Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-11 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та відповідача. Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив встановити факт, що він постійно проживав разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, а саме: на день її смерті: [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [INFO] померла його бабуся [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина за заповітом, складеним на його ім?я, а саме: на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,63 га на території Коршівської сільської ради з цільовим призначенням ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вважаючи себе спадкоємцем звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте йому було відмовлено у видачі свідоцтва на прийняття спадщини, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на вищезазначений будинок. У зв?язку з погіршенням стану здоров`я [PERSON] , зумовленим її віком, з 09.12.2008 по 24.07.2010 (день її смерті) остання проживала з позивачем за місцем його реєстрації та постійного проживання за адресою [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] позивач часто приїжджає в будинок, що залишився після смерті бабусі, за яким доглядає і де обробляє земельну ділянку. Той факт, що він на день смерті [PERSON] проживав з нею за однією адресою можуть засвідчити свідки, а те, що спадковий будинок належав саме бабусі свідчать долучені до матеріалів справи докази. Вважає, оскільки він постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, тому вважається таким, що прийняв спадщину. Щодо можливості визнання права власності на житловий будинок, зазначив що станом на час завершення будівництва спірного житлового будинку, а саме: 1958 рік, законодавством не вимагалась реєстрація права власності на це нерухоме майно, а тому єдиним документом, що засвідчує факт існування об?єкта нерухомого майна, збудованого до 05.08.1992 й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатами його технічної інвентаризації. Крім того записи у погосподарських книгах визнавались як акти органів влади, що підтверджують право приватної власності, відповідно підтвердженням відповідного права могли бути відповідні довідки виконавчого комітету. Отже можна стверджувати, що [PERSON] набула право власності на вказане нерухоме майно, тому останнє входить до складу спадкової маси, і відповідно вважається таким, що ним успадковано. Таким чином на переконання позивача він є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті [PERSON] за заповітом, тому наявні підстави для визнання за ним права власності в порядку спадкування за заповітом на будинок [ADDRESS] . На обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на норми ст. ст. 1216, 1217, 1223, 1233, 1268, 1270 ЦК України. Від Коршівської сільської\~ради Коломийського\~району Івано-Франківської\~області відзив на позовну заяву не надходив. ІІ. Процесуальні дії суду у справі. Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області ухвалою від 09.03.2023 відкрив провадження у справі за позовом [PERSON] до Коршівської сільської ради про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на день смерті та визнання права власності в порядку спадкування, за клопотанням позивача витребувано у приватного нотаріуса Коломийського нотаріального округу копію спадкової справи після смерті [PERSON] , задоволено клопотання про виклик для допиту під час судового розгляду свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Суд ухвалою від 10.04.2023 підготовче провадження у цивільній справі №346/1147/23 за вищезазначеним позовом закрив та призначив справу до судового розгляду по суті. Представник позивача\~ [PERSON] під час судового розгляду заявлені позовні вимоги підтримала повістю, просила суд їх задовольнити. Зазначила, що [PERSON] заповідала все своє майно позивачу, проте право власності на будинок з господарськими будівлями і спорудами оформлено не було, окрім наявності відповідного запису в погосподарській книзі, що у свою чергу свідчить про наявне право власності. На день своєї смерті [PERSON] постійно без реєстрації проживала з позивачем за його зареєстрованим місцем проживання в м. Івано-Франківськ, а тому він вважається таким, що прийняв спадщину після смерті своєї бабусі. Від Коршівської сільської\~ради надійшло клопотання, в якому просять розглядати справу без участі їх представника, не заперечують проти задоволення позовних вимог [PERSON] . Суд, розглянувши заяву відповідача про розгляд справи у їх відсутність, вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідача, який в судове засідання не з`явився, на підставі наявних у суду матеріалів відповідно до положень ч. 3 ст.\~211 та ст. 223 ЦПК України. Допитані судом свідки надали суду такі показання: Свідок [PERSON] пояснив, що проживав по сусідству з [PERSON] в с. Коршів Коломийського району. На момент своєї смерті [INFO] [PERSON] проживала в м. Івано-Франківськ останні пару років зі своїм онуком [PERSON] , який після смерті бабусі доглядав за її хатою. Свідок [PERSON] суду пояснив, що працює та товаришує з позивачем з 2006 року. Неодноразово бував у [PERSON] за місцем його проживання в [ADDRESS] , де роки два до дня своєї смерті проживала і бабця позивача [PERSON] , яку він доглядав. Свідок [PERSON] дала суду показання про те, що являється рідною сестрою [PERSON] , тоді як [PERSON] є їх спільною бабусею, яка все своє майно заповідала позивачу. Роки за два до смерті бабусі брат забрав її жити до себе в м. Івано-Франківськ, де і доглядав до дня смерті [INFO] . ІІІ. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин. Відповідно до свідоцтва про народження від 04.01.1975 серія [NUMBER] батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] . У свою чергу батьками [PERSON] (після одруження «Тринога» - свідоцтво про укладення шлюбу від 03.09.1977 серія [NUMBER] ) є [PERSON] та [PERSON] (свідоцтво про народження від 02.02.1956 серія [NUMBER] ). [PERSON] померла [INFO] , про що в Книзі реєстрації смертей 24.07.2010 виконкомом Коршівської сільської ради Коломийського району зроблено відповідний актовий запис за №32 (свідоцтво про смерть від 24.07.2010 серія [NUMBER] ). Згідно відповіді приватного нотаріуса Досин Н.Ф. від 05.04.2023 №54/01-16 спадкова справа після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] не заводилась у зв`язку з пропущеним строком на прийняття спадщини. З довідки, виданої 06.03.2023 №252/02-26 Коршівською сільською радою, вбачається, що [PERSON] , яка померла [INFO] , була зареєстрована за адресою [ADDRESS] з 1958 року по день смерті. Згідно заповіту від 26.03.1992 [PERSON] все своє майно заповіла онукові [PERSON] . Заповіт посвідчено головою виконавчого комітету Коршівської сільської ради, зареєстровано в реєстрі за №12. З відповіді приватного нотаріуса Досин Н.Ф. Коломийського нотаріального округу від 27.10.2022 №123/01-16 вбачається, що на день смерті [PERSON] з нею за адресою [ADDRESS] зареєстрованих осіб не було, а також відсутній документ на підтвердження права власності на будинок [ADDRESS] . Відповідно до виписки з погосподарської книги від 06.03.2023 №278/02-25 згідно записів в погосподарській книзі №4 за 1986 1990 роки с. Коршів Коломийського району власником житлового будинку з господарськими будівлями в спорудами станом на 01.07.1990 в [ADDRESS] була [PERSON] . Згідно виписки з інвентаризаційних матеріалів №75675 від 17.02.2023 право власності на будинок [ADDRESS] станом на 31.12.2012 в Коломийському бюро технічної інвентаризації не зареєстровано. У свою чергу за вказаною випискою та технічним паспортом на вищезазначений будинок, останній складається з житлового будинку літера «А» загальною площею 34,8 кв.м., житловою площею 18,1 кв.м., сараю літера «Б», навісу літера «В», сараю літера «Г», сараю літера «Д», сараю літера «Ж», вбиральні літера «З», криниці №1. ІV. Нормативно-правове обґрунтування. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі\~ст. 293 ЦПК України, окреме провадження це вид непозовного в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України\~у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У п. 1\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»\~судам роз?яснено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов?язується з наступним вирішенням спору про право. У постанові Верховного Суду у складі Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20.06.2019 у справі №632/580/17 (провадження №61-51сво18) зроблено висновок, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов?язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов?язків. Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі\~№320/948/18 (провадження №14-567цс18) зроблено висновок, що «у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Отже, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов?язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов?язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів». Згідно з п. п. 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України\~від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування»\~судам роз?яснено, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення,\~які можуть вплинути на спадкові права й обов?язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім?єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01.01.2004 тощо. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв?язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно із ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов?язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом ( ст. 1217 ЦК України). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов?язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (ч. ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України). За правилами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268\~ЦК\~України). Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~ст. 1270\~цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який отримав спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, що передбачено ч. 1 ст. 1296 ЦК України. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Відповідно до підпункту 4.15 пункту 4 глави 10 розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 за № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених п. 