Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-06 00:00:00

заявник [PERSON] звернулася до суду із заявою, у якій просить встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , місце народження: Україна, Донецька область, Ясинуватський район, смт. Верхньоторецьке, яка померла [INFO] в с. Бетманове Покровського району Донецької області у віці 73 роки. Свої вимоги мотивує тим, що згідно паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Ясинуватським РВ УМВС України в Донецькій області, її мати - [PERSON] , яка все життя прожила у с. Верхньоторецьке Очеретинської селищної громади Покровського району Донецької області, є громадянкою України. На вказаній території ведуться активні бойові дії, а органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Внаслідок постійних обстрілів та переховування серце її матері не витримало і 26 лютого 2022 року така померла у смт. Бетманове Покровського району Донецької області (раніше смт. Красний Партизан Ясинуватського району). Згідно свідоцтва про смерть [NUMBER] , виданого окупаційними органами влади, [PERSON] померла [INFO] у смт. Красний Партизан Ясинуватського району Донецької Народної Республіки. Факт смерті матері також підтверджується довідкою про причину смерті № 59 від 28 лютого 2022 року. На жаль, обставини смерті матері їй невідомі, а селища Верхньоторецьке та Бетманове є сусідніми населеними пунктами та відносяться до Очеретинської селищної громади Покровського району Донецької області. Нещодавно вона звернулася до Перечинського відділу ДРАЦС в Ужгородському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) із заявою про реєстрацію смерті [PERSON] та видачу свідоцтва про смерть останньої, однак отримала усну відповідь про неможливість проведення такої реєстрації, так як документи видані окупаційною владою, а відтак їй необхідне рішення суду про встановлення факту смерті. Встановлення факту смерті [PERSON] необхідно їй для отримання свідоцтва про смерть та подальшого оформлення спадщини за покійною. Оскільки вона не мала і не має змоги зареєструвати смерть матері в органах державної реєстрації актів цивільного стану України з огляду на те, що територія, де така померла, є окупованою та на ній ведуться активні бойові дії, тому просить заяву задовольнити. У судове засідання заявник [PERSON] не з`явилася, однак подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі та просить такі задовольнити. Начальник Перечинського відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Ужгородському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції О.Попович як представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явилася, однак подала заяву про розгляд справи без її присутності, результати розгляду справи залишає на розсуд суду, з вимогами заяви згідна, заперечень не має. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Частиною першою статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована Російською Федерацією територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до п. 7 ст. 1-1 цього ж Закону тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації. Для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається, зокрема, сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях (п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»). На час ухвалення рішення селище Бетманове входить до переліку тимчасово окупованих територій, що визначені Верховною Радою України, та ведення активних бойових дій, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України на території цього населенного пункту в період смерті [PERSON] є загальновідомим фактом, який відповідно до ч. 3 ст. 82 ЦПК України не потребує доказування. Частинами третьою-четвертою статті 49 ЦК України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. Статтею 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що державна реєстрація смерті здійснюється на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою. Форма та порядок видачі документа про смерть, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті, встановлена Інструкцією про порядок заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть, затвердженої наказом Міністерством охорони здоров`я України № 545 від 08 серпня 2006 року. Відповідно до положень вказаної Інструкції лікарське свідоцтво про смерть видається лікарем медичного закладу, що лікував померлого, на підставі спостережень за хворим і запису в медичній документації, які відображали стан хворого до його смерті, або патологоанатомом на підставі вивчення медичної документації і результатів розтину. Пунктом 1 Розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, встановлено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. У відповідності до статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» передбачено, що діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв`язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи. Положення вищенаведеної норми кореспондуються з положеннями ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», якою визначено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Верховний Суд у постанові від 22 жовтня 2018 року по справі №235/2357/17 вказав на те, що суд може застосувати загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті, як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). При цьому, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо смерті людини, з метою захисту прав громадян України, ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. У той же час, держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 вересня 2022 року у справі № 759/5313/21 (провадження № 61-20540св21). Частиною першою статті 317 ЦПК України передбачено, що заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Суд встановив, що [PERSON] , [INFO] , яка народилася у селищі Верхньоторецьке Ясинуватського району Донецької області, є матір`ю заявника [PERSON] (а. с. 3, 4, 5). Згідно Довідки про причину смерті (до форми № 106/у № 59, видається для поховання) від 28 лютого 2022 року, виданої Ясинуватським відділом республіканського бюро судово-медичної експертизи Міністерства охорони здоров`я Донецької Народної Республіки, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] ; причина смерті - атеросклеротичний коронарокардіосклероз (а. с. 8). З «свидетельства о смерти», виданого 27 липня 2022 року міським відділом записів актів цивільного стану Макіївського міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки, серії [NUMBER] , вбачається, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у віці 73 років. Місце смерті: селище Красний Партизан Ясинуватського району ДНР (а. с. 9). Постановою Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей» від 12 травня 2016 року № 1351-VIII селище Красний Партизан Верхньоторезької селищної ради Ясинуватського району Донецької області перейменовано на селище Бетманове. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 721-р від 12 червня 2020 року «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Донецької області» селище Бетманове входить до складу Очеретинської селищної територіальної громади Покровського району Донецької області. Згідно копії паспорта громадянина України [PERSON] , за життя остання була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а. с. 7). Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту смерті, [PERSON] посилалася на те, що встановлення факту смерті матері [PERSON] їй необхідне для проведення реєстрації смерті останньої у встановленому законом порядку. Крім цього, листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 9-1130/0/4-16 від 15 квітня 2016 року надано роз`яснення про окремі питання застосування Закону України № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України» від 04 лютого 2016 року, в якому, зокрема, наводяться рекомендації щодо окремих питань визнання належними та допустимими доказів на підтвердження факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України. Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом частини першої цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016), ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далекі від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. The Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини. Аналіз наведених норм та встановлених обставин вказує на те, що реєстрація смерті [PERSON] в органах реєстрації актів цивільного стану не проводилась, можливості зареєструвати смерть на підставі виданих окупаційною владою свідоцтва про смерть та довідки про причини смерті у заявника немає, так як ці документи не відповідають визначеній чинним законодавством формі для проведення державної реєстрації смерті, тому встановлення факту смерті не можливо в інший спосіб, як встановлення даного юридичного факту в судовому порядку. Ураховуючи наведені обставини та положення закону, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту смерті є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved