Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-05 00:00:00

У червні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача відшкодування майнової шкоди, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 21 листопада 2018 року, у розмірі 59 070, 52 грн., завданої останнім невиконанням зобов`язань як аспіранта університету за державним замовленням. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач був зарахований до аспірантури механіко-математичного факультету університету на навчання з відривом від виробництва за державним замовленням, проте у зв`язку із невиконанням індивідуального плану роботи аспіранта без поважних причин, наказом ректора відрахований із складу аспірантів. Оскільки фінансування закладів вищої освіти здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, а відповідач свої зобов`язання не виконав, тим самим завдавши майнової шкоди позивачу. Тому позивач звернувся до суду з вимогою до відповідача про стягнення суми вартості навчання на аспірантурі, яка була витрачена на відповідача, та судового збору. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 21 червня 2018 року, яка набрала законної сили 06 липня 2018 року передано справу на розгляд до Печерського районного суду міста Києва, яка надійшла до суду 30 липня 2018 року. Ухвалою судді від 06 серпня 2018 року у справі відкрито провадження для розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. 21 листопада 2018 року на адресу суду від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог. 11 лютого 2019 року в судовому засіданні відповідачем було подано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого, останній вказав, що позов вважає необґрунтованим та неправомірним, оскільки ні Законом України «Про вищу освіту» в редакції від 17.01.2002 р., ні в редакції від 01.07.2014 р., не закріплено норми щодо встановлення Кабінетом Міністрів України обов`язку аспірантів, які навчалися за державні кошти, відшкодувати вартість навчання, а також встановлення умов, підстав та порядку такого відшкодування чи звільнення від обов`язку відшкодувати вартість такого навчання. Оскільки Порядок визначення та відшкодування вартості навчання у разі відрахування аспіранта за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин на час розгляду справи не розроблений та не затверджений, це унеможливлює здійснення точного об`єктивного та законного розрахунку витрат на утримання аспіранта. Ухвалою суду постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу судового засідання від 11 лютого 2019 року заява про зменшення позовних вимог прийнята судом до розгляду. 03 червня 2019 року на адресу суду від представника відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності. 03 червня 2019 року на адресу суду від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь позивача на відзив відповідача, в яких остання посилалася на те, що на момент виникнення правовідносин між сторонами та під час чинності постанови КМУ «Про затвердження Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів» від 01 березня 1999 року № 309, жодного нормативно-правового акту, який би регулював порядок відшкодування вартості навчання у зв`язку із відрахуванням не існувало, таким чином ця норма про відшкодування шкоди Угоди на підставі Постанови № 309 не може бути застосована. Також, вказано на те, що Законом України «Про вищу освіту» не передбачено відповідальності здобувача вищої освіти (зокрема і аспіранта) у формі відшкодування вартості навчання за державним замовленням. Сторона відповідача вказує, що докази, подані до суду позивачем, є неналежними і недостатніми. Просила застосувати строки позовної давності, зазначивши що позов було подано позивачем до Печерського районного суду м. Києва 30 липня 2018 року. 19 липня 2019 року на адресу суду від позивача надійшли письмові пояснення, у яких остання заперечувала проти доводів представника відповідача, оскільки Згідно зі ст.. 2 ЗУ «Про вищу освіту», законодавство України про вищу освіту базується на Конституції України і складається із законів України «Про вищу освіту», «Про наукову і науково-технічну діяльність», цього Закону та інших нормативно-правових актів, міжнародних договорів країни, укладених в установленому законом порядку. До інших нормативно-правових актів віднесено також постанови Кабінету Міністрів України. Так, підготовка відповідача в аспірантурі здійснювалась відповідно до Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженого постановою КМУ від 01.03.199 р. № 309, в якому чітко визначено обов`язок аспіранта у разі відрахування з аспірантури за невиконання індивідуального плану роботи, відшкодовувати вартість навчання. Крім того, зазначила, що між позивачем та відповідачем існували договірні зобов`язання. Наголосила, що довідка про перерахування стипендії аспіранту та розрахунок оплати праці наукового керівника є достатньо детальними за обсягом та своїм змістом, а також є підтвердженням лише частини всіх затрат понесених Університетом. Інша частина становить загальні затрати, які неможливо виділити щодо одного аспіранта, тому вони і залишаються невідшкодованими затратами Університету. Разом з тим, зміна довідки про оплату праці наукового керівника з річним розрахунком на довідку з розрахунком по місяцях жодним чином не впливає на фактичні обставини справи та обов`язок аспіранта відшкодувати кошти за навчання. 31 липня 2019 року на адресу суду від представника відповідача надійшли письмові пояснення, в яких остання вказала, що позовні вимоги заявлені з порушенням строку позовної давності. 12 жовтня 2021 року відповідно до розпорядження № 372 від 11 жовтня 2021 проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, у зв`язку з смертю судді [PERSON]. Відповідно до ст. ст. 14, 33 ЦПК України справу було розподілено до розгляду судді Печерського районного суду м. Києва Соколову О.М. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08 листопада 2021 року цивільну справу №759/8812/18-ц за позовом Київського національного університету імені Тараса Шевченка до [PERSON] , про відшкодування шкоди - прийнято до провадження судді Печерського районного суду м. Києва Соколова О.М. та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, проте від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, в якій остання вимоги позову з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог - підтримала, просила задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщення оголошення на сайті Печерського районного суду м. Києва, а тому, в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Так, матеріалами справи встановлено, що Наказом ректора Київського національного університету ім. Т. Шевченка від 05 листопада 2014 року № 681-34 було зараховано відповідача до аспірантури механіко-математичного факультету університету на навчання з відривом від виробництва за державним замовленням за спеціальністю 01.01.06 «Алгебра та теорія чисел» з 01 грудня 2014 року та призначено науковим керівником [PERSON]. д. ф.- м.н., доц. /т. І а. с. 5/. Відповідно до п. 17 Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 1999 року № 309, яке діяло на момент вступу відповідача до аспірантури, взаємозобов`язання аспіранта, підготовка якого здійснюється за державним замовленням, та вищого навчального закладу визначаються в типовій угоді, форма якої визначена цією ж постановою. На виконання вказаної норми між аспірантом [PERSON] та Київським національним університетом імені Тараса Шевченка було укладено Угоду про підготовку аспіранта, який навчається в аспірантурі з відривом від виробництва, за рахунок державного замовлення, від 01 грудня 2014 року № 16 /т. І а. с. 6/. Відповідно до Угоди, відповідач зобов`язався, у тому числі, дотримуватися всіх умов Положення про підготовку науково-педагогічних та наукових працівників. В разі відрахування за наслідками атестації, невиконання індивідуального плану без поважних причин, грубе порушення Правил внутрішнього розпорядку університету відшкодувати вартість навчання згідно з чинним законодавством. Згідно пп. 4. п. 16 та п. 22 Положення, аспірант зобов`язаний виконувати індивідуальний план роботи; аспірант або докторант, який був зарахований до аспірантури або докторантури за державним замовленням і відрахований, зокрема, через невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, відшкодовує вартість навчання згідно із законодавством України. Пунктом 22 Положення визначено, що рішення про відрахування аспіранта приймає вчена рада вищого навчального закладу. На підставі рішення вченої ради аспірант відраховується з аспірантури наказом керівника вищого навчального закладу. Згідно пп. 6 п. 6.15 Статуту Київського національного університету імені Тараса Шевченка, затвердженого наказом Міністра освіти і науки України від 24 липня 2015 pоку № 802, в Університеті утворюються вчені ради факультетів (інститутів), повноваження яких визначаються Вченою радою Університету, відповідно до цього Статуту. Вчена рада Університету може делегувати частину своїх повноважень вченим радам факультетів (інститутів). Вченою радою Інституту філології Київського національного університету імені Тараса Шевченка (протокол № 3 від 22 жовтня 2015 року) прийнято рішення про відрахування відповідача - аспіранта факультету соціології третього року навчання з відривом від виробництва /т. І а. с. 7/. Наказом ректора від 25 листопада 2015 року № 831-34 відповідача відраховано з 31 жовтня 2015 року зі складу аспірантів механіко-математичного факультету, у зв`язку з невиконанням індивідуального плану роботи аспіранта без поважних причин /т. І а. с. 8/. Відповідно до ст. 71 Закону України «Про вищу освіту», фінансування державних закладів вищої освіти здійснюється за рахунок коштів державного бюджету. Згідно п. 9.3 Статуту, фінансування Університету здійснюється за рахунок, зокрема, коштів загального фонду державного бюджету. Напрями використання бюджетних коштів, що спрямовуються на досягнення мети та забезпечують виконання завдань університету, визначаються паспортом бюджетної програми, який щорічно затверджується у порядку, визначеному наказом Міністерства фінансів України від 29 грудня 2002 року № 1098 «Про паспорти бюджетних програм». Паспортом бюджетної програми університету, що затверджується спільним наказом Міністерства освіти і науки України та Міністерства фінансів України щорічно, визначаються середні витрати на підготовку 1 аспіранта, який навчається з відривом від виробництва, у поточному році. Сума стягнення складається з отриманої відповідачем стипендії за весь період навчання в аспірантурі Університету та суми, виплаченої науковому керівнику відповідача, [PERSON] (з розрахунку 35 годин на рік на одного аспіранта) як заробітна плата за наукове керівництво роботою [PERSON] . Відповідно до довідки про доходи № 1221 від 26 вересня 2018 року, нарахована стипендія відповідача, за винятком цільової матеріальної допомоги, на посаді аспіранта в Університеті з грудня 2014 року по жовтень 2015 року становила 50 008, 00 грн. Науковому керівникові відповідача [PERSON] за один навчальний рік, починаючи з грудня 2014 року по жовтень 2015 року, виплачена заробітна плата у розмірі 9 062, 52 грн. за роботу з один аспірантом /т. І а. с. 43-44/. В силу частини першої ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно п. 22 Положення, аспірант або докторант може бути відрахованим з аспірантури або докторантури за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу, наукової установи, за вчинення протиправних дій, а також за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, передбачених пунктом 19 цього Положення. Рішення про відрахування аспіранта або докторанта приймає вчена рада вищого навчального закладу, наукової установи. На підставі рішення вченої ради аспірант або докторант відраховується з аспірантури або докторантури наказом керівника вищого навчального закладу, наукової установи. Аспірант або докторант, який був зарахований до аспірантури або докторантури за державним замовленням і відрахований через зазначені причини, відшкодовує вартість навчання згідно із законодавством України. Відповідно до Угоди, аспірант несе відповідальність за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань, визначених Угодою, зокрема, в разі відрахування за наслідками атестаті, невиконання індивідуального плану без поважних причин, грубе порушення Правил внутрішнього розпорядку університету відшкодувати вартість навчання згідно з чинним законодавством. Як вбачається з вищевикладеного, на підготовку відповідача в аспірантурі Університетом була витрачені бюджетні кошти у розмірі 59 070, 52 грн. При цьому відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання як аспірант Університету, тим самим завдав своїми діями майнової шкоди позивачу. Згідно з частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 Цивільного кодексу України визначає способи захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, відшкодування майнової шкоди. Відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, встановлених частиною першою статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною першої статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з частиною першою статті 46 Закону України від 01 липня 2014 року № 1556-VII «Про вищу освіту» у редакції, чинній на час відрахування відповідачки, підставами для відрахування здобувача вищої освіти є: завершення навчання за відповідною освітньою (науковою) програмою; власне бажання; переведення до іншого навчального закладу; невиконання навчального плану; порушення умов договору (контракту), укладеного між вищим навчальним закладом та особою, яка навчається, або фізичною (юридичною) особою, яка оплачує таке навчання; інші випадки, передбачені законом. Підготовка в аспірантурі і докторантурі здійснюється за рахунок, зокрема, коштів Державного бюджету України - за державним замовленням для роботи у державному секторі народного господарства (підпункт 1 пункту 4 Положення). Відповідно до підпункту 4 пункту 16 Положення аспіранти і докторанти зобов`язані виконувати індивідуальний план роботи над дисертацією. Індивідуальний план роботи аспіранта передбачає складання кандидатських іспитів із спеціальності, іноземної мови та філософії, а у разі необхідності - додаткового іспиту, визначеного рішенням спеціалізованої вченої ради закладу, установи, де передбачається захист дисертації, і заліків з дисциплін, визначених рішенням вченої ради вищого навчального закладу, наукової установи з урахуванням профілю підготовки, а також педагогічна практика. За змістом пункту 22 цього Положення аспірант або докторант може бути відрахованим з аспірантури або докторантури за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу, наукової установи, за вчинення протиправних дій, а також за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, передбачених пунктом 19 цього Положення. Рішення про відрахування аспіранта або докторанта приймає вчена рада вищого навчального закладу, наукової установи. На підставі рішення вченої ради аспірант або докторант відраховується з аспірантури або докторантури наказом керівника вищого навчального закладу, наукової установи. Аспірант або докторант, який був зарахований до аспірантури або докторантури за державним замовленням і відрахований через зазначені причини, відшкодовує вартість навчання згідно із законодавством України. Вказаних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/7554/18 щодо спору про відшкодування вартості навчання за підготовку аспіранта за рахунок державного замовлення у постанові від 29 травня 2019 року. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Щодо застосування строків позовної давності, заявлених до застосування відповідачем, суд дійшов такого висновку. Вимогами частин 3 та 4 ст.267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Так, стороною відповідача було заявлено про відмову у позові за спливом строків давності, мотивуючи це тим, що позовна заява була подана позивачем до Печерського районного суду м. Києва 30 липня 2018 року. Таким чином, представник відповідача вважає, що за період з 01.12.2014 р. по 30.07.2015 р. позивачем порушені строки позовної давності щодо позовних вимог про стягнення 50 008,00 грн. отриманої відповідачем стипендії за весь період навчання в аспірантурі та 9 062,52 грн. суми виплаченої заробітної плати науковому керівнику [PERSON] , оскільки відповідно до ч. 1 ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно положень ст.ст. 256, 257 ЦК України, особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, у межах строку позовної давності, загальна тривалість якого встановлюється в три роки. Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони право на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. При цьому, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, №22095/93 у справі «Стаббінгс та інші протии Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.11.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, позовна давність починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з матеріалів справи, подією з якої почався перебіг позовної давності є відрахування [PERSON] зі складу аспірантів механіко-математичного факультету, у зв`язку з невиконанням індивідуального плану роботи аспіранта без поважних причин з 31 жовтня 2015 року, на підставі наказу ректора від 25 листопада 2015 року № 831-34. Крім того, матеріалами справи встановлено, що позивач Київський національний університет імені Тараса Шевченка засобами поштового зв`язку направив позовну заяву до [PERSON] про відшкодування шкоди до суду 07.06.2018 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності, а тому у задоволенні заяви відповідача про застосування строків позовної давності, слід відмовити. Відтак, оскільки, незважаючи на укладену сторонами угоду про підготовку аспіранта за рахунок державного замовлення, відповідач не виконав індивідуального плану без поважних причин, у результаті чого його було відраховано з аспірантури, а рішень позивача, яким вирішено питання про відрахування в установленому порядку не оскаржив, суд приходить до обґрунтованого висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вартість навчання, згідно з умовами укладеної між сторонами угоди у розмірі, заявленому позивачем і, розрахованому, виходячи із виплаченої відповідачу стипендії за весь період навчання в аспірантурі Університету та суми, виплаченої науковому керівнику відповідача, [PERSON] (з розрахунку 35 годин на рік на одного аспіранта) як заробітна плата за наукове керівництво роботою [PERSON] , і який останнім не спростовано, відповідач має відшкодувати завдану позивачу майнову шкоду у розмірі 59 070,52 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача документально підтверджена сплачена сума судового збору у розмірі 1 762,00 грн. На підставі встановлених фактів, що мають юридичне значення, та

Outcome: approved