Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-10 00:00:00

Адвокат Кайдашов Віталій Сергійович звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова в інтересах [PERSON] із позовом до територіальної громади в особі Харківської міської ради, в якому просить визнати за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належала [PERSON] та перейшла у спадок позивача згідно із заповітом від 23.11.2009 року. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 23.11.2009 року складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Корнійчуком О.В., відповідно до якого [PERSON] заповіла позивачеві все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, що належало їй на день смерті та на що за законом мала право. Отже єдиним спадкоємцем за заповітом [PERSON] визначено позивача. [INFO] [PERSON] померла, після смерті якої заведено спадкову справу №346П/2021. Із заявою про прийняття спадщини звернулась позивач до П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 25.01.2022 року відмовлено позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Підставою відмови стало ненадання документів, що посвідчують право власності на квартиру по [ADDRESS] . Також у постанові роз`яснено право позивача звернутися до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування на нерухоме майно. Вказує, що звернутись з оригіналами відповідних документів позивач наразі не має можливості у зв`язку з тим, що вони знаходились у власника квартири - [PERSON] , після смерті якої знайти їх не вдалось. Позивач звернулась до КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради та отримала копію свідоцтва про право власності на житло від 14.01.1998 року № [NUMBER] , в якому власником квартири за адресою: [ADDRESS] зазначено [PERSON] . Представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, згідно якого Харківська міська рада вважає позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вказує, що позовна вимога про визнання права власності на квартиру за позивачем підміняє собою порядок вчинення нотаріальної дії нотаріусом, оскільки підставою для відмови у видачі свідоцтва про право власності була відсутність підтвердження права власності спадкодавця на нерухоме майно. Позивач не звертався до уповноважених органів для отримання дублікату свідоцтва про право власності та не отримував відмови, а тому в даному випадку відсутній спір між позивачем та Харківською міською радою. Також позивачем не надано до суду відомостей щодо прийняття позивачем спадщини у встановлений законом шестимісячний строк після смерті [PERSON] та чи не було ним пропущено вказаного строку. Крім того, посилався на норми статей 1277 та 1241 ЦК України. На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Ухвалою судді від 08.06.2022 року після усунення недоліків, заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалами судді від 14.07.2022 року та від 11.11.2022 року постановлено проводити судові засідання за участю представника позивача в режимі відеоконфоренції поза приміщенням суду з використанням власних технічних засобів. Ухвалою суду від 11.11.2022 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 26.12.2022 року витребувано докази від П`ятої харківської міської державної нотаріальної контори. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у ній. Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Суд, заслухавши вступне слово представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов наступного висновку. Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.» Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. За приписом ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 2 ст.13 та ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст.83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п.2, п.4, п.6 - п.7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч.8 ст.279 ЦПК України, судом досліджуються письмові пояснення, викладені в заявах по суті і докази, надані до суду. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) 23.04.2021 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої входить квартира [ADDRESS] , яка належала померлій на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане 14.01.1998 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду р№1-98-103322, що підтверджується копією вказаного свідоцтва, а також довідкою КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради №1106271 від 08.07.2021 року. Як вбачається з витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі №65484757 від 26.05.2021 року після смерті [PERSON] 26.05.2021 року П`ятою Харківською міською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа №346П/2021 на підставі заяви про прийняття спадщини сестрою померлої - [PERSON] від 26.05.2021 року. Зазначене також підтверджуються наданими копіями спадкової справи. 07 липня 2021 року [PERSON] подала до П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після померлої [PERSON] як спадкоємець за заповітом. Також 21.09.2021 року до П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після померлої [PERSON] подав [PERSON] як спадкоємець четвертої черги у відповідності до ст.1264 ЦК України. Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №64894414 від 26.05.2021 року, а також інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №64894429 від 26.05.2021 року, спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину відсутні, а також за життя [PERSON] складено заповіт №48488955, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Корнійчук О.В. за реєстровим №4030 від 23.11.2009 року. Постановою державного нотаріуса П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори Стрельникова А.С. від 25.01.2022 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [INFO] [PERSON] на квартиру, що розташована у [ADDRESS] . Згідно змісту постанови підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину є відсутність правовстановлюючих документів про право власності на зазначене нерухоме майно. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) За правилами ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно ч.ч.1, 3, 5 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка) (ч.1 ст.1241 ЦК України). Матеріали справи не містять доказів в підтвердження наявності спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку за законом після смерті [PERSON] .. Так, батьки [PERSON] померли, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 15.08.2000 року, копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 14.01.2015 року. Відомості про дітей відсутні. У шлюбі не перебувала, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про відсутність актового запису цивільного стану №00030911011 від 26.05.2021 року. Для підтвердження наявності спадкового майна, яке підлягає державній реєстрації та місця його знаходження, нотаріусу слід подати документ, що підтверджує право власності спадкодавця на майно з відміткою органу, що проводить реєстрацію, або реєстраційного посвідчення, яке є невід`ємною частиною правовстановлюючого документа. Згідно зі статтею 68 Закону України «Про нотаріат» та підпункту 4.15 пункту 4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року №296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки заборони або арешту цього майна. Враховуючи, що позивачу як спадкоємцю відмовлено у підтверджені її прав шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом з підстав відсутності правовстановлюючих документів на вказане спадкове майно, відповідачем у справі не визнається право власності позивача на квартиру [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , померлої [INFO] в цілому, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивача обраним ним шляхом. При цьому відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частина 5 ст.1268 ЦК України передбачає, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини. За змістом частини 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1270 ЦК України). За змістом частин 1 та 3 статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, тобто зміна власника майна, що підлягає державній реєстрації, неможлива без перереєстрації права власності. Тому свідоцтво про право на спадщину є обов`язковим, коли об`єктом спадкування є нерухоме майно, що підлягає обов`язковій державній реєстрації. Суд зазначає, що [PERSON] , як спадкоємець за заповітом своєчасно, відповідно до ст.1269 ЦК України подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Приватним нотаріусом було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] в зв`язку з відсутністю у спадкоємця правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Однак, факт належності на праві приватної власності [PERSON] , яка померла [INFO] , зазначеної квартири підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, зазначеними вище. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною першою статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає прямо із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи наведене, приймаючи до уваги, що позивач - [PERSON] , будучи спадкоємцем за заповітом, у встановлені законодавством строки подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , враховуючи відсутність спадкоємців за законом, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог останньої про визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом на спадкове майно - квартиру [ADDRESS] . З огляду на викладене, обставини, на які посилається представник відповідача як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, є безпідставними та такими, що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Згідно зі ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Положеннями ст.89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про задоволення позову. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 6000 гривень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved