Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-23 00:00:00

09 лютого 2023 року до суду надійшла позовна заява ТОВ «Кредит Капітал» до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просить суд стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованість за договором про надання фінансових послуг № 2112278713089 від 03.05.2021 р. в розмірі 38187,27 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що 03.05.2021 р. між [PERSON] та ТОВ «Служба миттєвого кредитування» було укладено договір про надання фінансових послуг № 2112278713089. Позикодавець належним чином виконав свої зобов`язання за договором, надавши позичальнику кредитні кошти в порядку, передбаченому умовами договору. Але відповідач не виконує свої зобов`язання, грошові кошти не повертає, проценти за користування коштами не сплачує. 01.12.2021 р. між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено Договір факторингу № 1-12, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» одержало право вимагати від боржника виконання всіх грошових зобов`язань за договором, право вимоги за яким передано. Станом на день підготовки позову розмір заборгованості за договором про надання фінансових послуг № 2112278713089 від 03.05.2021 р. становить 38187,27 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 3300,00 грн., заборгованість за процентами - 20460,00 грн., заборгованість за простроченими процентами - 14427,27 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, в письмовій заяві просить позовні вимоги ТОВ «Вердикт капітал» задовольнити, розглянути дану цивільну справу без присутності представника позивача на підставі наявних доказів та матеріалів, проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, у відзиві на позовну заяву просить у задоволенні позовних вимог ТОВ «Вердикт капітал» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором - відмовити в повному обсязі, справу розглянути за відсутності відповідача. У відзиві зазначила, що 03.05.2021 р. вона ( [PERSON] ) підписала договір про надання фінансових послуг № 2112278713089 в електронній формі, шляхом підписання електронним підписом. Згідно з наданим позивачем розрахунком за період з 03.05.2021 р. по 02.02.2023 р. заборгованість відповідача за вказаним кредитом становить: 3300,00 грн. - заборгованість за кредитом; 20460,00 грн. - заборгованість за відсотками; 14427,27 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. Вважає, що позов не підлягає задоволенню. Свої заперечення мотивує тим, що в постанові Верхового Суду № 278/2177/15-ц від 17.12.2020 р. підтверджена правова позиція стосовно належних доказів, які підтверджують факт видачі кредитних коштів. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформленні відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Однак позивачем не надано доказів перерахування їй (відповідачці) кредитних коштів. Крім того, на неї (відповідачку) як дружину зниклого безвісти військовослужбовця ЗСУ поширюється дія п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та їх сімей», відповідно до якого військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Зазначає, що позивач подав позов на межі строків позовної давності задля отримання максимальної суми від боржника, так як строк закінчення договору 18.05.2021 р. Просить скоротити суму стягнення до тіла позики, оскільки позивач зловживає своїм правом вимоги сплати відсотків за користування коштами, суттєво збільшуючи її розмір, та нараховуючи штрафні санкції та проценти після закінчення строку дії договору. Крім того, відповідно до п. 6-1 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем. В судове засідання сторони не з`явились, про час і місце судового засідання повідомлені. В зв`язку з чим справа розглядається відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у відсутність учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню враховуючи наступне. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 03 травня 2021 року між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та [PERSON] укладено договір про надання фінансових послуг № 2112278713089 «Стандартний» за допомогою відповідного електронного сервісу. Згідно з пунктом 1.1 зазначеного кредитного договору кредитодавець надає позичальнику кредит в сумі 3300,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах цього кредитного договору. Відповідно до пункту 1.3 договору орієнтовний строк повернення кредиту - 16 днів з моменту отримання кредиту. У разі сплати всіх нарахованих на дату такої сплати процентів, орієнтовний строк повернення кредиту перераховується та становить 16 днів з моменту сплати всіх нарахованих процентів. Відповідно до пункту 1.4 зазначеного договору проценти за користування Кредитом розраховуються від суми кредиту за кожен день користування, протягом фактичного строку користування кредитом починаючи з першого дня перерахування суми кредиту у наступному розмірі: а) 2 % за кожен день користування кредитом за умови сплати всіх нарахованих процентів за користування кредитом не пізніше, ніж протягом орієнтовного строку повернення кредиту; б) починаючи з першого дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 1,64 % порівняно з процентною ставкою, зазначеною у п. 1.4 а); в) починаючи з 15 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 1,38 % порівняно з процентною ставкою, зазначеною у п. 1.4 б); г) починаючи з 30 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 2,65 % порівняно з процентною ставкою, зазначеною у п. 1.4 в) (а.с. 10-14). Також сторонами підписано паспорт споживчого кредиту, що є додатком № 3 до кредитного договору № 2112278713089 від 03 травня 2021 року, в якому визначено строк кредитування, умови його продовження, тип та розмір відсоткової ставки (а.с. 17-20). Таким чином, між сторонами наявні договірні правовідносини. Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмовій формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України, ст.13 Закону України «Про споживчий кредит»). За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України.) Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним в письмовій формі. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19 та від 22 листопада 2021 року у справі № 234/7719/20. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон). У статті 3 Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно з п.6 ч.1 ст. 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому, одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону). За змістом ч.ч.3,4,6 ст.11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до ч.12 ст.11 Закону електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 Закону визначено яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Так, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Із системного аналізу положень вищевказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] була ініціатором укладання кредитного договору, звернулася з заявою до ТОВ «Служба миттєвого кредитування», зазначила бажаний розмір кредиту, строк кредитування, надала необхідні для укладання договору особисті дані, зокрема реєстраційний номер облікової картки платника податків, паспортні дані, реквізити банківської карти для перерахування кредитних коштів тощо. Договір про надання фінансового кредиту та Паспорт споживчого кредиту (Додаток 3) підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, тобто сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. Укладеного сторонами кредитного договору [PERSON] не оспорювала, з відповідним позовом до суду не зверталася, у відзиві на позовну заяву зазначила, що підписала договір про надання фінансових послуг № 2112278713089 в електронній формі, шляхом підписання електронним підписом. Отже, підписавши вищевказаний договір одноразовим електронним ідентифікатором [PERSON] добровільно погодилася у письмовому вигляді на умови кредитування, зокрема, розмір кредиту, порядок його надання та відсотки за користування кредитом. Через платіжного оператора ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», з яким ТОВ «Служба миттєвого кредитування» укладено договір про організацію переказу грошових коштів, кредитор надав кредит відповідачці у розмірі 3300 грн. шляхом перерахування 03.05.2021 року коштів на банківську карту позичальника [PERSON] № [NUMBER] Visa АТ «ПриватБанк», реквізити якої було зазначено під час верифікації карти через ВФП під час укладення кредитного договору, що підтверджується повідомлення директора ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» від 11.01.2022, та інформацією щодо порядку (процедури), хронології дій щодо укладення електронного договору, вчинених Товариством та Замовником в інформаційно-телекомунікаційній системі та поза нею з зазначенням часу та дати таких дій, відповідно до якої відповідачка зазначила номер своєї картки, яка була верифікована через ВФП (а.с. 21, 24). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) Отже, наявні у матеріалах справи докази підтверджують перерахування відповідачці коштів за договором про надання фінансових послуг № 2112278713089 від 03.05.2021 р. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачка, стверджуючи про неотримання даних коштів у кредит, доказів на спростування даних обставин до суду не надала, як-то банківську виписку, або довідку з банку про неналежність їй картки або рахунку, на який відбувалось зарахування коштів. 01 грудня 2021 року між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ТОВ «Вердикт капітал» було укладено договір факторингу № 1-12, відповідно до якого ТОВ «Служба миттєвого кредитування» відступило на користь ТОВ «Вердикт капітал» право грошової вимоги до боржників за договорами, у тому числі за договором, що укладений між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та відповідачкою, а ТОВ «Вердикт капітал» набуло право вимагати від боржника виконання всіх грошових зобов`язань за договором, право вимоги за яким передано, в тому числі за кредитним договором від 03 травня 2021 року за № 2112278713089, укладеним з [PERSON] . Загальний розмір заборгованості відповідача за кредитним договором станом на дату укладення договору факторингу становив 23760 грн., що підтверджується копією договору факторингу № 1-12 від 01.12.2021 р., додатком № 3 до договору факторингу, розрахунком заборгованості за кредитним договором (а.с. 29-42, 25-27). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Відповідно до п. 2.3 Договору факторингу № 1-12 від 01.12.2021 р. з дати відступлення прав вимоги фактор має право здійснювати нарахування та стягнення процентів (в тому числі за період користування коштами до моменту переходу прав за цим договором, якщо вони не були нараховані клієнтом) за Договорами фінансових послуг за умови дотримання чинного законодавства України, нарахування та стягнення штрафних санкцій за порушення боржниками грошових зобов`язань, нарахування будь-яких платежів і комісій, а також право вимагати у боржників відшкодування збитків, завданих неналежним виконанням грошових зобов`язань, відповідно до законодавства та умов договорів фінансових послуг. Частиною 7 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому ЦК України, ГК України, а також іншими актами законодавства. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідачка належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором не виконала, своєчасно кредитні кошти та відсотки товариству не повернула, у зв`язку з чим утворилась заборгованість. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 2112278713089 від 03.05.2021 р. [PERSON] станом на 18 січня 2023 року має заборгованість перед ТОВ «Вердикт Капітал» в розмірі 38187,27 грн., з яких: - заборгованість по основній сумі кредиту - 3300,00 грн., - заборгованість по відсоткам на дату відступлення прав вимоги - 20460,00 грн., - заборгованість по відсоткам за період з 01.12.2021 р. по 26.01.2022 р. - 14427,27 грн. (а.