Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-18 00:00:00

Стислий виклад позицій позивача. До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 02 грудня 2022 року надійшла позовна заява [PERSON] до Дніпровської міської ради, треті особи - [PERSON] в своїх інтересах, та в інтересах неповнолітнього [PERSON] , державний реєстратор прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Сакалюк Сергій Георгійович, Комунальне підприємство «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради про припинення права власності. В обґрунтування своїх вимог, з урахуванням уточнень, представник позивача у позовній заяві посилався на те, що Позивач та його сім`я, зареєстровані та проживаємо в квартирі [ADDRESS] , починаючи з 17 травня 1999 року, на підставі отриманого Ордеру на житлове приміщення № 68, виданого виконавчим комітетом Жовтневої районної ради міста Дніпропетровська. 03 серпня 2022 року Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради видано [PERSON] Свідоцтво про право власності за реєстраційним номером [NUMBER]. 28 вересня 2022 року Позивач звернувся до Центру надання адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, щодо державної реєстрації права власності, за результатом розгляду документів державним реєстратором прав на нерухоме майно Скалюк Сергієм Георгійовичем Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Дніпропетровської області, прийнято Рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 03.10.2022 року № 65013936. з підстав наявної інформації в Комунальне підприємство «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради, про наявне зареєстроване право власності на заявлену квартиру за [PERSON] . Рішенням Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська від 21 грудня 2011 року, в справі № 2-6896/11, судом встановлено факт смерті гр. [PERSON] , а також відсутність заведеної спадкової справи після смерті [PERSON] першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, а також те, що до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався, після 6 місяців. Посилаючись на статтю 555 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 27.12.1996 року, наступна редакція 30.10.1999р.), за якою Спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави: 1) якщо спадкодавець все майно або частину його заповідав державі; 2) якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; 3) якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини; 4) якщо всі спадкоємці позбавлені права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу); 5) якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. Якщо хто-небудь з спадкоємців відмовився від спадщини на користь держави, до держави переходить частка спадкового майна, належна цьому спадкоємцеві. Якщо при відсутності спадкоємців за законом заповідана тільки частина майна спадкодавця, решта майна переходить до держави. У випадках, передбачених цією статтею, авторське право, що входить до складу спадщини, або право на частку в авторській винагороді, що належало спадкоємцеві, який відмовився, припиняється. Позивач вважав, що виданий Виконавчим комітетом Жовтневого району міста Дніпропетровська 17.05.1999 року ордер на житлове приміщення № 68, після спливу 13 місяців з дня смерті [PERSON] , є правомірно виданим, а нездійснена своєчасно реєстрація припинення права власності [PERSON] , після 6 місячного строку його смерті органом місцевого самоврядування, Позбавляє Позивача та його родину здійснити передбачену законодавством державну реєстрацію нерухомого майна в державному реєстрі прав. 14 березня 2023 року від представника Дніпровської міської ради до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечував в задоволенні позовних вимог, з тих підстав, що Дніпровська міська рада є неналежним відповідачем. 21 березня 2023 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якому останній заперечував проти обставин, викладених у відзиві. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 грудня 2022 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. Ухвалою судді від 05 грудня 2022 року було відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі. Представник позивача надав суду заяву з проханням позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача надала суду заяву з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог. Треті особи у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Фактичні обставини встановленні судом. Судом встановлено, що [PERSON] виконавчим комітетом Жовтневої районної ради міст Дніпропетровськ 17 травня 1999 року видано Ордеру на житлове приміщення № 68 на квартиру [ADDRESS] . Також встановлено, що згідно із відповіддю Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 18.05.2010 за № 5164, що станом на 17.05.2010 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за гр. [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19.02.1997, видане ВАТ «Дніпроміськбуд» згідно розпорядження № ІІ-1103. 14 травня 1990 року виконавчим комітетом Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська був виданий ордер на житлове приміщення № 118 на право проживання [PERSON] у однокімнатній квартирі [ADDRESS] , та зареєстроване за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 лютого 1997 року, виданого ВАТ «Дніпроміськбуд» згідно розпорядження № П-1103. [INFO] [PERSON] помер, про, що складений актовий записом про смерть за № 718. 03 серпня 2022 року Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради видано [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] Свідоцтво про право власності реєстраційний номер [NUMBER]. 28 вересня 2022 року [PERSON] звернувся до Центру надання адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, з заявою про реєстрацію речових прав за № 311000191, за результатом розгляду якої державним реєстратором прав на нерухоме майно Скалюк Сергієм Георгійовичем Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Дніпропетровської області, прийнято Рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 03.10.2022 року № 65013936. Підставою для прийняття рішення від 03.10.2022 року № 65013936 державним реєстратором прав на нерухоме майно Скалюк Сергієм Георгійовичем Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Дніпропетровської області, про відмову у державній реєстрації прав, містяться відомості в КП ДМБТІ ДМР про зареєстроване право власності на заявлену квартиру за [PERSON] . Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Правовідносини, що виникли між сторонами врегульовані нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.». Положенням ст. 345 Цивільного кодексу України, визначено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. У результаті придбання єдиного майнового комплексу державного (комунального) підприємства у процесі приватизації до покупця переходять всі його права та обов`язки. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.». Згідно ст.346 Цивільного кодексу України право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника; 12) визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Положеннями ч.ч. 1 та 3 ст. 1277 ЦК України, визначено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Відповідно до стю 555 Цивільного кодексу Української РСР в редакції правовідносин 27 грудня 1996 року, спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави: 1) якщо спадкодавець все майно або частину його заповідав державі; 2) якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; 3) якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини; 4) якщо всі спадкоємці позбавлені права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу); 5) якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. Якщо хто-небудь з спадкоємців відмовився від спадщини на користь держави, до держави переходить частка спадкового майна, належна цьому спадкоємцеві. Якщо при відсутності спадкоємців за законом заповідана тільки частина майна спадкодавця, решта майна переходить до держави. У випадках, передбачених цією статтею, авторське право, що входить до складу спадщини, або право на частку в авторській винагороді, що належало спадкоємцеві, який відмовився, припиняється. Згідно ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міська рада є органом місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування. Положенням ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом. Згідно ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Положеннями пунктів 6.7, 6.8, 6.9 Порядку проведення обліку безхазяйного майна та відумерлої спадщини у місті, Затвердженого рішенням Дніпровської міської ради від 21.06.2017 року № 51/22, визначено, що KП "Бюро" на підставі отриманих та проаналізованих матеріалів i документів формує справу щодо кожної неприйнятої спадщини, вивчає наявні документи стосовно складу та вартості нерухомого майна спадкодавця, обсягу його зобов`язань перед кредиторами тощо, готує заяву про визнання спадщини відумерлою i передачу нерухомого майна у власність територіальної громади міста Дніпра, в особі Дніпровської міської ради. Дніпровська міська рада обов`язково зазначається заявником a6o заінтересованою особою у заявах про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою готується виключно щодо тих об`єктів, інформацію про які внесено до Переліку нерухомого майна, що може бути визнано відумерлою спадщиною. Після спливу одного року з часу відкриття спадщини (дня смерті особи a6o дня, з якого вона оголошується померлою) за наявності інформації про існування не переоформленого майна померлої особи KП "Бюро" a6o іншою уповноваженою особою до суду за місцем відкриття спадщини, a6o за його місцезнаходженням, подається заява про визнання спадщини відумерлою i передачу її у власність територіальної громади міста Дніпра, в особі Дніпровської міської ради. Разом із заявою про визнання спадщини відумерлою KП "Бюро" подається до суду клопотання про витребування доказів, зокрема щодо витребування: відомостей про смерть фізичної особи; інформації про наявність (відсутність) посвідченого заповіту, спадкового договору, заведеної спадкової справи та виданого свідоцтва про право на спадщину; інформації про майно померлої особи (якщо таку інформацію не було отримано раніше). У разі отримання відповіді про наявність спадкової справи KП "Бюро" здійснюються заходи щодо отримання її копії. Після вивчення спадкової справи, у разі законних підстав та відсутності порушень прав та інтересів територіальної громади міста Дніпра, до суду подасться клопотання про залишення заяви про визнання спадщини відумерлою без розгляду. У разі незаконних підстав відкриття спадкової справи a6o сумнівів у їх законності KП "Бюро" готується позовна заява до суду з відповідними вимогами, направленими на захист прав та інтересів територіальної громади міста Дніпра, та повідомляються правоохоронні органи. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади міста Дніпра, в особі Дніпровської міської ради. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В постанові Верховного суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року в справі № 671/22/19 провадження № 61-9511сво19, суд виклав свою правову позицію за якою, зазначив наступне: Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду заслухав суддю-доповідача, перевірив наведені у касаційній скарзі доводи, за результатами чого робить висновок про відхилення аргументів, викладених у касаційній скарзі, з таких мотивів. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховний Суд нагадує, що у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) зроблено висновок, що «юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків». Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є розуміння відкриття спадщини як настання певних юридичних фактів, зумовлюють виникнення спадкових правовідносин. При цьому як юридичний факт відкриття спадщини характеризується двома параметрами: (1) часом відкриття; (2) місцем відкриття. Час відкриття спадщини має важливе значення, оскільки на час відкриття спадщини визначаються, зокрема: склад спадщини; коло спадкоємців; матеріальний закон, який буде застосовуватись до спадкових відносин. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частина третя статті 5 ЦК України). Правила статті 1277 Цивільного кодексу України про відумерле майно застосовуються також до спадщини, від дня відкриття якої до набрання чинності цим Кодексом спливло не менше одного року (абзац 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). Тлумачення статті 5 та абзацу 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що за загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Проте із загального правила про застосування актів цивільного законодавства до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ними чинності абзацом 2 пункту 5 Прикінцевих пунктом передбачається виняток і допускається застосування ЦК України до прав та обов`язків, які продовжують існувати після набрання ним чинності. У разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини (частина перша та друга статті 1277 ЦК України). Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (частини перша та друга статті 548 ЦК УРСР). Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (частини перша та друга статті 549 ЦК УРСР). Аналіз змісту статей 548, 549 ЦК УРСР свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подача державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. Спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави: 1) якщо спадкодавець все майно або частину його заповідав державі; 2) якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; 3) якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини; 4) якщо всі спадкоємці позбавлені права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу); 5) якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. Якщо хто-небудь з спадкоємців відмовився від спадщини на користь держави, до держави переходить частка спадкового майна, належна цьому спадкоємцеві. Якщо при відсутності спадкоємців за законом заповідана тільки частина майна спадкодавця, решта майна переходить до держави (частини перша-третя статті 555 ЦК УРСР). Системне тлумачення частини другої статті 549, частини першої статті 555 ЦК УРСР та абзацу 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що: в ЦК УРСР законодавець, на відміну від ЦК України та існування конструкції «відумерлої спадщини», передбачав автоматичний перехід спадщини за правом спадкоємства до держави. Будь-яких дій щодо прийняття спадщини держава не здійснювала. Держава при існуванні юридичних фактів, визначених пунктами 1-5 частини першої статті 555 ЦК УРСР, завжди приймала спадщину і не могла від неї відмовитися; оскільки держава не мала права відмовитися від прийняття спадщини, то у випадку, коли спадкоємці за законом або за заповітом не прийняли спадщину або відмовилися від спадщини, спадщина вважалася прийнятою державою; з урахуванням того, що в частині першій статті 555 ЦК УРСР закріплювався автоматичний перехід спадщини до держави, та існував строк шість місяців для прийняття спадщини іншими спадкоємцями, то абзац 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України може застосовуватися тільки, якщо спадщина відкрилась після 01 липня 2003 року, проте не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мали право спадкування відповідно до норм ЦК УРСР. Тому однорічний строк, який встановлений частиною другою статті 1277 ЦК України та в абзаці 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, може підлягати обчисленню, починаючи не раніше [INFO]. У справі, що переглядається, суди встановили: [PERSON] померла в 1996 році; спадщина після смерті [PERSON] відкрилася у 1996 році. За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок, що до спірних відносин підлягають застосуванню норми матеріального закону, чинного на час відкриття спадщини, а саме ЦК УРСР, яким не передбачалась можливість визнання спадщини відумерлою, оскільки після смерті спадкодавця протягом шестимісячного строку для прийняття спадщини ніхто спадщину не прийняв, то відповідно до статті 555 ЦК УРСР спадкове майно за правом спадкоємства перейшло до держави. Тому суди правильно відмовили у задоволенні заяви. Згідно частини другої статті 410 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. Мотиви щодо відсутності підстав для відступу. В ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року вказано про необхідність відступу від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в раніше ухвалених постановах Верховного Суду, зокрема: у складі колегії судів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року у справі № 391/769/17 (провадження № 61-39068св18), від 31 жовтня 2019 року у справі № 671/1072/18 (провадження № 61-570св19), від 11 листопада 2019 року у справі № 671/24/19, (провадження № 61-8643св19), від 26 березня 2020 року у справі № 671/1152/18 (провадження № 61-6220св19); у складі колегії судів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 жовтня 2019 року у справі№ 671/1153/18-ц (провадження № 61-5353св19), від 21 жовтня 2019 року у справі № 671/23/19 (провадження № 61-7584св19), від 04 грудня 2019 року у справі № 671/1558/18 (провадження № 61-15487св19). Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року). При цьому, Об`єднана палата враховує, що аналогічний підхід щодо застосування абзацу 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України висловлений також в постановах Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, зокрема: від 17 жовтня 2019 року у справі № 671/1656/17 (провадження № 61-5099св18), від 13 січня 2020 року у справі №671/1090/18 (провадження № 61-1383св19), від 27 травня 2020 року у справі № 391/767/17 (провадження № 61-39069св18). Об`єднана палата акцентує увагу на тому, що застосування абзацу 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у вказаних постановах є однаковим, що свідчить про визначеність та передбачуваність судової практики щодо застосування цієї норми. Колегія суддів не вказала будь-яких вагомих причин, які б зумовлювали необхідність відступу від усталених висновків, як-то: наявність фундаментальної помилки в правозастосуванні чи наявність висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному; встановлення глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці, а також наявність обґрунтованих припущень, що аналогічні проблеми неминуче виникатимуть у майбутньому; наявність різних наукових підходів до вирішення конкретних правових питань у схожих правовідносинах тощо. За таких обставин Об`єднана палата вважає, що підстави для відступу від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухвалених постановах Верховного Суду, зокрема: у складі колегії судів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року у справі № 391/769/17 (провадження № 61-39068св18), від 31 жовтня 2019 року у справі № 671/1072/18 (провадження № 61-570св19), від 11 листопада 2019 року у справі № 671/24/19, (провадження № 61-8643св19), від 26 березня 2020 року у справі № 671/1152/18 (провадження № 61-6220св19); у складі колегії судів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 жовтня 2019 року у справі № 671/1153/18-ц (провадження № 61-5353св19), від 21 жовтня 2019 року у справі № 671/23/19 (провадження № 61-7584св19), від 04 грудня 2019 року у справі № 671/1558/18 (провадження № 61-15487св19); у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 671/1656/17 (провадження № 61-5099св18), від 13 січня 2020 року у справі №671/1090/18 (провадження № 61-1383св19), від 27 травня 2020 року у справі № 391/767/17 (провадження № 61-39069св18) і кардинальної зміни судової практики відсутні. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, Об`єднана палата вважає необхідним касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення належить залишити без змін. Висновки про правильне застосування норм права. Відповідно до частини другої статті 416 ЦПК України у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати. На підставі викладеного, частини другої статті 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду висловлює такий висновок про застосування норми права. Під відкриттям спадщини розуміється настання певних юридичних фактів, зумовлюють виникнення спадкових правовідносин. При цьому як юридичний факт відкриття спадщини характеризується двома параметрами: (1) часом відкриття; (2) місцем відкриття. Час відкриття спадщини має важливе значення, оскільки на час відкриття спадщини визначаються, зокрема: склад спадщини; коло спадкоємців; матеріальний закон, який буде застосовуватись до спадкових відносин. За загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Проте із загального правила про застосування актів цивільного законодавства до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ними чинності абзацом 2 пункту 5 Прикінцевих пунктом передбачається виняток. У ЦК УРСР законодавець, на відміну від ЦК України та існування конструкції «відумерлої спадщини», передбачав автоматичний перехід спадщини за правом спадкоємства до держави. Будь-яких дій щодо прийняття спадщини держава не здійснювала. Держава при існуванні юридичних фактів, визначених пунктами 1-5 частини першої статті 555 ЦК УРСР, завжди приймала спадщину і не могла від неї відмовитися. Оскільки держава не мала права відмовитися від прийняття спадщини, то у випадку, коли спадкоємці за законом або за заповітом не прийняли спадщину або відмовилися від спадщини, спадщина вважалася прийнятою державою. З урахуванням того, що в частині першій статті 555 ЦК УРСР закріплювався автоматичний перехід спадщини до держави, та існував строк шість місяців для прийняття спадщини іншими спадкоємцями, то абзац 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України може застосовуватися тільки, якщо спадщина відкрилась після 01 липня 2003 року, проте не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мали право спадкування відповідно до норм ЦК УРСР. Тому однорічний строк, який встановлений частиною другою статті 1277 ЦК України та в абзаці 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, може підлягати обчисленню, починаючи не раніше 01 липня 2003 року.». Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що позивачем вірно обрано спосіб захисту свого права. Згідно зі ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Виходячи з передбаченого ст.8Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Стаття 15 ЦК України також передбачає право кожної особи на захист своїх цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, аст. 16 цього ж кодексуправо звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, вказуючи в якості одного зі способів захисту цивільних прав та інтересів визнання права.Ст. 392 ЦК України також передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини, виходячи з того, що позивач не має іншої можливості захистити своє право на житло, суд вважає, що його право підлягає захисту шляхом припинення права власності померлого [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Оцінюючи дослідженні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Згідно ч.1,3ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: approved