Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із позовною заявою до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з 04 жовтня 2017 року він перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . На початку військової агресії РФ, а саме, в березні 2022 року за домовленістю подружжя відповідач мала виїхати з дитиною на захід країни, але вона без згоди позивача виїхала з малолітньою дитиною до Німеччини. 25 грудня 2022 року позивач поїхав до Німеччини з метою врегулювання питання повернення відповідачки разом з дитиною до України. В Німеччині з`ясувалось, що відповідачка будує інші стосунки. 29 грудня 2022 року сторони погодили, що позивач забирає дитину і повертається до України, а відповідачка протягом тижня вирішує усі питання та приймає рішення щодо повернення в Україну до чоловіка та сина. Відповідачка в Україну не повернулась, після чого позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачкою. Шлюб між сторонами було розірвано рішенням суду від 01 березня 2023 року. На теперішній час позивачу невідомо, де фактично перебуває відповідачка. З 29 грудня 2022 року і до 21 березня 2023 року відповідачка жодного разу не поцікавилась життям сина, не телефонувала, не приїздила. Фактично вихованням дитини з народження займались батьки позивача, так як з народження дитина перебувала саме в будинку батьків позивача. Коли відповідачка приймала рішення виїхати з країни, не повідомивши про свій намір позивача, вона прийняла одноособове рішення, яке порушує рівність прав батьків щодо дитини. Також, відповідачка порушила інтереси дитини, коли вивезла її з країни, розірвавши зв`язок між батьком та дитиною. Маленька дитина опинилась в іншому мовному та культурному середовищі, обмежена у спілкуванні з рідними людьми, які були частиною комфортного середовища дитини. Відповідачка не володіє жодною іноземною мовою, не має ніякої професії, ніколи не працювала, закінчила 9 класів середньої школи, що знижує її шанси на отримання роботи, яка б давала можливість утримувати дитину. Позивач має власне житло, яке придбав у 2019 році, та можливість проживати у будинку батьків, де для дитини створені всі умови. Робота позивача дозволяє йому утримувати та виховувати дитину, позивач має вищу освіту та професію, за якою зможе працевлаштуватись в іншому місті в Україні, якщо в м. Слов`янську не поліпшиться ситуація в зв`язку з військовою агресією РФ. Позивач не має наркотичних та психіатричних протипоказань, не судимий. Дитина є цілком здоровою, хронічних захворювань не має, на диспансерному обліку не перебуває, досягла віку, коли не має жодних показань для проживання виключно з матір`ю. В зв`язку з викладеним, позивач просить суд визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, [PERSON] до досягнення дитиною чотирнадцятирічного віку. Позивач, [PERSON] , та його представник, адвокат Статіва О.В., яка діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії ВІ №1104319 від 03 січня 2023 року, до судового засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача надала заяву про розгляд справи без їхньої участі, позов просила задовольнити. Відповідач, [PERSON] , повідомлялася про розгляд справи в суді, а також про необхідність надати відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують її відзив. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідачка своєчасно і належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду справи, не використала наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах справи доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. У відповідності до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. При вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Сімейного кодексу України, практику Верховного Суду України, тому що підставою звернення позивача за позовом до суду є захист гарантованих ст. 51 Конституції України особистих немайнових прав на батьківське виховання дитини. В судовому засіданні встановлено, що 04 жовтня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 04 жовтня 2017 року, виданим Краматорським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Відповідно до Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 07 вересня 2022 року, виданого Васильківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 01 березня 2023 року по справі №243/53/23 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За змістом положень частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до статті 3, статті 18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 02 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 141 СК України визначає, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Відповідно до частини 2 статті 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Частиною 2 статті 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із частиною 4 статті 150 СК України, батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до статті 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Частиною 2 статті 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2). Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Отже, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13 вересня 2019 року [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу від 13 вересня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Таранушенком В.М., на праві власності належить квартира [ADDRESS] . З 04 листопада 2019 року [PERSON] прописаний за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується записом у Паспорті громадянина України [PERSON] серії [NUMBER] , виданим Слов`янським МВ УМВС України в Донецькій області 08 грудня 2005 року, та витягом з реєстру територіальної громади від 17 лютого 2023 року. Відповідно до характеристики [PERSON] , наданої за підписами сусідів з буд. [ADDRESS] , [PERSON] проживає в квартирі [ADDRESS] з 2019 року. За цей період скарг та нарікань на нього не надходило, громадський порядок не порушував, не був помічений у нетверезому стані або непристойній компанії, ввічливий, відповідальний, виховує сина, дитина доглянута. Відповідно до Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 27 вересня 1989 року, батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] , матері позивача, на підставі договору купівлі-продажу від 09 квітня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Мурадовою С.Г., та договору купівлі-продажу від 10 жовтня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Мурадовою С.Г., належить житловий будинок [ADDRESS] . Згідно з Довідкою КНП «Медичний центр з профілактики та лікування залежності м. Краматорськ» у м. Слов`янськ від 27 лютого 2023 року за №24/50, [PERSON] на диспансерному обліку у лікаря-нарколога не перебуває, за медичною допомогою не звертався. Згідно з довідкою КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги» від 23 лютого 2023 року, [PERSON] в амбулаторному відділенні під наглядом лікаря-психіатра не перебуває. Відповідно до Витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» [PERSON] на території України станом на 20 березня 2023 року до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. У 2017 році [PERSON] закінчив Донбаську національну академію будівництва і архітектури та здобув кваліфікацію ступінь вищої освіти бакалавр за напрямом підготовки «Екологія, охорона навколишнього середовища та збалансоване природокористування» з професійною кваліфікацією інженер-еколог, що підтверджується дипломом бакалавра [NUMBER] від 30 листопада 2017 року. Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, [PERSON] був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 01 лютого 2018 року по 07 грудня 2022 року та займався ремонтом взуття та шкіряних виробів, та ремонтом і технічним обслуговуванням готових металевих виробів. Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 13 березня 2023 року за №QMTUQOJVQP4NL8QP, станом на 13 березня 2023 року залишок на рахунку [PERSON] становить 102 927,89 грн. Відповідно до Висновку органу опіки та піклування Слов`янської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області від 05 квітня 2023 року за №01.01-14/318, встановлено, що мати дитини [PERSON] є громадянкою Республіки Вірменії, має посвідку на тимчасове проживання в Україні, термін дії посвідки на тимчасове проживання сплинув 10 жовтня 2022 року. [PERSON] в березні 2022 року разом з малолітньою дитиною виїхала за межі України, де перебуває до теперішнього часу. В грудні 2022 року [PERSON] повернув малолітнього [PERSON] , [INFO] , до України. [PERSON] не виявила бажання повернутися в Україну, вирішила залишитися за кордоном. Вихованням та утриманням дитини не займається. Малолітня дитина, [PERSON] , [INFO] , з грудня 2022 року мешкає разом з батьком [PERSON] . Був разом з дитиною зареєстрований як особа ВПО у м. Києві. На теперішній час знятий з обліку. Службою у справах дітей Слов`янської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області були обстежені умови проживання малолітньої дитини за адресою: [ADDRESS] . В будинку належні умови проживання, є окрема кімната для дитини, у дитини в шафі випрані та випрасувані речі. Будинок належить на праві власності дідусю зі сторони батька. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини 30 березня 2023 року було розглянуто наступне питання, враховано ставлення обох батьків до визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , інтереси, насамперед, дитини та факт того, що мати добровільно віддала дитину батьку [PERSON] , який з грудня 2022 року займається вихованням та утриманням малолітньої дитини. Враховуючи викладене, а також рішення комісії з питань захисту прав дитини від 30 березня 2023 року, орган опіки та піклування Слов`янської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області вважає доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16.11.2020 року по справі № 313/310/18 вказав, що при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Отже, приймаючи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, факт того, що мати добровільно віддала дитину батьку, а сама залишилась за кордоном, вік дитини, матеріально-побутові умови проживання, а також висновок органу опіки та піклування Слов`янської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області та інші обставини, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання дитини, та вважає за необхідне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з його батьком - [PERSON] . При цьому визначення місця проживання дитини з батьком не позбавляє матір права виховувати дитину, утримувати її та спілкуватися з нею, а батько не повинен чинити матері у цьому перешкод. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір по справі в розмірі 1073,60 грн. та його позовні вимоги задоволені в повному обсязі, тому суд прийшов до переконання, що витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073,60 грн. за подання позову до суду слід покласти на відповідача, стягнувши їх з відповідача на користь позивача. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved