Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-06 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги діє представник адвокат Жукова В.М., звернулась до суду з позовом до [PERSON] , яка діє в інтересах малолітніх [PERSON] та [PERSON] , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, яким просить суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою за адресою: [ADDRESS] шляхом визнання малолітніх [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою; стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . У її квартирі з 2017 року без її згоди зареєстровані двоє малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] , які є її онуками. Син позивачки [PERSON] , який є батьком малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] помер у 2022 році, матір дітей [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] .Діти фактично проживають разом з матір`ю. У спірній квартирі відповідач та її діти не мешкають з 24 лютого 2022 року. Позивач зазначає, що малолітні [PERSON] та [PERSON] забезпечені житлом,оскільки успадкували після смерті їх батька [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] . Тобто у малолітніх дітей є у власності нерухоме майно, в якому вони можуть бути зареєстровані та фактично проживати. Квартира, яка перейшла у спадок дітям та дружині її сина знаходиться у стані придатному для проживання, з ремонтом та зі всіма комунікаціями, автономним опаленням. Відсутні жодні перешкоди щодо проживання та реєстрації дітей за адресою спадкового майна їх батька. У той же час позивачка позбавлена можливості здійснити належні їй права щодо володіння та розпорядження своїм майном, оскільки в ньому зареєстровані малолітні діти.Позивачка є пенсіонером, у квітні 2022 року втратила єдиного сина, наразі знаходиться у скрутному фінансовому становищі та має фінансові зобов`язання, вона має намір продати квартиру, але не може це зробити через реєстрацію у вищевказаній квартирі малолітніх дітей. Крім того,не скасована реєстрація малолітніх дітей порушує її житлові права, тому позивач має право вимагати усунення перешкод в користуванні своєю власністю шляхом позбавлення малолітніх дітей права користування житловим приміщенням. Позивач зазначає, що відповідач та її діти не є членами її сім`ї, спільним побутом вони не пов`язані, відповідно право малолітніх дітей на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 24 січня 2023 року провадження у справі відкрито, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Жукова В.М. підтримала вимоги та просила їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. При цьому пояснила, що в квартирі за адресою: [ADDRESS] , що на праві власності належить позивачу, проживали її син [PERSON] , його дружина [PERSON] та їх малолітні діти [PERSON] , [PERSON] . Малолітні діти були зареєстровані в спірній квартирі без її згоди. Деякий час позивач мешкала разом з сім`єю сина. 24 лютого 2022 року з початком військової агресії РФ проти України сім`я її сина залишила спірну квартиру та виїхала за адресою: [ADDRESS] . З цього часу у спірній квартирі вони не проживають. В квітні 2022 року син позивача [PERSON] помер.Після його смерті відкрилась спадщина за адресою: [ADDRESS] . Відтак, у малолітніх дітей є у власності нерухоме майно, в якому вони можуть бути зареєстровані та фактично проживати. Квартира, яка перейшла у спадок дітям та дружині її сина знаходиться у стані придатному для проживання, з ремонтом та зі всіма комунікаціями, автономним опаленням. Відсутні жодні перешкоди щодо проживання та реєстрації дітей за адресою спадкового майна їх батька. На теперішній час позивач має намір продати квартиру, проте формальна реєстрація місця проживання онуків в спірній квартирі перешкоджає позивачу реалізувати свої правомочності власника. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи була повідомлена своєчасно і належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання відповідно до відомостей Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного Управління ДМС України в Харківській області, отриманих судом відповідно до вимог ч.6 ст.187 ЦПК України. Третя особа представник Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини, оцінивши докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого Першою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області 20 грудня 2012 року за р.№ 3-1501 та свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого приватним нотаріусом Чигиринського районного нотаріального округу Кашицькою О.Г. 17 травня 2016 року за р. №570. Згідно довідки №06-03-20-597 від 22 грудня 2022 року, виданої спеціалістом 1 категорії з реєстрації місця проживання, в даній квартирі з 08 вересня 2017 року зареєстрований малолітній [PERSON] , а з 24 листопада 2017 року зареєстрована малолітня [PERSON] . [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є онуками позивача [PERSON] . Відповідно до акту комісії у складі представника Роганської селищної ради Харківського району Харківської області в особі депутата Жданової Т.В. та мешканців будинку [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] від 21 листопада 2022 року, мати малолітніх дітей [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 24 лютого 2022 року по 21 листопада 2022 року не проживає за адресою: [ADDRESS] . За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з частинами другою, третьою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 162 ЖК Української РСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житловим приміщенням допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша статті 402 ЦК України). Право користування чужим майном може бути визначено й щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Судом встановлено, що [PERSON] , його дружина [PERSON] та їх малолітні діти [PERSON] , [PERSON] вселились в квартиру за адресою: [ADDRESS] як члени сім`ї власника квартири (син, невістка, онуки) і набули право користування чужим майном, яке за своєю суттю є сервітутом. Спірна квартира була місцем їх постійного проживання. В спірній квартирі були зареєстровані малолітні [PERSON] та [PERSON] . Доказів самовільного вселення [PERSON] , його дружини [PERSON] та їх малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] у спірну квартиру та доказів оспорювання позивачем їх права на проживання після вселення позивачем не надано. З 24 лютого 2022 року [PERSON] , його дружина [PERSON] та їх малолітні діти [PERSON] , [PERSON] не проживають в спірній квартирі. Факт не проживання [PERSON] , його дружини [PERSON] та їх малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] з 24 лютого 2022 рокув спірній квартирі обумовлений поважними причинами, оскільки останні були вимушені залишити спірне житло через введення в Україні воєнного стану, активні бойові дії на території Харківського району Харківської області, перебування частини території району під окупацією, що в свою чергу зумовлювало загрозу їх життю, здоров`ю та безпеці в умовах воєнної агресії РФ проти України. Вказані обставини не заперечувалось в судовому засіданні представником позивача. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 11 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Суд виходить з того, що відповідно до цивільного процесуального закону позивач має довести факт наявності обставин, які мають істотне значення, що слугуватимуть підставою для припинення сервітуту. Разом з тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, які мають істотне значення, що свідчать про припинення сервітуту у малолітніх дітей у спірній квартирі. В розумінні положень ст. 3 СК України онуки позивача - [PERSON] та [PERSON] є членами її сім`ї, у спірну квартиру відповідач та її неповнолітні діти вселились як члени сім`ї власника квартири, відтак мають право на користування цим житлом відповідно до закону. До 24 лютого 2022 року спірна квартира була постійним місцем проживання відповідача та її малолітніх дітей. Факт не проживання малолітніх дітей у спірній квартирі обумовлений поважними причинами. Іншим житлом, яке забезпечить малолітнім належні умови проживання, останні не забезпеченні. При цьому суд не приймає до уваги твердження позивача щодо наявності у малолітніх дітей іншого житла за адресою: [ADDRESS] , успадкованого після смерті батька [PERSON] , з огляду на наступне. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 20 червня 1995 року, реєстраційний №9-95-57571 Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, позивачу [PERSON] та її сину [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить 32/100 частин комунальної квартири (приміщення квартири спільного заселення) за адресою: [ADDRESS] .Кімната у квартирі спільного заселення приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа кімнати становить 22,8 кв.м. [INFO] [PERSON] помер(свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане 13 травня 2022 року Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Полтаві Північно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми)). Після його смерті відкрилась спадщина на 16/100 частин квартири за адресою: [ADDRESS] . Відтак, враховуючи обсяг спадкового майна (16/100 частин квартири), коло спадкоємців першої черги після смерті [PERSON] , суд вважає, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що умови проживання двох малолітніх дітей у квартирі за адресою: [ADDRESS] відповідають нормам жилої площі в Україні, визначеним ст. 47 ЖК України,в розмірі 13,65 кв.м. на одну особу,а відтак підстав вважати, що малолітні діти забезпечені іншим житлом, в якому вони можуть бути зареєстровані та фактично проживати,у суду немає. Суд зазначає, що частка малолітніх дітей у спадщині є незначною, доказів на підтвердження оформлення за малолітніми дітьми права на спадщину позивачем не надано. Крім того, згідно з ч.ч. 1, 3, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Малолітня особа не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Через свій вік малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірному житлі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування житлом (постанова Верховного Суду від 27 грудня 2018 року у справі № 759/19394/15-ц (провадження № 61-9128св18)). Верховним Судом у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17 (провадження № 61-11933св18), від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц (провадження № 61-37367св18), від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17 (провадження № 61-31119св18), від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19) викладено правовий висновок про те, що малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. На поважність причин непроживання дитини не впливає і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відтак, аргументи позивача про те, що оскільки з 24 лютого 2022 року малолітні не проживають в належній позивачу квартирі та зареєстровані у ній лише формально, то вони вважаються такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не заслуговують на увагу. Через свій вік малолітні [PERSON] та [PERSON] не можуть самостійно обирати місце проживання, тому факт їх непроживання у спірній квартирі зумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дітей права користування житлом. Доводи позивача про те, що діти мають бути зареєстрована з матір`ю, оскільки проживають разом з нею, не заслуговують на увагу, оскільки стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією. Таким чином, суд, оцінивши докази сторони позивача з точки зору їх належності, достовірності, допустимості, взаємного зв`язку між собою, причинно - наслідковим зв`язкам, приходить до висновку, що стороною позивача не наведено в повному обсязі належних та допустимих, достатніх, достовірних доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог про визнання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , що є підставою для суду у відмові в задоволенні позовних вимог. В силу статті 141 ЦПК України, з огляду відмови в позові судові витрати відносяться за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed