Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-18 00:00:00

22.02.2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить розірвати шлюб між ним та відповідачем [PERSON] , зареєстрований 20.10.2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Тарутинського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №77, та визначити місце проживання та виховання малолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] ; сина [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] , мотивуючи тим, що спільне життя з відповідачкою не склалося, зникло порозуміння, у зв`язку з цим виникли неприязні стосунки, втрачено почуття взаємної любові та поваги один до одного, що є основою сім`ї. На цьому ґрунті між нами виникали сварки, свідками яких нерідко ставали наші діти, що негативним чином впливає на їх психічний стан та спричиняє їм душевні страждання. Разом з тим останнім часом ніяких шлюбних відносин між нами не підтримуються, фактично вони носять формальний характер. З кінця 2021 року кожен з нас живе своїм окремим життям та своїми інтересами, що призвело до фактичного припинення існування нашого шлюбу. Позивач [PERSON] та ії представник [PERSON] , який здійснює свої повноваження на підставі ордеру серії ВН № 1209521 від 21.02.2023 року, в судове засідання не з`явились, надали заяву в якій просили справу розглянути за їх відсутністю, на позовних вимогах наполягають та просять задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву в якій просив справу розглянути за його відсутністю та не заперечував проти задоволення позовних вимог. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог Органу опіки та піклування Тарутинської селищної ради в судове засідання не з`явився, надав заяву в якій позов визнав у повному обсязі та просив справу розглянути за відсутністю представника. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За змістом частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і підставі доказів, поданих учасниками справи. Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вирішуючи позовні вимоги про розірвання шлюбу, суд виходить з такого. Статтею ст.56 СК України передбачено право дружини та чоловіка на особисту свободу, у тому числі й на припинення шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. За змістом ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно вивчивши обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони знаходяться в зареєстрованому шлюбі з 20.10.2007 року який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Тарутинського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №77, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.14). В період шлюбу у сторін народилися діти: - син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 30.10.2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Тарутинського районного управління юстиції Одеської області, на підставі актового запису №80 (а.с.15); - син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 19.05.2016 року Центральним районним у місті Миколаєві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, на підставі актового запису №52 (а.с.18). Сторони разом не проживають, сумісного господарства не ведуть, зберегти шлюб не бажають. Згідно статті 51 Конституції України та статті 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. Статтею 104 СК України передбачено, що підставою припинення шлюбу є його розірвання судом. Щодо вимоги про визначення місця проживання малолітніх дітей, суд зазначає наступне. Як зазначалось вище, сторони по справі мають дітей: [PERSON] , [INFO] (а.с.15) та [PERSON] , [INFO] (а.с.18). Згідно довідки з витягу з реєстру територіальної громади від 13.02.2023 року за №2023/001338141 [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.13). Суду був наданий висновок органу опіки та піклування Тарутинської селищної ради Болградського району Одеської області за вих. №584/01-13 від 28.03.2023 року, з якого вбачається, що Орган опіки та піклування Тарутинської селищної ради вважає доцільним: -визначити місце проживання та виховання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] - визначити місце проживання та виховання малолітнього [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками (ч.2 ст.7 СК України). Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (ч.8 ст.7 СК України). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч.9 ст.7 СК України). Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» - кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 2 ст. 160 СК України Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Згідно зі статтями 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Згідно з ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Як вбачається з висновку про визначення місця проживання малолітніх дітей, діючи в інтересах дітей, орган опіки і піклування Тарутинської селищної ради, визначив місце проживання малолітніх дітей сторін. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Враховуючи, що позивачка займається вихованням малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , піклується про нього, має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, із урахуванням віку дитини, суд вважає, що на даний час проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] з матір`ю, який фактично проживає з нею, буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи й позитивно сприятиме його розвитку як психологічному так і фізичному, а місце проживання сина [PERSON] , [INFO] , визначити з батьком, що буде відповідати його інтересам. Крім цього, визначення місця проживання дитини разом із батьком або матір`ю, не позбавляє матір або батька права на особисте спілкування за дитиною та прийняття участі у її вихованні. Таким чином, враховуючи, що сторони погодились на даний порядок визначення місця проживання та виховання своїх малолітніх дітей, висновок органу опіки та піклування пітверджує наміри сторін, судом не встановлено обставин, що при визначені місця проживання дітей будуть порушені іх права, а тому наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved