Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-05 00:00:00

01.03.2023 року до суду надійшла зазначена заява, вимоги якої мотивовані тим, що [PERSON] (до укладення шлюбу мала [PERSON] ) громадянка російської федерації, яка в подальшому планує оформити дозвіл на імміграцію. Для отримання дозволу на імміграцію заявниця як особа, яка має право на набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ст. 8 Закону України «Про громадянство України» та відповідно до ст. 4 Закону України «Про імміграцію» має надати ДМС України документи, які підтверджують факт народження на території України її самої чи хоча б одного з батьків, діда чи баби, рідні (повно рідні та неповно рідні) брата чи сестра, сина чи дочки, онука чи онуки або їх постійного проживання до 24.08.1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України». Дідусь заявниці - [PERSON] народився [INFO] в с. Константинівка Кулундинського району Алтайського краю, однак за національністю є українцем та проживав у м. Сімферополь АР Крим за часів УРСР та незалежності України. У зв`язку з окупацією АР Крим, смертю дідуся та відсутності в архівах України даних про його проживання на території АР Крим протягом 1979-2020 рр., заявниця вимушена звернутися до суду. Враховуючи викладене, заявниця просить встановити факт постійного проживання до 24.08.1991 року [PERSON] на території, яка стала територією України. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 06.03.2023 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні представник заявниці підтримала подану заяву та просила задовольнити. Заінтересовані особи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду саме повідомлені належним чином. 04.04.2023 року на електрону адресу суду від начальника Солом`янського відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника, в якому зазначає про невиконання будь-яких функцій, пов`язаних з наданням дозволу на імміграцію у України, оформлення, обміну, видачі посвідок на постійне чи тимчасове проживання. Представник ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області в письмових поясненнях, копії яких були надані представником заявниці в судовому засіданні, що надійшли на її адресу, просить в задоволенні заяви [PERSON] відмовити. Зазначає щодо наданої заявницею довідки про укладення шлюбу № 1091 між [PERSON] та [PERSON] , серія ІІ-БЮ № 481969 від 29.09.1965 року, виданої відділом реєстрації шлюбів м. Сімферополь Республіки Крим, що даний документ є неналежним доказом в розумінні українського законодавства та не має юридичної сили, оскільки виданий із порушенням чинного законодавства України (ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»). Отже, копії документів, які надані заявницею, як підтвердження факту проживання її діда на території України до 24.08.1991 року, можуть слугувати лише доказом під час звернення особи до суду для встановлення факту, що має юридичне значення, яке необхідне для отримання дозволу на імміграцію. Також звертає увагу, що заявницею не додано документу, який посвідчує право її законного перебування на території України, а також документів, що підтверджуються місце її проживання станом на день звернення до суду на території Солом`янського району м. Києва. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. За положеннями ч. 1 ст. 293 ЦК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до ст. 318 ЦПК України у заяві про встановлення факту повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів. Як вбачається із змісту заяви, заявниця просить встановити факт постійного проживання до 24.08.1991 року її діда - [PERSON] на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», з метою отримання дозволу на імміграцію як особи, яка має право на набуття громадянства України за територіальним походженням. У відповідності до п. 3 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням. Стаття 4 Конституції України визначає, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом. Відповідно до Конституції України правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон України «Про громадянство України» від 18.01.2001 року № 2235- III. Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України визначає Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень затверджено Указом Президента України від 27.03.2001 року № 215 (в редакції від 27.06.2006 року № 588/2006). Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону, особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного - проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням. Пунктом 29 Порядку визначено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, дід чи баба якої постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (ч. 1 ст. 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» п. 24 цього Порядку, а також: а) документ, що підтверджує факт постійного проживання діда чи баби заявника на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту; б) документи, що засвідчують родинні стосунки заявника відповідно з дідом чи бабою, які постійно проживали на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту. У разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до [INFO] на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду (п. 44 Порядку). З долучених до заяви копій документів судом встановлено, що заявниця - [PERSON] , яка до укладення 19.03.2022 року шлюбу мала прізвище « [PERSON] » (а.с. 15 - свідоцтво про укладення шлюбу [NUMBER] ), є донькою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] (а.с. 14). Зі свідоцтва про народження [NUMBER] матері заявниці - [PERSON] , прізвище якої до укладення шлюбу з [PERSON] (а.с. 17 - копія довідки про укладення шлюбу № 1091 від 14.11.2018 року), було [PERSON] , вбачається, що її батьком є [PERSON] (а.с. 16). Таким чином, [PERSON] є онукою [PERSON] . Представник ДМС України заперечує щодо наданої заявницею довідки про укладення шлюбу № 1091 між [PERSON] та [PERSON] , серія ІІ-БЮ № 481969 від 29.09.1965 року, виданої відділом реєстрації шлюбів м. Сімферополь Республіки Крим, як доказу з посиланням на те, що даний документ є неналежним доказом в розумінні національного законодавства та не має юридичної сили, оскільки виданий із порушенням чинного законодавства України. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Так, зокрема, вказана вище довідка підтверджує факт реєстрацію шлюбу батьків заявниці, при цьому, видана органом, який дії на території окупованої території України. Слід зазначити, що в контексті сформульованого у Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення, не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території, даний письмовий доказ має бути прийнятим судом України як один із доказів постійного проживання заявника на території України в певний період. Враховуючи викладене, суд відхиляє доводи заінтересованої особи та приймає до уваги вказану довідку та інші документи як належні та допустимі докази. На підтвердження обставин відносно того, що з дід заявниці за національністю є українцем та проживав у м. Сімферополь АР Крим за часів УРСР та незалежної України, стороною заявника надані посвідчені копії наступних документів: - паспорту громадянина СРСР [PERSON] , [NUMBER] , виданого Відділом внутрішніх справ Центрального райвиконкому міста Сімферополя від 20.03.1979 року (а.с. 9-10); - паспорту громадянина України [PERSON] , [NUMBER] , виданого Желєзнодорожним РВ Сімферопольського МУНУ МВС України в Криму від 14.10.1997 року (а.с. 11-12); - свідоцтва про смерть [PERSON] , [NUMBER] від 12.02.2020 року, яка сталась [INFO] року у м. Сімферополі (а.с. 13). У паспорті громадянина України [PERSON] міститься відмітка про реєстрацію його постійного місця проживання з 14.01.1986 року у м. Сімферополі, а в паспорті громадянина СРСР - з [INFO] Помер [PERSON] [INFO] також у м. Сімферополь АР Крим. Слід зазначити, що м. Сімферополь на даний час є тимчасово окупованою територією України. Оскільки органи реєстрації на тимчасово окупованій не утворені, практична реалізація положень законів України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та «Про місцеве самоврядування в Україні» в частині здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування, видачі довідок про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання тощо, наразі, не є можливою. Отже, заявниця позбавлена можливості отримати довідку, що підтверджує факт постійного проживання її дуда на території України. Таким чином, єдиним способом отримати документ, який бути належним для подання разом із заявою про встановлення належності до громадянства України та свідоцтвом про народження з метою реалізації прав, є звернення до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Суд вважає, що заявницею надані докази, які є достатніми для встановлення факту, про який вона просить. Як вбачається з письмових пояснень, представник ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області не заперечує сам факт, встановлення якого є предметом судового розгляду, принаймні, доводи з цього приводу в наданих заперечення відсутні. В той же час, суд звертає увагу, що дослідження питання законного перебування заявниці на території України, про що вказує представник в поясненнях, не входить до компетенцію суду в межах розгляду даної справи. Щодо документів про підтвердження місця проживання заявниці станом на день звернення до суду на території Солом`янського району м. Києва, то суд зауважує, що питання про підсудність справи вирішувалося при відкритті провадження у справі та було досліджено повно та всебічно, підстав для відмови у відкритті провадження та повернення позовної заяви суд виявив відсутніми. Місцем проживання [PERSON] є: [ADDRESS] , що підтверджується договором оренди квартири № 01/02/2022 від 01.02.2022 року, копія якого міститься в матеріалах справи. У відповідності до ч. 1 ст. 316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Дана норма не містить вимоги щодо подання такої заяви за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування особи, як, зокрема, в позовному провадженні. З урахуванням наданих доказів, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту постійного проживання [PERSON] на території України до 24.08.1991 року.

Outcome: approved