Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання права власності на квартиру. Зазначав, що 27.07.1995 Київською універсальною біржою було засвідчено договір купівлі-продажу квартири, укладеного між ним та відповідачем, відповідно до якого він, нібито передав відповідачу у власність квартиру [ADDRESS] . На момент укладення вказаного договору у квартирі були зареєстровані його дружина та його малолітня донька. На день подачі позову він продовжує проживати у зазначеній квартирі, несе витрати по оплаті комунальних послуг, несе витрати на ремонт, зареєстрований у ній. Кошти за наслідками укладеного договору купівлі-продажу квартири він не отримував. У порушення вимог ЦК УРСР (1963 року), діючого на момент укладення договору, договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідчений. Крім того, відсутній дозвіл органу опіки та піклування на продаж зазначеної квартири, так як у ній, на момент вчинення договору, було зареєстрована його малолітня донька. Посилаючись на відсутність нотаріального посвідчення договору, відсутність фактичної передачі квартири за договором та відсутність дозволу органу опіки та піклування на його укладення, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 27.07.1995 між ним та відповідачем, зареєстрований Київською універсальною біржою 27.07.1995 № А2407/5452 та визнати за ним право власності на зазначену квартиру. У судове засідання представник позивача не з`явився, подав заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач в силу норм ст. 128 ЦПК України був повідомлений про дату та час судового засідання належним чином, причини неявки суду не повідомив. Товарна біржа «Київська універсальна біржа» була повідомлена про дату та час судового засідання належним чином, причини неявки суду не повідомила. Відповідно до ст. 223 ЦПК України суд ухвалив розглядати справу за відсутності учасників справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом установлено, що 27.07.1995 між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (далі - договір) (а.с. 145). Відповідно до п. 1 договору продавець - [PERSON] , продав а покупець - [PERSON] , купив квартиру [ADDRESS] . Продаж здійснений за 250 000 000 карбованців, які покупець передав продавцю повністю до підписання цього договору (п. 5 договору). Зазначений договір був зареєстрований Київською універсальною біржою. Крім того, згоду на укладення вказаного договору було надано дружиною позивача - [PERSON] (а.с. 134). Відповідно до довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації від 25.11.20 право власності на зазначену квартиру зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Київською Універсальною біржою 27.07.1995 № А2407/5452, зареєстрованого в Бюро 02.08.1995 за реєстрованим № 866/32781 (а.с. 8). Отже, договір був виконаний, так як право власності на спірну квартиру було зареєстровано за відповідачем на підставі договору. Абзацом 2 п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином, до даних відносин підлягає застосуванню ЦК УРСР (1963 року). Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР (1963 року), у редакції, діючій на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Частиною 1 ст. 226 ЦК УРСР (1963 року), у редакції, діючій на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що жилий будинок (або частина його), що є особистою власністю громадянина або подружжя, яке проживає спільно, і їх неповнолітніх дітей, може бути предметом договору купівлі-продажу з додержанням статей 101 і 102 цього Кодексу, а також при умові, що від імені продавця, його дружини і їх неповнолітніх дітей не провадилось продажу більше як одного будинку (або частини його) протягом трьох років, за винятком продажу будинків, придбаних через шлюб або спадкування. Відчуження громадянином жилого будинку більше одного разу на протязі трьох років допускається також при наявності поважної причини з особливого в кожному разі дозволу виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР (1963 року), у редакції, діючій на час виникнення спірних правовідносин, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови N 3 від 28.04.78 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», у редакції діючій на час виникнення спірних правовідносин, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, міни або дарування жилого будинку чи його частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 101, 102, 105, 114, 226 ЦК ( 1540-06 ). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст.47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказів того, що оспорюваний договір не був нотаріально посвідчений позивачем суду не надано. Пунктами 6, 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. До позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред`явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше. Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР (1963 року), у редакції, діючій на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно зі ст. 75 ЦК УРСР (1963 року), у редакції, діючій на час виникнення спірних правовідносин, позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (ст. 80 ЦК УРСР (1963 року), у редакції, діючій на час виникнення спірних правовідносин). Як установлено судом, оспорюваний правочин було укладено 27.07.1995, з позовом до суду [PERSON] звернувся 14.12.20, тобто з пропуском строку встановлено ЦК УРСР (1963 року). В силу норм ЦК УРСР (1963 року) позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін та є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Оскільки строк позовної давності, встановлений ЦК УРСР (1963 року) в три роки, [PERSON] пропущено, клопотання про поновлення цього строку ним до суду подано не було, а тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині визнання договору недійсним. Не підлягає задоволенню і позов в частині визнання за [PERSON] права власності на спірну квартиру, оскільки в силу норм ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, однак, у порушення вказаних норм ЦПК України у позові не вказані обставини на обґрунтування зазначеної позовної вимоги, не вказані підстави для визнання за позивачем права власності на спірну квартиру та не додані докази на підтвердження зазначеної позовної вимоги.

Outcome: dismissed