Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-12 00:00:00

06.12.2022 до Іваничівського районного суду Волинської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Представниця позивачки зазначає, що [PERSON] на праві приватної власності належить частини житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами [ADDRESS] . Інша частина будинку належить [PERSON] , це підтверджується рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 03.03.2010 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.04.2010. Згідно з будинковою книгою серії [NUMBER] відповідач зареєстрований в житловому будинку по [ADDRESS] . Позивачка в позовній заяві вказує, що відповідач [PERSON] за зареєстрованим місцем проживання не проживає з 2016 року, це підтверджується актом обстеження умов проживання сім`ї позивачки за вказаною адресою. Оскільки відповідач не проживає за вказаною адресою, він не сплачує комунальні платежі, не несе витрат на утримання будинку. Реєстрація [PERSON] в будинку позивачки створює їй перешкоди в користуванні житловою площею, а саме оплату за комунальні послуги з урахуванням реєстрації відповідача здійснює сама позивачка. Крім того така ситуація, унеможливлює позивачку повноцінно скористатись субсидією по оплаті комунальних послуг. Позивачка [PERSON] та її представниця належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи для участі в судовому засіданні не прибули. Через канцелярію суду представниця позивачки [PERSON] подала заяву про розгляд справи без її участі та без участі позивачки; позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку у разі неявки в судове засідання відповідача. Відповідач [PERSON] для участі в судовому засіданні не прибув, хоча про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку. Також відповідача викликано до суду через оголошення на офіційному веб-сайті "Судова влада України". Причин неявки відповідач суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подавав. Третя особа [PERSON] в судове засідання не прибув, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи судом. Судову повістку отримав особисто. Враховуючи, що відповідно до положень ст. 128 ЦПК України, особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, а також те, що позивачка не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідач відзив не подав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін, на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи, при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Судом встановлено, що на підставі рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 03.03.2010 позивачці на праві власності належить частина житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований в [ADDRESS] . (а.с.6) Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно на праві приватної вланості по частині належить [PERSON] та [PERSON] житловий будинок що розташований в [ADDRESS] . (а.с.5) Як вбачається із будинкової книги серії [NUMBER] в житловому будинку зареєстровані позивачка, а також [PERSON] та [PERSON] (а.с.7-9) Згідно з актом обстеження від 02.12.2022, що відповідач [PERSON] з 2016 року не проживає за вказаною адресою, його місце перебування не відоме. (а.с.10) Позивачка здійснює виконання обов`язків щодо утримання зазначеного будинку в належному стані, також [PERSON] здійснює сплату комунальних платежів, що підтверджується копією рахунків (а.с. 11-13) Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Стаття 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно із ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 34, 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Згідно із ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається із досліджених судом письмових доказів, позивачка є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідач вже більше п`яти років відсутній за місцем реєстрації. Власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. З огляду на викладене, суд вважає вимоги позивачки щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, обґрунтованими, суддя дійшов висновку про необхідність задоволення таких вимог.

Outcome: approved