Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову зазначила, що 08.11.2008 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Позивач зазначає, що в шлюбі у подружжя народились діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що протягом останнього часу сторони не ведуть спільного господарства, шлюб носить формальний характер, спроби налагодити спільне життя позитивних наслідків не надали. На підставі викладеного позивач просить розірвати шлюб укладений між сторонами. Після надходження цивільної справи, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Сторонам надіслано копію ухвали суду, відповідачу роз`яснено про право на подання відзиву на позовну заяву. На адресу суду 20.02.2023 року (вх. № 4432) надійшов відзив на позовну заяву про розірвання шлюбу та визнання місця проживання дітей разом з матір`ю зі підписом відповідача [PERSON] згідно яких відповідач зазначив, що позов про розірвання шлюбу визнає з мотивів викладених в його відзиві на позовну заяву, а саме, з того, що позивач втратила повагу до відповідача, як до чоловіка. Щодо визначення місця проживання дітей, відповідач зазначив, що просить суд позовні вимоги в цій частині залишити без руху, оскільки позивач не сплатила судовій збір, крім іншого до позову не надано доказів на підтвердження позовних вимог щодо проживання дітей з матір`ю (а.с.36-39). В судове засідання позивач [PERSON] не з`явились, разом з цим, 17.11.2022 року (вх. № 22662) надійшла заява за підписом позивача щодо можливості розгляду справи за відсутності позивача, в якій позивач зазначила, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с.26). Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, представник відповідача адвокат Шевчук Василь Миколайович, 11.04.2023 року (вх. № 9715) звернувся із заявою про залишення позову без руху щодо визнання місця проживання дітей, та про визнання позовних вимог про розірвання шлюбу виключно з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву (а.с.44-45). З урахуванням надходження від сторін та їх представників заяв щодо можливості проведення судового засідання у їх відсутність, суд дійшов висновку щодо розгляду справи у відсутність сторін від яких є заяви про визнання та підтримку позовних вимог. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані письмові докази на підтвердження позовних вимог в їх сукупності, з урахуванням відзиву на позовну заяву, та доказів наданих на його підтвердження, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який був зареєстрований 08 листопада 2008 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 1702. Після державної реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Свідоцтво про шлюб видане повторно 05.10.2021 року. Серія [NUMBER] (а.с.7). Судом також встановлено, що сторони у справі є батьками немонолітних - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.9.10). Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Як передбачено ст. 12 Європейської Конвенції по правам людини, чоловіки та жінки, які досягли шлюбного віку, мають право вступати в шлюб і створювати сім`ю у відповідності з національним законодавством, яке регулює здійснення цього права. Згідно ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права та обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Нормами Сімейного Кодексу України передбачена добровільність шлюбу. Так, згідно ст. 24 СК України - шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя і оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова у розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Щодо обставин викладених відповідачем у відзиві та його наполяганні на тому, що шлюб між сторонами має бути розірвано виключно з підстав втрати поваги позивача до чоловіка тобто до відповідача у справі, оскільки позивач самоусунулась від спілкування з чоловіком, що призвело фактичного припинення шлюбних відносин. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст.13 ЦПК України). Разом з цим, відповідно до положення ст. 12 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. 2 ст.12 ЦПК України). Частиною 3 цієї статті передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 4 цієї статті - кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Отже, з даного слідує, кожна сторона має довести які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що подружжя, станом на час розгляду справи не проживає разом та не веде спільного господарства, та, те, що подружжя втратило один до одного почуття любові. Разом з цим, судом не приймаються до уваги твердження викладені у відзиві щодо того, що подружжя припинило подружні відносини на початку вересня 2021 року, оскільки, дані обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Також, судом не приймаються до уваги твердження щодо того, що причиною розірвання шлюбу стала втрати поваги жінки до чоловіка, оскільки дані твердження також не підтвердженні доказами. Згідно вимог стаття 112 СК України - суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ч. 2 ст. 112 СК України). З огляду на викладене, судом встановлено, що станом на час розгляду справи взаємини подружжя є такими, що фактично припинені, судом встановлено, що подружжя не проживає разом та не веде спільне господарство. Щодо дійсних причин розірвання шлюбу суд зазначає наступне. Позивач звертаючись з позовом зазначила, що причинами розірвання шлюбу є: різні погляди на сімейне життя та обов`язки, відсутність взаєморозуміння та повага один до одного. Відповідач у своєму відзив наполягає на тому, що дійсними причинами розрівняння шлюбу стала - втрата поваги жінки до чоловіка, жінка самоусунулась від спілкування з чоловіком, стосунки зіпсовано повністю. Повага в сімейних стосунках - це тепле прийняття іншої людини, усвідомлення її цінностей і важливості. Без поваги неможливо створити щасливу родину. Прояви поваги в сімейних стосунках - це шанобливе ставлення до членів родини, їх прагнень, вчинків та рішень. Поняття любові і поваги у шлюбі тісно пов`язані між собою. Отже, з огляду на зазначене, суд виходить з того, що з урахуванням індивідуальності у чоловіків та жінок можуть відрізнятися погляди на різні життєві ситуації: зокрема, вільний час, побут, виховання дітей тощо, що в цілому свідчить про втрату поваги в сімейних стосунках. На підставі викладеного, зважуючи на відносини, що сталися між сторонами, з метою уникнення, небажаних, несприятливих наслідків підстав розірвання шлюбу, що в подальшому можуть бути використані сторонами не на користь один одного, а також з урахуванням відсутності досвідних доказів на підтвердження конкретних підстав, суд виходить з того, що судом під час розгляду справи достеменно встановлено, що сторони втратили один до одного повагу, що стало підставою припинення шлюбних відносин. Щодо заяви відповідача про залишення позову з приводу визначення місця проживання дітей без руху, суд зазначає наступне. Згідно ухвали від 05.10.2022 р., провадження у справі відкрито лише щодо позовних вимог про розірвання шлюбу. Згідно заяви позивача про підтримку позовних вимог, остання містить в собі лише визначення щодо підтримки позовних вимог в частині розірвання шлюбу. Позовна заява сплачена судовим збором лише щодо однієї вимоги. Отже, судом не було вирішено питання про відкриття провадження у справі про визначення місця проживання дітей, а відтак, дані вимоги не розглядаються, як такі, що не заявлені відповідно до вимог чинного законодавства. Діючим законодавством передбачені способи визначення місця проживання дитини: укладення договору, в якому визначити місце проживання дитини та участь другого із батьків у вихованні дитини. Такий договір має бути нотаріально посвідчений. Також, передбачений порядок шляхом звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу та одночасним визначенням місця проживання. Це можливо лише у випадку, коли другий із подружжя не заперечує, щодо встановлення такого порядку, та або позивачем надані достатні та належні докази на підтвердження обставин позову. Згідно зі статтею 160 Сімейного кодексу України (далі - СК України), місце проживання малолітньої дитини визначається за згодою батьків, якщо дитина не досягла 10 років. Якщо ж дитині від 10 до 14 років, вона спільно з батьками бере участь у прийнятті рішення щодо свого місця проживання. В свою чергу, дитина, якій виповнилося 14 років та батьки якої проживають окремо, самостійно приймає рішення щодо місця свого проживання. Крім іншого, позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини розглядаються з судом з суворим дотриманням норм законодавства. Відповідно до ч.4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до пунктів 73, 74 постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», розгляд вищезазначеного питання та надання відповідного висновку до суду щодо розв`язання спору розглядається службою у справах дітей та сім`ї за місцем проживання дитини. З урахуванням зазначеного, судом не було відкрито провадження в частині позовних вимог щодо визначення місця проживання дітей, оскільки дані вимоги не були оформлені належним чином, разом з цим, з метою уникнення надмірного формалізму, судом було вирішено питання щодо можливості відкриття провадження лише в частині вимог щодо розірвання шлюбу, а відтак, у суду відсутні підстави для залишення позову в частині вимог про визнання місця проживання дітей без руху, оскільки провадження по ним не відкривалось. А тому, питання щодо визначення місця проживання дітей в даному цивільному провадженні не вирішується. З урахування того, що судом в ході розгляду справи встановлено, що подружжя не проживає разом, не веде спільного господарства, подружжя втратила один до одного почуття поваги, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. В силу положення ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі: 992, 40 гривень.

Outcome: approved