернення до відповідача. Свого звернення про зупинення провадження не відкликав. Таким чином, правовий наслідок у вигляді зупинення провадження на пряму залежав від активних дій саме позивача. Одночасне подання двох звернень з різними вимогами свідчить про недобросовісність заявника по відношенню до іншого учасника виконавчого провадження, а саме державного виконавця. По-друге, позивач прохає суд зобов`язати відповідача закінчити виконавче провадження, яке на разі зупинене рішенням державного виконавця. Зупинення виконавчого перешкоджає прийняттю інших рішень окрім, як спрямованих на його відновлення. Суд наголошує, що законність постанови державного виконавця від 15.07.2022 року не є предметом даного розгляду, адже таких вимог позивач не заявляв. В той же час, вихід за межі заявлених вимог суперечить положенням ст. 13 ЦПК України, щодо диспозитивності судового процесу та балансу інтересів учасників розгляду справи, що вцілому негативно відобразиться на загальній справедливості судочинства. По-третє, суд також не вбачає наявність обставин, з якими закон пов`язує закриття провадження у відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження». Суд звертає увагу позивача на те, що вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 квітня 2019 року, на підставі якого було видано виконавчий лист, в порядку передбаченому законом , не був скасований. Термін «визнання нечинним рішення» не тотожний терміну «втрата законної сили». Процесуальний закон не вказує на наявність у акту судової влади такої властивості як «чинність». Суд вважає, що відповідна характеристика щодо рішення, на підставі якого було видано виконавчий документ, стосується актів (рішень) інших органів державної влади. Більше того, словосполучення «визнання нечинним рішення» вказує, що відповідна дія має бути здійснена певним вищестоящим суб`єктом (або ж навіть судом за відповідним позовом). Стаття 436 КПК України, має вичерпний перелік повноважень суду касаційної інстанції, де право визнати рішення судів нижчих інстанцій нечинним відсутнє. Варто звернути увагу позивача, що п. 5 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачає, як одну з підстав закриття виконавчого провадження, визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню. Порядок проведення відповідної процесуальної дії врегульовано 432 ЦПК України, де вказано, що суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Про виправлення помилки в виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу. Якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом. Тож, втрата законної сили рішенням суду, на підставі якого видано виконавчий документ, не свідчить про необхідність автоматичного закриття виконавчого провадження, однак може розглядатися як один з доводів при визнанні виконавчого документа таким, що е підлягає виконанню, задля забезпечення справедливого балансу між інтересами судочинства та права особи, зокрема, права на мирне володіння своїм майном. Однак позивач відповідним правовим механізмом не скористався. В межах заявлених позовних вимог суд не вбачає протиправності в поведінці відповідача під час проведення виконавчого провадження № 67623545, а тому у задоволенні позовної вимоги щодо покладення на відповідача зобов`язання закінчити виконавче провадження слід відмовити. Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, то варто зауважити наступне. За змістом ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. За змістом ч.1 ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Позивач посилається на те, що протиправними діями Миргородського відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (який є органом державної влади) йому завдано моральної шкоди. Однак позивач не довів наявності обов`язкових елементів складу деліктного правопорушення, зокрема, протиправності дій відповідача, а також причинно-наслідкового зв`язку, між його моральними стражданнями та діями відповідача, що є самостійною підставою для відмови. Окрім того, Миргородський відділ державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції не є належним відповідачем за відповідною вимогою, так як ч.1 ст. 1173 ЦК України шкода завдана органом державної влади відшкодовується державою. Таким чином, належним відповідачем являється держава в особі уповноважених органів державної влади. Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У відповідності до п. 8 ПП ВСУ «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 N 2, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК ( 1618-15 ). У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред`явлено позов, і позивач не погоджується на її заміну, суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача з власної ініціативи. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє\~в позові\~до неналежного\~відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Оскільки строки для заміни неналежного відповідача визначені ст. 51 ЦПК України спливли, а позивач не заявляв відповідного клопотання, суд вважає за потрібне застосувати наслідки подання позову до неналежного відповідача, а саме відмовити у його задоволенні. Оскільки у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, тому судові витрати понесені позивачем, компенсуванню не підлягають.

Outcome: dismissed