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Підпунктом 4.18 п. 4 глави 10 розділу ІІ вказаного порядку передбачено, що за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до вимог пункту 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», який узгоджується з положеннями пункту 1 глави 13 розділу І «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 та погодженого з Верховним Судом УРСР 15.01.1966, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995, та інших нормативно-правових актів. Так судом встановлено, що спірний будинок відносився до суспільної групи господарств колгоспний двір, рік побудови 1958, тому при вирішенні спору слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самого спадкодавця на момент закінчення будівництва будинку. Статтею 100 ЦК УРСР 1963 року, визначено, що в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження. Підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах, що передбачено п. 62 Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31.10.1975 №45/5. Додатками №32 та №33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 19.01.1976 №1/5 було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок, тобто виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад, які є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. У погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постановою Ради Міністрів Української РСР від 11.03.1985 №105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР» у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу\~Української РСР,\~затверджена заступником\~Міністра комунального\~господарства Української\~РСР 31.01.1966,\~яка втратила\~чинність на\~підставі наказу\~Держжитлокомунгоспу України\~від 13.12.1995\~№56,\~передбачала обов`язкову\~реєстрацію (інвентаризацію)\~будинків і\~домоволодінь у\~межах міст\~і селищ\~(п.\~4\~Інструкції),\~в тому\~числі й\~на підставі\~записів у\~погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Суспільна група колгоспний двір існувала до 15.04.1991, тобто, до прийняття постанови Верховної Ради Української PCP «Про введення в дію Закону Української PCP «Про власність», якою було введено в дію Закон України «Про власність». Закон Української РСР «Про власність», який набув чинності 15.04.1991, не містить поняття «колгоспний двір» і закріпив загальні положення щодо права власності на майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї. Так, відповідно до ст. 17\~цього Закону\~майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Згідно зі\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до\~ст. 392 ЦК України\~власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. V. Оцінка суду. З урахуванням викладених обставин, суд погоджується з позицією позивача про те, що для підтвердження прийняття ним спадщини має значення встановлення факту постійного проживання [PERSON] з [PERSON] на час відкриття спадщини. Відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадкування заявникам пов`язана з тим, що останніми було пропущено строк для прийняття спадщини та відсутні правовстановлюючі документи на нерухоме майно, належне [PERSON] , а наданими позивачем документами не підтверджується факт постійного проживання зі спадкодавцем за однією адресою на момент відкриття спадщини. У свою чергу з матеріалів справи слідує, що інші спадкоємці, крім [PERSON] після смерті [PERSON] відсутні. Дослідженими судом документами та показаннями свідків у справі доведено факт постійного проживання позивача із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, а саме: [INFO] , а тому позовна заява [PERSON] в цій частині підлягає задоволенню. \~ Крім того суд приходить до висновку, що на час відкриття спадщини спадкодавцю [PERSON] належало право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою [ADDRESS] , оскільки наявний відповідний запис у погосподарській книзі, що у свою чергу є належним та достатнім засобом підтвердження права власності [PERSON] станом на день завершення будівництва, а саме: 1958 рік. На ім?я ж позивача зі сторони [PERSON] було оформлено заповіт на все належне їй майно, а досліджені судом матеріали свідчать, що інші спадкоємці після смерті спадкодавця відсутні, тоді як позивач на момент смерті [PERSON] проживав без реєстрації разом з нею, а тому вважається таким, що прийняв спадщину та не обмежений строками, визначеними Цивільним кодексом України, для звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, на яку має право як згідно заповіту складеного від імені [PERSON] . Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач є єдиним спадкоємцем [PERSON] , а тому наявні підстави для визнання за ним права власності на спірне спадкове майно, а саме будинковолодіння з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . VІ. Заходи забезпечення позову (заяви). Заходи забезпечення позовної заяви судом не вживались, відповідні клопотання від учасників справи не поступали. VIІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Сторонами клопотання про перерозподіл судових витрат не заявлялось. На підставі викладеного,

Outcome: approved