с. 28). Стосовно обґрунтування нарахованої суми заборгованості суд зазначає, що уклавши договір № 2112278713089 від 03.05.2021 відповідачка погодилась із запропонованими умовами договору, відтак розуміла, яка сума надається позичальнику, на який строк, та на яких умовах буде застосовуватися та чи інша відсоткова ставка. Правильність розрахунку заборгованості відповідачкою не спростована. Що доводів відповідачки про несправедливі умови договору про надання фінансових послуг № 2112278713089 від 03.05.2021 р. та невідповідність його положенням Закону України «Про захист прав споживачів» суд зазначає наступне. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності кредитного договору. Зазначений договір недійсним не визнано. При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України. Також відповідачка не надала доказів, які б давали підстави застосувати до неї положення ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей». Крім того, суд не погоджується з доводами відповідачки [PERSON] про відсутність права кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти після спливу визначеного строку кредитування, який на думку відповідачки закінчився 18.05.2021 р. Відповідно до усталеної судової практики після спливу строку кредитування внаслідок закінчення цього строку, визначеного у відповідному кредитному договорі, або внаслідок реалізації кредитодавцем свого права на дострокове стягнення всієї суми заборгованості за кредитом в порядку ст.1050 ч.2 ЦК України (шляхом направлення позичальнику відповідної вимоги або шляхом подання відповідного позову до суду) припиняється право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за користування кредитом, а також неустойку. В таких правовідносинах права та інтереси кредитодавця забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, та підлягає застосуванню до всього періоду прострочення виконання грошового зобов`язання від дати спливу строку кредитування. Зазначена вище правова позиція суду підтверджується правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року по справі №310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року по справі №916/190/18, від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц, від 23 червня 2020 року по справі №536/1841/15-ц, від 26 січня 2021 року по справі №522/1528/15-ц. Сторонами кредитного договору узгоджено строк дії кредитного договору - 1 рік (п. 1.9 Договору про надання фінансових послуг № 2112278713089 від 03.05.2021 р.). Крім того, сторонами узгоджено порядок нарахування відсотків починаючи з першого, 15 та 30 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту(п. 1.4 Договору про надання фінансових послуг № 2112278713089 від 03.05.2021 р.) . Відповідно до п. 1.9 Договору про надання фінансових послуг № 2112278713089 від 03.05.2021 р. строк дії кредитного договору становить 1 рік, тобто до 03.05.2022 р., а відсотки за користування кредитом були нараховані за період до 26.01.2022 р., що підтверджується розрахунком заборгованості станом на 18.01.2023 (а.с. 28), тобто в межах строку кредитування. Заперечуючи проти позову, відповідачка не надала жодних доказів, які свідчили б про безпідставність чи необґрунтованість позовних вимог. Доводи, наведені відповідачкою, не знайшли свого підтвердження в процесі розгляду справи та не спростували наявність заборгованості. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідачки на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» заборгованості за кредитним договором № 2112278713089 від 03.05.2021 р. в сумі 38187,27 грн. Так як суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір в сумі 2684,00 грн. підлягає стягненню на підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача. Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 9000 грн., суд зазначає наступне. Згідно ч.1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу, та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ст. 30 Закону № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Водночас, для включення всієї суми гонору у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що позов позивача підлягає задоволенню, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Закону № 5076-VI. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. При визначенні суми відшкодування враховується критерій реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V). У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями). У рішенні Європейського суду «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У відзиві на позовну заяву відповідачка [PERSON] зазначає про необгрунтованість безпідставність розміру витрат на правову допомогу в даній справі. На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем до позовної заяви додано договір № 03-01/2023 про надання правової допомоги від 03.01.2023, укладений між Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» та ТОВ «Вердикт капітал», платіжне доручення № 0358530000 від 17.01.2023 на суму 56000,00 грн., заявку на надання юридичної допомоги № 76 від 05.01.2023 по клієнту [PERSON] на суму 9000,00 грн. та витяг з Акту №2 від 09.01.2023 про надавання юридичної допомоги по клієнту (а.с.68-78). Суд вважає завищеною оплату наданих послуг Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс», оскільки дії, що вказані в акті №2 від 09.01.2023 про надавання юридичної допомоги по клієнту, враховуючи невелику складність справи, не вимагали значного обсягу юридичної і технічної роботи та значних витрат часу на виконання даних робіт адвокатом. Враховуючи складність справи, наданий адвокатом обсяг послуг (зокрема, надання консультації та складення позовної заяви), затрачений час на надання таких послуг, критерій реальності таких витрат, суд вважає за доцільне стягнути на користь позивача з відповідачки [PERSON] витрати на професійну (правничу) допомогу у розмірі 2000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved