Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до Заводського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Український графіт», в якій просить визнати бездіяльність Приватного акціонерного товариства «Український графіт» щодо припинення виплати середньої заробітної плати та зобов`язати Приватне акціонерне товариство «Український графіт» здійснювати виплати середньої заробітної плати з 19.07.2022 року та до закінчення особливого періоду. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він офіційно працевлаштований в Приватному акціонерному товаристві «Український графіт», 5 цех, табельний номер 0011613. З 10.03.2022 року його було мобілізовано. На сьогоднішній день, він перебуває на військовій службі в ВЧ [NUMBER] . Починаючи з 19.07.2022 відповідач перестав виплачувати йому середню заробітну плату. Позивач категорично не погоджується з припиненням виплати йому середнього заробітку на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ. У зв`язку з чим, просить визнати бездіяльність Приватного акціонерного товариства «Український графіт» щодо припинення виплати середньої заробітної плати та зобов`язати здійснювати виплати середньої заробітної плати з 19.07.2022 року та до закінчення особливого періоду. Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13.12.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження із викликом (повідомленням) учасників справи у судове засідання, розгляд справи призначено на 06.01.2023. Цією ж ухвалою встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи. 13.02.2023 відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Свою позицію обґрунтував тим, що відповідно до витягу з наказу від 30.03.2022 за №21/335, позивача з 10.03.2022 зараховано до списків особового складу Збройних Сил України. 11.04.2022 Наказом по підприємству № 371к Позивача увільнено від виконання посадових обов`язків та згідно з ст. 119 КЗпП України збережено за ним робоче місце, посаду та середній заробіток на підприємстві.18.07.2022 Наказом по підприємству № 91/1 припинено з 19.07.2022 нарахування і виплату середнього заробітку працівникам, які залучені до виконання обов`язків, передбачених Законом України «Про військовий обов`язок і військову справу», «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», відповідно до наказів по підприємству. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» внесено зміни та у частині третій статті 119: слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада». Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», прийнятий Верховною Радою України 01.07.2022, набрав чинності 19.07.2022. Твердження позивача про те, що за працівниками, призваними на військову службу до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», слід зберігати середній заробіток та місце роботи є необґрунтованим, враховуючи, що прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 2352 не визначено особливостей застосування норми частини 3 ст. 119 КЗпП, а отже з дня набрання чинності Закону за мобілізованими працівниками зберігатиметься лише робоче місце і посада. Крім того, відповідно до роз`яснень Міністерства економіки України щодо застосування положень Закону №2352, викладених в листі від 26.07.2022 №4711-06/52362-09, з метою уникнення дискримінаційних підходів відносно працівників, які будуть прийняті ( призвані) на військову службу після дня набрання чинності Законом, збереження роботодавцем заробітної плати за працівниками, які були прийняті (призвані) на військову службу до дня набрання чинності Законом, на думку міністерства, слід припинити. На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні позову. У судове засідання Позивач не з`явився, Через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи за відсутності відповідача та представника відповідача, просила у задоволенні позову відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивач [PERSON] перебуває в трудових відносинах з ПрАТ «Укрграфіт» та займає посаду оператора з обслуговування установок для пилогазоуловлювання доменного відділення цеху механічної обробки електродної продукції №5. Відповідно до витягу з Наказу від 30.03.2022 за №21/335, позивача з 10.03.2022 зараховано до списків особового складу Збройних Сил України. 11.04.2022 Наказом по підприємству № 371к [PERSON] звільнено від роботи на час проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період та, згідно з ст. 119 КЗпП України збережено за ним робоче місце, посаду та середній заробіток на підприємстві. 18.07.2022 Наказом по підприємству № 91/1 припинено з 19.07.2022 нарахування і виплату середнього заробітку працівникам, які залучені до виконання обов`язків, передбачених Законом України «Про військовий обов`язок і військову справу», «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», відповідно до наказів по підприємству. Вирішуючи даний спір, суд виходить з таких підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Спірні правовідносини сторін виникли з приводу нарахування та виплати позивачу, як військовослужбовцю за контрактом, середнього заробітку, як гарантії згідно ст. 119 КЗпП України(в редакції на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до частини третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу (в редакції на час виникнення спірних правовідносин). Статтею 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» N2232-XII встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Глава VII Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» N 2232-XIIврегульовує особливості призову під час мобілізації. Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами 3,4 статті 119 Кодексу законів про працю України. Слід зазначити, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» внесено зміни у ч. 3 ст. 119 КЗпП України: слова "зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток" замінити словами "зберігаються місце роботи і посада". Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» прийнятий Верховною Радою України 01.07.2022, набрав чинності 19.07.2022, отже саме з 19.07.2022 ч. 3 ст. 119 КЗпП України діє в такій редакції: За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відтак, компенсація з бюджету середнього заробітку на підприємстві (в установі/організації), де працювала особа на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності здійснюється по 18.07.2022 включно, тобто до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022. При цьому державою мобілізованим працівникам забезпечено виплату грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року № 168. Пунктом 1 вказаної постанови передбачається установити, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Таким чином, держава взяла на себе обов`язок з виплати щомісячного забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил та мобілізованим працівникам та при цьому з 19 липня 2022 року зняла цей обов`язок з роботодавців, які в умовах війни та воєнного стану мають обмежені фінансові можливості. Оскільки закон не має зворотної дії в часі, обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку зберігається включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом. Водночас, зазначені зміни не обмежують права суб`єктів господарювання приватної форми власності зберігати такі виплати і після набуття чинності цим Законом. Тобто, якщо роботодавець бажає і має можливість виплачувати середній заробіток, то він вправі це продовжувати робити. Відповідно до роз`яснень Міністерства економіки України щодо застосування положень Закону № 2352, викладених в листі від 26.07.2022 р. № 4711-06/52362-09, з метою уникнення дискримінаційних підходів відносно працівників, які будуть прийняті (призвані) на військову службу після дня набрання чинності Законом, збереження роботодавцем заробітної плати за працівниками, які були прийнятті (призвані) на військову службу до дня набрання чинності Законом, на думку Міністерства, слід припинити. Разом з тим, відповідно до статті 9-1 КЗпП підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників. Враховуючи, що прикінцевими та перехідними положеннями Закону №2352 не визначено особливостей застосування норми частини третьої статті 119 КЗпП, то з дня набрання чинності вказаного Закону за працівниками, призваними (прийнятими) до дня набрання чинності Законом №2352 на військову службу, слід зберігати лише місце роботи (посаду). Враховуючи викладене, з моменту набрання чинності Законом №2352, на думку Мінекономіки, яку також підтримує відповідач, не вбачається правових підстав для продовження виплати роботодавцем середньої заробітної плати працівникам, які були прийнятті (призвані) на військову службу до 19.07.2022 року. Відповідно до конституційних повноважень Верховна Рада України як єдиний орган законодавчої влади в Україні виключно законами України закріплює права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості. Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ був прийнятий Верховною Радою України відповідно до конституційних повноважень. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Конституційний Суд України у п. 2. 3. Рішення від 22 травня 2018 року №5-р/2018 сформулював юридичну позицію, відповідно до якої: «На думку Конституційного Суду України, держава, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей, має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю». У п. 3 вказаного рішення зазначено, що Верховна Рада України, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей держави, та з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, має змогу запроваджувати, змінювати, скасовувати або поновлювати такі пільги, оскільки вони не мають фундаментального характеру, а отже, не можуть розглядатися як конституційні права, свободи та гарантії їх реалізації. На цей час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання. Щодо твердження позивача стосовно дії в часі норми права про незастосування ч.3 ст. 119 КЗпП України до трудових відносин, які виникли до внесення змін до ч. 3 ст.119 КЗпП України, тобто до 19.07.2022 року Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 N 2352-IX не містить вимог, що вказані зміни у законодавстві стосуються осіб, як і призвані на військову службу вже після набрання чинності таких змін. Позивач, посилаючись на незворотність дії закону в часі, помилково стверджує, що положення нового законодавчого акту не повинно поширюватися на трудові відносини, які виникли з Приватним акціонерним товариством «Український графіт». Отже, норма закону ч. 3 ст. 119 КЗпП України у редакції Закону №2352-ІХ поширюється на правовідносини в даному випадку, які виникли до набрання чинності нормою, так і після цього. Так, відповідно до змін, внесених до ч.3 ст.119 КЗпП Законом № 2352 з 19 липня 2022 року, Відповідачем за військовослужбовцями за контрактом зберігається робоче місце та посада, проте середній заробіток не зберігається та не виплачується. Відповідно до вищезазначеного, Приватним акціонерним товариством «Український графіт» застосовано зміни, внесені до ст.119 КЗпП, у відповідності до норм ст.58 Конституції та згідно п.3 ст.5 ЦК України, а саме з дня, коли Закон №2352 набрав чинності з 19 липня 2022 року і тільки до тих прав і обов`язків щодо нарахування і виплати заробітної плати, що виникли після набрання законом чинності 19 липня 2022 року. При цьому відповідачем Приватним акціонерним товариством «Український графіт» не було скасовано накази про нарахування середнього заробітку мобілізованим працівникам, які були видані до набрання чинності Законом №2352, яким внесено зміни до ч.3 ст.119 КЗпП. Виходячи з зазначеного, норма ч.3 ст.119 КЗпП України у частині збереження середнього заробітку втратила чинність, відтак відповідачем не порушено норми ст.58 Конституції України та ЦК України щодо незворотності дії закону в часі, тому нарахування та виплати середнього заробітку з 19 липня 2022 року Приватним акціонерним товариством «Український графіт» припинено правомірно у повній відповідності до Закону. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що відповідач, видаючи Наказ № 91/1 від 18.07.2022 діяв відповідно до вимог чинного законодавства, тому у задоволенні вимог позивача [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Український графіт» про визнання бездіяльності щодо припинення виплати середньої заробітної плати та зобов`язання здійснювати виплати середньої заробітної плати з 19.07.2022 року та до закінчення особливого періоду, слід відмовити в повному обсязі. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом із тим, нормами п. 12 ч. 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, оскільки позивача [PERSON] при зверненні до суду з даними позовом звільнено від сплати судового збору, а у задоволенні його позовних вимог відмовлено, то витрати по сплаті судового збору слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed