Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-18 00:00:00

У січні 2023 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Запорізькій області» (далі ДУ «ТМО МВС України по Запорізькій області») про поновлення на роботу і оплату за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона з 10.10.2017 працювала у вказаній установі. Наказом № 192 о/с від 18.12.2018 була призначена на посаду заступника начальника установи з медичних питань лікаря. У зв`язку із військовими діями в квітні 2022 р. вона з малолітньою донькою [PERSON] , 2014 року народження, була змушена виїхати у більш безпечне місце. 13.04.2022 вони з донькою були зареєстровані як внутрішньо переміщені особи у с. Солонка Львівської області. 14.04.2022 вона звернулась до відповідача із заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати з 18.04.2022 на 12 календарних днів. Проте, відповіддю від 15.04.2022 № 33/28-798 отримала відмову. 17.04.2022 вона повідомила відповідача про призупинення виконання роботи у зв`язку із воєнними діями та переміщенням. Відповіддю від 18.04.2022 відповідач повідомив про можливість забезпечити її роботою та необхідність приступити до виконання своїх обов`язків. Листом від 01.12.2022 № 33/28-2118 начальник ДУ «ТМО МВС України по Запорізькій області» повідомив її про звільнення з 01.12.2022 та засобами електронного зв`язку на її електронну пошту цього ж дня була направлена сканкопія наказу № 171 о/с від 01.12.2022 «Про звільнення [PERSON] » з підстав, передбачених п. 8-3 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України). Позивач вважає звільнення незаконним, оскільки відповідач був проінформований про причини її відсутності та місце її перебування зверненням від 14.04.2022, повідомленням від 17.04.2022, відповіддю від 29.06.2022 на лист № 33/28-1065 від 24.06.2022. Також про те, що роботодавець був обізнаний про місце її перебування свідчить відповідь № 44215 від 16.08.2022 про надсилання дублікату посвідчення про продовження категорії по спеціальності неврологія на адресу її проживання в с. Солонка Львівської області. Позивач вказує, що її середня заробітна плата за останні два місяці роботи склала 37\~369,84 грн., що підтверджується довідкою, наданою відповідачем за № 33/28-2140 від 06.12.2022. Вимушений прогул склав один місяць станом на день звернення із позовом до суду, а тому заборгованість за час вимушеного прогулу становить 37\~369,84 грн. Просила визнати наказ № 171 о/с від 01.12.2022 «Про звільнення [PERSON] » незаконним, поновити її на посаді заступника начальника установи з медичних питань лікаря ДУ «ТМО МВС України по Запорізькій області» з 01.12.2022, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.12.2022 до дня поновлення на роботі, який на день пред`явлення позову становить 37\~369,84 грн. (а.с. 14). Відповідач в особі начальника ДУ «ТМО МВС України по Запорізькій області» Хамбекової А.О. позов не визнав з тих підстав, що 19.07.2022 набрав чинності Закон України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким було внесено зміни до ч. 1 ст. 36 КЗпП України («Підстави припинення трудового договору»), а саме доповнено пунктом 8-3: відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль. Цей Закон не має зворотної дії у часі, отже відлік 4 місяців відсутності працівника не може початися раніше цієї дати. Станом на 20.11.2022 у відповідача вже були наявні законні підстави припинити дію трудового договору з позивачем через відсутність на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль. Остання комунікація з позивачем мала місце 06.07.2022, коли відповідач надіслав позивачеві лист електронною поштою за вих. № 33/28-1132, на який [PERSON] відповідь не надала. Також звернув увагу на те, що у позовній заяві позивачем неправдиво вказано, що вона поїхала з міста у квітні 2022 р., оскільки для вирішення сімейних питань [PERSON] з 14.03.2022 до 23.03.2022 було надано соціальну відпустку як одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років. Отже, саме у цей час позивач поїхала з міста Запоріжжя. На момент виїзду, а також станом на 13.04.2022 Запорізька міська громада не була внесена до Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 № 75. Крім того, за заявою [PERSON] наказом відповідача від 24.03.2022 № 49 о/с позивачеві було надано відпустку без збереження заробітної плати з 24.03.2022 по 01.04.2022. Далі, за її заявою наказом від 01.04.2022 № 52 о/с їй було надано відпустку без збереження заробітної плати з 04.04.2022 по 15.04.2022. 14.04.2022 позивач електронною поштою направила заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати терміном 12 календарних днів з 18.04.2022, проте у задоволенні цієї заяви відповідач відмовив, про що повідомив позивача листом від 15.04.2022 за вих. № 33/28-798. 17.04.2022 позивач звернулась із заявою (повідомленням) про тимчасове призупинення виконання роботи, на яку відповідач листом від 18.04.2022 за вих. № 33/28-801 відмовив у призупиненні трудового договору через відсутність відповідних підстав. Цим листом позивачу було повідомлено про необхідність стати до роботи та надати довідку, на яку позивач посилалась у своєму зверненні від 17.04.2022 та повідомити про місце свого фактичного проживання. Дані вимоги позивач проігнорувала, до роботи не стала і відповідь не надала. На неодноразові звернення підтвердити отримання вказаного листа позивач не відповідала. Зауважує, що у місті Запоріжжі бойові дії не ведуться, реальної загрози для життя та здоров`я працівників немає, а воєнний стан оголошений по всій території України. Установа має всі ознаки об`єкту критичної інфраструктури, її безперервна та якісна робота є необхідною умовою забезпечення недопущення негативних наслідків для національної безпеки України. Установа працює в цілодобовому режимі і у роботодавця є можливість забезпечити позивача роботою в обсязі обов`язків, передбачених посадовою інструкцією. 24.06.2022 та 06.07.2022 позивачеві надсилались листи з проханням повідомити інформацію щодо місця фактичного перебування (реєстрації), соціальний та трудовий статус з наданням підтверджуючих документів, а також причини відсутності на робочому місці. На лист від 24.06.2022 позивач надала відповідь, що знаходиться у Львівській області як внутрішньо переміщена особа та супроводжує малолітню дитину, але відповідні документи не направила. На лист від 06.07.2022 відповіді не надала. З того часу на зв`язок не виходила. Вказує, що позивач вводить суд в оману з приводу обізнаності роботодавця про місце її перебування, про що свідчить відповідь № 44215 від 16.08.2022 про надсилання дублікату посвідчення про продовження категорії по спеціальності неврологія на її адресу проживання. Однак, до відповідача із відповідним звернення позивач не зверталась, а направила його до Департаменту охорони здоров`я та реабілітації Міністерства внутрішніх справ України, який не є роботодавцем позивача. Відповідь від цього Департаменту позивач отримала листом від 08.09.2022 № 26186/33-2022. Зауважує, що аргументи позовної заяви не мають значення для вирішення справи, оскільки для звільнення працівника за п. 8-3 ч. 1 ст. 36 КЗпП не має значення поважність чи неповажність причин такої відсутності. Крім того, позивача звільнено за погодженням з Департаментом охорони здоров`я та реабілітації Міністерства внутрішніх справ України, тобто процедура звільнення дотримана. Отже, вважає, що позивача звільнено законно, а тому підстави для її поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні, а тому просив у позові відмовити (а.с. 3642). Судом проведено такі процесуальні дії у цій справі. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12.01.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі з розглядом в порядку спрощеного позовного провадження, встановлено строки для подання заяв по суті справи її учасниками, перше судове засідання призначене на 15.02.2023 на 14:30 год. (а.с. 33). Копію ухвали від 12.01.2023 відповідач отримав 26.01.2023, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 35). 07.02.2023 надійшов відзив відповідача на позов з доданими до нього матеріалами (а.с. 3692). У зв`язку із неявкою позивача 15.02.2023 розгляд справи відкладений до 17.03.2023. 14.03.2023 надійшла відповідь позивача на відзив, в якій позивач вказує, що містом Запоріжжя було та залишається небезпечним для перебування її малолітньої дитини, що підтверджується наказами Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 № 75 та від 22.12.2022 № 309, відповідно до яких вся територія Запорізької області з 12.03.2022 відноситься до території, де проводяться бойові дії. Про своє місцезнаходження вона повідомляла відповідача, що підтверджується доданими до позовної заяви листами. Листування здійснювала засобами електронного зв`язку через те, що її місце перебування було тимчасове та вона не мала можливості отримувати там поштові відправлення. Додані до відзиву документи про листування начебто із нею є неналежними доказами, оскільки не містять даних для ідентифікації того, хто надсилав ці повідомлення, коли та хто є їх отримувачем. Та обставина, що разом із нею виїхав чоловік, не звільняє її від обов`язку як матері піклуватися про безпеку та здоров`я доньки. Твердження відповідача про її умисне ухилення від виконання трудових обов`язків не відповідає дійсності. Вона була тимчасово змушена покинути свою домівку, рідних, роботу, звичний спосіб житті через небезпеку, яка загрожувала її дитині та їй. Сподівається, що найближчим часом, коли стане безпечніше, вона повернеться до виконання своїх посадових обов`язків. Просила позов задовольнити. 17.03.2023 у зв`язку із оголошенням повітряної тривоги у місті Запоріжжі та відповідно до розпорядження голови Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15.09.2022 № 1 «Про організацію роботи суду під час повітряної тривоги або інших сповіщень про небезпеку, які надходять від органів управління цивільного стану», розгляд справи не відбувся, наступне судове засідання призначене на 19.04.2023. У судове засідання позивач не з`явилась, надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, просила у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав, що викладені у відзиві на позовну заяву. Заслухавши учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Позивач [PERSON] згідно із записами її трудової книжки серії [NUMBER] , з 10.10.2017 прийнята на посаду завідувача неврологічного відділення ДУ «ТМО МВС України по Запорізькій області», 18.12.2018 призначена на посаду заступника начальника установи з медичних питань лікаря (а.с. 1516). Наказом начальника ДУ «ТМО МВС України по Запорізькій області» від 01.12.2022 № 171 о/с «Про звільнення [PERSON] » позивача звільнено з займаної посади відповідно до п. 8-3 ст. 36 КЗпП України через відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль. Також цим наказом визначено виплатити позивачеві компенсацію за невикористані дні основної щорічної відпустки та додаткової щорічної відпустки (а.с. 29). Копія цього наказу була направлена позивачеві електронною поштою 01.12.2022, що підтвердила позивач у позовній заяві. До суду із цим позовом позивач звернулась 29.12.2022 шляхом поштового відправлення позовної заяви з додатками на адресу суду (а.с. 31). До суду позовна заява надійшла 11.01.2023. Відповідно до п. 8-3 ст. 36 КЗпП України, який набрав чинності 19.07.2022 відповідно до Закону України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», підставою припинення трудового договору є відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль. Отже, для припинення дії трудового договору за відповідною підставою мають бути одночасно дотримані дві обов`язкові умови: 1) фактична відсутність працівника на робочому місці понад 4 місяці підряд; 2) відсутність інформації у роботодавця про причини такої відсутності понад 4 місяці підряд (при цьому не має значення поважність чи неповажність причин такої відсутності). Оскільки звільнення [PERSON] відбулось 01.12.2022, тому перевірці підлягають підстави для припинення трудового договору, визначені п. 8-3 ст. 36 КЗпП України за 4 місяці, що передували дню звільнення, тобто з 31.07.2022 по 30.11.2022. Позивачем не заперечується факт її відсутності на робочому місці протягом вказаного періоду. Підставою для скасування спірного наказу позивач визначила те, що у роботодавця була інформація про причини її відсутності, яку вона надавала листами та заявами, а саме: заявою від 14.04.2022 (а.с. 18), повідомленням від 17.04.2022 (а.с. 21), відповіддю від 29.06.2022 на лист № 33/28-1065 від 24.06.2022 (а.с. 25). Разом із тим, вказане листування між сторонами мало місце до 31.07.2022, та взагалі до моменту набрання чинності Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ. Відтак, у даному випадку суд вважає недоведеним належними та допустимими доказами той факт, що позивач інформувала свого роботодавця про причини її відсутності на роботі у період з 31.07.2022 по 30.11.2022. Натомість, представником відповідача доведено, що останнє листування між сторонами мало місце до 06.07.2022, про що свідчать листи відповідача від 15.04.2022 № 33/28-798 про відмову [PERSON] у наданні відпустки без збереження заробітної плати та необхідність вийти на роботу (а.с. 59), від 18.04.2022 № 33/28-801 про розгляд повідомлення [PERSON] від 17.04.2022, в якому вказали на відсутність підстав для призупинення виконання нею роботи та необхідність виходу на роботу (а.с. 61), від 24.06.2022 № 33/28-1065 про витребування у [PERSON] інформації щодо місця фактичного перебування, статусу, трудових відносин (а.с. 69), від 06.07.2022 № 33/28-1132 про повторне витребування вищезазначеної інформації у зв`язку із ненаданням її в повному обсязі листом позивача від 29.06.2022 (а.с. 70). Проте, відповідь на лист від 06.07.2022 № 33/28-1132 позивач не надала, з того часу на контакт не виходила. Згідно з актами про відвідування вдома, що складались комісією відповідача щомісячно у квітнілипні 2022 р., доступ до квартири позивача був відсутній, на зв`язок вона не виходила (а.с. 7174), на роботі також була відсутня, про що відповідачем складено відповідні акти та внесено відомості до табелю обліку робочого часу (а.с. 7688). Посилання позивача на лист Департаменту охорони здоров`я та реабілітації МВС України від 08.09.2022 № 26186/33-2022 на заяву позивача від 16.08.2022 № 44215 про направлення дублікату посвідчення про продовження категорії по спеціальності неврологія (а.с. 27) не свідчить про інформування позивачем роботодавця, яким є ДУ «ТМО МВС України по Запорізькій області», про причини її відсутності на роботі. Отже, з урахуванням наданих сторонами доказів, судом встановлено, що позивач [PERSON] була відсутня на робочому місці понад 4 місяці підряд, а також що у роботодавця, відповідача у справі, була відсутня інформація про причини такої відсутності позивача понад 4 місяці підряд. Відтак, у даному випадку у відповідача були наявні підстави для застосування п. 8-3 ст. 36 КЗпП України та звільнення позивача з роботи. За змістом листа Департаменту охорони здоров`я та реабілітації МВС України від 30.11.2022 державним секретарем МВС України Лубковичем Ю.О. було погоджене звільнення заступника начальника ДУ «ТМО МВС України в Запорізькій області» Безуглої Є.В. (а.с. 89). Таким чином, відповідач законно та обґрунтовано прийняв 01.12.2022 наказ, яким звільнив позивача із займаної посади за п. 8-3 ст. 36 КЗпП України. Отже, позовні вимоги [PERSON] про визнання вказаного наказу незаконним та поновлення на роботі, а також похідні від них вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають. Судові витрати у даному випадку відсутні, а тому розподілу між сторонами не підлягають.

Outcome: dismissed