Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, яку обгрунтовує тим, що їй на праві приватної власності належить будинковолодіння в [ADDRESS] . За вказаною адресою по теперішній час зареєстровані відповідачі, які за цією адресою не проживають без поважних причин, зокрема, [PERSON] не проживає з 2013 року, а [PERSON] - з 2018 року. Мешкають відповідачі за кордоном, за комунальні послуги не сплачують, їхні речі у квартирі відсутні. Від зняття з реєстрації місця проживання ухиляються. Внаслідок цього вона несе зайві витрати на утримання житла, оплачуючи комунальні послуги, в тому числі за відповідачів, обмежена у праві оформити субсидію на житлово-комунальні послуги, розпорядитися належним їй житлом, отже, порушується її право на володіння та розпорядження своєю власністю. Оскільки відповідачі у зазначеному домоволодінні не проживають без поважних причин більше року, наявні підстави для визнання їх такими, що втратили право користування житлом. Тому просить усунути їй перешкоди у користуванні власністю, визнавши [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житлом - будинковолодінням [ADDRESS] . Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 11.10.2022 відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання; зобов`язано Орган опіки і піклування Стрижавської селищної ради надати суду висновок щодо розв`язання спору про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . 05.12.2022 від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив, який обґрунтований тим, що у житлі за адресою: [ADDRESS] вона не проживає з 2013 року по теперішній час. Після народження дитини [PERSON] вона зареєструвала його за місцем своєї реєстрації, проте у вказаному житлі він ніколи не проживав. На початку 2022 року вона разом з дитиною виїхала на проживання в Туреччину до свого чоловіка, де мешкає на даний час, повертатись в Україну не планує. Враховуючи вищевикладене, просить позов задовольнити. 31.01.2023 вимоги ухвали судді Вінницького районного суду Вінницької області від 11.10.2022 було виконано; Органом опіки і піклування Стрижавської селищної ради надано висновок щодо розв`язання спору про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 01.02.2023 відмовлено у прийнятті визнання відповідачем [PERSON] , як законним представником [PERSON] , позову [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, в частині вимог, що стосуються [PERSON] ; закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Судовий розгляд у даній справі неодноразово відкладався з поважних причин. В судове засідання 18.04.2023 учасники справи не з`явились, хоч про день, час та місце розгляду справи повідомлялись в установленому законом порядку. Представник позивача [PERSON] - адвокат Куцигін І.В. попередньо через канцелярію суду подав заяву, у якій просив розгляд справи здійснювати за його відсутності, позовні вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання 18.04.2023 не з`явились. [PERSON] у відзиві просила розгляд справи здійснювати за її відсутності. Представник Органу опіки і піклування Стрижавської селищної ради при подачі до суду висновку щодо розв`язання спору просив розгляд справи проводити без участі представника Органу опіки і піклування Стрижавської селищної ради. Частиною третьою статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання 18.04.2023 за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Врахувавши позиції позивача та відповідача, викладені у письмових заявах, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом установлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить цілий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності № 325 від 24.10.2002 та копією довідки Комунального підприємства «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 04.07.2022 № 47 (а.с. 8, 10). З акту обстеження фактичного місця проживання за адресою: [ADDRESS] убачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] ; за цією адресою зареєстровані внучка [PERSON] , [INFO] , та її син [PERSON] , [INFO] , але фактично з 2013 року [PERSON] проживає в м. Стамбул, Туреччина; народила сина [INFO] в Україні та відразу виїхала до чоловіка в м. Стамбул (а.с. 14). Згідно з копією свідоцтва про народження, виданого повторно, серії [NUMBER] від 04.06.2019, батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] (батько) та [PERSON] (мати) (а.с. 13). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 64 ЖК Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно зі ст. 71 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (стаття 72 ЖК Української РСР). Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема статтями 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник, згідно зі ст. 391 ЦК України, має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При цьому положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.12.2020 (справа № 209/2642/18). Крім того, Верховний Суд України у постанові від 16.11.2016 (справа № 6-709цс16) зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997, відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Правова позиція ЄСПЛ, відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції, гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999). У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини від 2.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією, поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме: від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Аналізуючи вимогу позивача [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, суд зазначає таке. Досліджуючи питання дотримання балансу між захистом права власності [PERSON] та захистом права [PERSON] на користування належним позивачу будинку, суд бере до уваги те, що [PERSON] має перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своєю власністю, зокрема в отриманні субсидії, які вона має право вимагати усунути. Суд приймає до уваги правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.05.2021 в справі № 759/19579/17, відповідно до якої аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на житло, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Врахувавши вимогу про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті, з урахуванням статті 8 Конвенції, суд дійшов висновку про те, що припинення права користування [PERSON] спірним житлом відповідає такій пропорційності, передбачене законом і є необхідним у зв`язку з неможливістю позивача реалізувати свої права на соціальний захист та майнові права як власника будинку. Таким чином, суд дійшов висновку, що порушені реєстрацією [PERSON] права позивача на вільне володіння, користування чи розпорядження спірним майном як власника цього житла підлягають захисту. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Відповідно до ст.ст. 76-83 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. З досліджених письмових доказів, які не викликають сумніву у їх об`єктивності, установлено, що відповідач [PERSON] у житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , не проживає більше року, її особисті речі в житловому приміщенні відсутні, участі в оплаті комунальних послуг за житловий будинок [PERSON] не приймає, проживати в житлі бажання не виявляє, що свідчить про втрату нею інтересу до житлового будинку як до свого постійного місця проживання. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Аналізуючи зібрані по справі докази та оцінюючи їх в сукупності, суд дійшов висновку, що заявлена позивачем вимога про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, є законною і обґрунтованою, визнання позовних вимог відповідачем [PERSON] в частині вимог, які стосуються особисто її, не суперечить вимогам закону, а тому вимога позивача про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, підлягає задоволенню. З приводу вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання [PERSON] такими, що втратив право користування житлом, суд зазначає таке. Частиною другою та третьою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Статтею 19 СК України визнано обов`язковість участі органу опіки та піклування у захисті сімейних прав та інтересів. Так, відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Частиною п`ятою статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 31.01.2023 представник органу Опіки і піклування подав до суду висновок щодо розв`язання спору про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , який обґрунтований тим, що 19.01.2023 на засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Стрижавської селищної ради було розглянуто ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 11.10.2022. На виконання вимог постанови КМУ від 24.09.2008 № 866 «Питання діяльності органів опіки і піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» 12.01.2023 здійснено комісійний виїзд до місця реєстрації [PERSON] та малолітнього [PERSON] , та складено Акт обстеження умов проживання дитини. Згідно з висновком комісії, на момент обстеження в будинку нікого не було. При опитуванні сусідів з`ясовано, що за даною адресою [PERSON] та [PERSON] не проживають. У належному житлі [PERSON] не проживає з 2013 року. Проживає у Туреччині. Влітку 2018 року вона приїхала до України, будучи вагітною, [INFO] народила сина. Зареєструвала його за місцем своєї реєстрації за адресою: [ADDRESS] та виїхала разом з сином назад до Туреччини. 13.01.2023 депутатом Стрижавської селищної ради складено Акт фактичного місця проживання малолітнього [PERSON] , яким підтверджено, що він зареєстрований з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . У 2018 році вони виїхали до Туреччини. Комісія з захисту прав дитини при виконавчому комітеті селищної ради позбавлена змоги визначити та встановити поважність причин відсутності малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у приміщенні, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , оскільки його законний представник на контакт з Органом опіки і піклування Стрижавської селищної ради не виходив, жодних пояснень з цього приводу не надавав. Тому визначити малолітню дитину [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, є неможливим з причин, що не залежить від Органу опіки і піклування Стрижавської селищної ради. Положеннями статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, а також особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу, чи закладу охорони здоров`я, в якому вона перебуває. Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Дитина не може вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права дитини є похідними від прав батьків (або одного з них). Причини непроживання дитини за місцем реєстрації не залежить від її волі, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Жодна дитина не може бути об`єктом самовільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 вказаної Конвенції). Судом установлено, що малолітній [PERSON] , [INFO] , на час розгляду справи не досяг десятирічного віку, а отже, не може самостійно визначати своє місце проживання. Сам по собі факт його непроживання в спірному будинку не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітній набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивач (за доведеності понесення ним таких витрат) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. Дані висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.11.2019 (справа № 368/750/16-ц), у якій зазначено, що не можна вважати неповажною причину непроживання дитини у спірному житлі, її проживання в іншому місці з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Пунктом першим статті 16 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 визначено, що жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. У принципі 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання й розвиток; із цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий та післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Інтерес позивача, який фактично спрямований на створення умов для оформлення субсидії, поступається перед інтересами дитини на право користування житловим приміщенням. Факт того, що відповідач [PERSON] або його законний представник [PERSON] забезпечені іншим житлом, судом не встановлений. Таким чином, позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження підстав позову, зокрема, що відповідач [PERSON] без поважних причин не проживає у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного, а також беручи до уваги відсутність висновку щодо доцільності визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд дійшов висновку, що визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, буде суперечити його інтересам. Враховуючи викладене, суд не може визнати обґрунтованою вимогу позивача в цій частині і вважає, що в її задоволенні слід відмовити. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010, заява № 4909/04). За клопотанням позивача судові витрати слід залишити за нею.

Outcome: partial