Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-10 00:00:00

Позивач звернувся із вищенаведеним позовом до відповідача, в якому, посилаючись на те, що [INFO] близько 11:25 відповідачі у соціальній мережі Фейсбук на персональній сторінці розмістили пост, який містить недостовірну інформацію стосовно позивача, зокрема, наступного змісту: «Починалось це як «Літературне угрупування СТАН». Радикальні ліваки, анархісти. Головним у них був - [PERSON] …»; «факт лишається фактом - в найгарячіший, найвідповідальніший період ліваки очолювані [PERSON] підписали мирну угоду з майбутнім ЛНР». Вказує, що персональна сторінка використовується відповідачами спільно, соціальна мережа Фейсбук надає лише майданчик для вільного спілкування та поширення інформації та не несе відповідальності за висловлювання тих чи інших осіб. З пояснень позивача, поширена відповідачами інформація за своїм змістом є негативною, нічим не підтвердженою, не відповідає дійсності та порушує немайнові права позивача, принижує честь, гідність та ділову репутацію, спрямована на маніпулювання громадською думкою та створення негативного образу позивача. На підставі викладеного позивач просив визнати вищенаведену інформацію, поширену відповідачами на персональній сторінці, недостовірною та такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію позивача, зобов`язати відповідачів протягом трьох календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили видалити вказану інформацію з персональної сторінки відповідачів, розмістивши у ній під назвою «Спростування» абзац перший резолютивної частини рішення. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 26.04.2019 у справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання (головуючий суддя Андрейчук Т.В.). Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 02.04.2020 (головуючий суддя Андрейчук Т.В.) позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою сторони позивача. Постановою Київського апеляційного суду від 22.07.2020 скасовано ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 02.04.2020, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 04.08.2020 головуючим у справі визначено суддю Андрейчука Т.В. Ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання від 02.02.2021, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. На підставі розпорядження в.о. керівника апарату Зірник О.О. призначено проведення повторного автоматичного розподілу справи внаслідок мобілізації судді Андрейчука Т.В. та неможливістю у зв`язку з цим продовжувати розгляд справ. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.05.2022 головуючим у справі визначено суддю Дибу О.В. В судове засідання позивач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в минулих судових засіданнях підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. Відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що він не має жодного відношення до спірного посту, позивачем не надано належних та допустимих доказів протилежно, норми законодавства, на які посилався позивач в обґрунтування позовних вимог, є застарілими та такими, що суперечать чинному законодавству України. У відповіді на відзив представник позивача спростовував твердження відповідача [PERSON] , наведені у відзиві, вказуючи, що звертаючись до суду з вказаним позовом позивач не посилався на норму законодавства, яка зі слів відповідача є застарілою, при цьому згідно вимог чинного законодавства обов`язок доведення достовірності поширеної інформації все ж покладається на відповідача. Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно положень ст.201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. За ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. За змістом ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У відповідності з ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями та одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточення, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних рис у процесі виконанні трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, в тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їхньої підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. За змістом ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок порушення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Згідно із ч. 2 ст. 5 Закону України «Про інформацію» реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. За змістом п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009, юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. З наявної в матеріалах справи роздруківки з соціальної мережі Фейсбук (т.1 а.с.10-15), убачається, що за посиланням [INFO] викладено публікацію, з-поміж іншого наступного змісту: «Починалось це як «Літературне угрупування СТАН». Радикальні ліваки, анархісти. Головним у них був - [PERSON] …»; «факт лишається фактом - в найгарячіший, найвідповідальніший період ліваки очолювані [PERSON] підписали мирну угоду з майбутнім ЛНР». Наявність вказаної публікації також підтверджується скріншотами зі сторінки соціальної мережі Фейсбук, які містяться на CD-дисках, наявних в матеріалах справи. Згідно наданих стороною позивача роздруківок з профілю власника сторінки, на якій було розміщену спірну публікацію, убачається, що її викладено від імені [PERSON] , при цьому сторінка містить посилання на контактні дані власника сторінки у мережі Фейсбук - [INFO] та дату народження [INFO] . Разом з тим, будь-які докази того, що публікант посту як і власник сторінки та відповідачі є одними й тими ж особами, в матеріалах справи відсутні. З офіційного сайту довідкового центру мережі Фейсбук за посиланням [INFO] який є у загальному доступі, убачається, що створити обліковий запис у Фейсбук може будь-яка особа, якій виповнилося 13 років, достатньо ввести ім`я, електронну адресу або номер мобільного телефону, пароль, день народження та стать, при цьому сайт не здійснює верифікацію особи, а тільки підтвердження електронної адреси чи мобільного телефону користувача. Суд звертає увагу на те, що згідно наданої стороною позивача роздруківки з мережі Фейсбук убачається, що вона викладена від імені [PERSON] разом з [PERSON] та 4 іншими особами. Дата розміщення [INFO]. Сама публікація датована [INFO]. Надалі, сторона позивача надає роздруківку з мережі Фейсбук (т.1 ас. 26) з якої убачається, що вона викладена від імені [PERSON] разом з [PERSON] та 4 іншими особами. Дата розміщення [INFO]. Сама публікація датована [INFO]. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є однією із основних засад судочинства (пункт 3 частина перша статті 129 Конституції України). За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ). За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. У справах про спростування недостовірної інформації саме на позивача покладено обов`язок довести, що інформацію є недостовірною та факт поширення її відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено особисті немайнові права позивача. Якщо позивач не надав докази недостовірності, суд має відмовити в задоволені позову, навіть якщо інформація є негативною. Таким чином, стороною позивача не доведено, що негативні на його думку твердження, викладені на одній із сторінок соціальної мережі, є недостовірними та були поширені саме відповідачами. Надані стороною позивача світлини, на яких нібито зображено відповідачів, не дають підстави вважати, що сторінка, на якій було викладено спірну публікацію, належить саме відповідачам. Крім того, відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Згідно із п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009, № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідно до Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Суд вважає, що слід розрізняти факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Однак, навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя. Тобто факти можна підтвердити, а підтвердження оціночних суджень є нездійсненим. Так, суд приходить до висновку про те, що поширена на власній інтернет-сторінці відповідача у соціальній мережі Фейсбук за посиланням посиланням [INFO] інформація наступного змісту: «Починалось це як «Літературне угрупування СТАН». Радикальні ліваки, анархісти. Головним у них був - [PERSON] …»; «факт лишається фактом - в найгарячіший, найвідповідальніший період ліваки очолювані [PERSON] підписали мирну угоду з майбутнім ЛНР», є оціночними судженнями, зробленими на підставі власного розуміння публіканта, особа якого не доведена належними та допустимими доказами. З урахуванням встановлених обставин, в ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження посилання позивача на поширення проти нього саме відповідачами недостовірної інформації, при цьому оспорювана інформація є оціночними судженнями. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог. Інші наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed