Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-10 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до ДП «Укржитлосервіс» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за квітень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2020 та серпень 2021, з урахуванням індексації на момент звернення до суду в сумі 102938,18 грн., а також просить стягнути витрати на правничу допомогу в сумі 2000,00 грн. В обґрунтування позовних вимоги позивач зазначає, що у вересні 2021 позивач звільнився за власним бажанням з Державного підприємства «Укржитлосервіс». Однак, у відповідача залишилася перед позивачем заборгованість по нарахованій, але не виплачені заробітній платі. На момент звернення з даним позовом, відповідачем не надано позивачу наказу про звільнення. Позивач звернувся до відповідача з претензією, яка не була задоволена, а тому вважає порушенні його права та охоронювані законом інтереси, які потребують захисту в судовому порядку. Ухвалою суду від 16.02.2022 у справі відкрито провадження за правилами позовного (спрощеного) провадження, з викликом сторін. У судове засідання позивач, її представник не з`явилися, враховуючи подану заяву, відповідач і третя особа не забезпечили появу своїх представників у судове засідання. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до статті 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, не забезпечив появу свого представника у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і сторона позивача не висловила заперечення проти такого порядку вирішення справи. З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку про наявність підстав для заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з даними Індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-7 та форма ОК-5) встановлено, що позивачу нараховувалась заробітна плата конкретно за кожен рік ,проте, з даних відомостей неможливо встановити де саме працював позивач, отже, суд не може брати до уваги надані відомості як оцінюючі докази, оскільки не встановлено, яке саме відношення вони мають до справи, з наданих відомостей можна лише встановити, що позивач отримував заробітну плату в цілому. Позивач, обґрунтовуючи вимоги у частині заборгованості по заробітній платі, посилається на розмір нарахованої заробітної плати, який зазначено у формі ОК-5 та ОК-7 ПФУ з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, індивідуальних відомостей про застраховану особу, вважаючи, що інформація Пенсійного фонду України є достатньою для стягнення з відповідача вказаних сум. Однак, у постанові Верховного Суду України від 31.05.2021 у справі № 242/3051/18 (провадження № 61-1021св19), висловлено позицію щодо даного доказу, а саме, що офіційні відомості Пенсійного фонду України щодо розміру заробітної плати за формою ОК-5 стосовно працівника підтверджують лише його страховий стаж та не можуть бути прийняті судом як належні докази щодо розміру заробітної плати та розміру заборгованості по ній. Довідка ОК-7 формується за період з 2011 року і містить відомості про суми заробітної плати, з якої сплачується єдиний соціальний внесок (в межах максимальної величини) та страховий стаж. Зазначена довідка видається територіальними органами Пенсійного фонду України в паперовій та в електронній формі, яка дає змогу перевірити страховий стаж працівника, за яким визначають, яким буде відсоток нарахування сум. В основному дана довідка використовується задля визначення страхового стажу для розрахунку сум лікарняних або нарахування допомоги по безробіттю та інше. Системний аналіз ст.ст. 21, 94, 233 КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем. За таких обставин з урахуванням положень ст.ст. 77, 81 ЦПК України саме працівник має належними та допустимими доказами довести факт порушення роботодавцем його трудових прав. Для вирішення питання щодо заборгованості по заробітній платі позивачу необхідно довести розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків). Таким чином, офіційні відомості Пенсійного фонду України щодо розміру заробітної плати за формою ОК-5 та ОК-7 стосовно [PERSON] підтверджують лише її страховий стаж, та не можуть бути прийняті судом як належні докази щодо розміру заробітної плати та розміру заборгованості по ній. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України на роботодавця покладається при звільненні працівника здійснити виплату всіх сум, що належать працівникові, в день його звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як зазначено у правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 03.06.2013 по справі № 6-64цс13: «відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Позивач у прохальній частині позовної заяви просить суд стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за квітень, серпень-грудень 2020 та серпень 2021, з урахуванням індексації на момент звернення до суду в сумі 102938,18 грн. При цьому з наявних у матеріалах справи доказів неможливо встановити наявність заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі за вказаний період. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано доказів на підтвердження позовних вимог щодо розміру заробітної плати та наявності її заборгованості за спірний період. Крім того, слід зазначити, що суд критично ставиться до виконаних позивачем розрахунків ненарахованої заробітної плати, оскільки твердження позивача є суперечливими, не містять відомостей та обґрунтувань, на які він спирався, коли здійснював розрахунок. Копія постанови про відкриття виконавчого провадження, що долучена позивачем як доказ, також не може бути взята судом до уваги, оскільки вона датована 11.09.2019, а позивач просить стягнути заробітну плату за період з 2020 по 2021 роки. З урахуванням наведеного, дослідивши матеріали справи, оцінюючи кожен отриманий доказ у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, зокрема, на належність, допустимість та достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи із засад диспозитивності цивільного процесу, зважаючи на те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, та беручи до уваги той факт, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження наявності порушення відповідачем трудових прав позивача, суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим та недоведеним, а тому не підлягає задоволенню. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed