Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-23 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом у якому просила суд ухвалити рішення, яким: розірвати між нею та відповідачем шлюб, зареєстрований 22 липня 2015 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції ум. Києві, актовий запис № 1419. В судове засідання позивачка не з`явилася, в матеріалах справи наявна заява позивачки про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує у повному обсязі та просить суд шлюб між сторонами розірвати. Представник відповідача направила суду відзив на позовну заяву від імені свого довірителя, відповідно до змісту якого відповідач просить суд шлюб між сторонами розірвати, однак не погоджується з обґрунтуванням та причинами розірвання шлюбу. Так відповідно до тексту позовної заяви (а.с.2): «Подружжя зараз має різні погляди на шлюб, сім`ю, суспільні цінності, громадський обов`язок, критерії оцінки поведінки людей. У відзиві представник зазначила, що на даний час кожен з подружжя будує своє нове особисте життя окремо один від одного, а отже, в продовженні даного шлюбу не має жодного сенсу і подальше перебування у ньому буде суперечити інтересам кожного з них.». При розгляді справ про розірвання шлюбу, суд відповідності до ч. 1 ст.12 СК України з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Представник відповідача у відзиві зазначила, що фактичними взаєминами подружжя та дійсними причинами розірвання шлюбу є: подружнє життя без офіційної реєстрації шлюбу між позивачем та відповідачем почато в 2011 році, офіційно шлюб сторони зареєстрували тільки в 2013 році. Відповідач, як зазначає позивачка не змінював поглядів на шлюб, сімейні стосунки, суспільні цінності, на критерії поведінки людей. У відповідача з 2011 року нічого не змінилось по відношенню до дружини. Він, і станом на день слухання даної справи продовжує піклується про дружину, любить її та їх двох дітей, з повагою ставиться до думки дружини, кожного місяця після від`їзду сім`ї перераховує дружині гроші для повноцінного розвитку дітей. Слід зазначити, що фактично шлюбні стосунки припинені в квітні 2022 року, після від`їзду дружини за кордон. Сторони з цього часу не ведуть спільного господарства, проживають в різних країнах, і в результаті тривалого окремого проживання саме позивачкою ініційовано даний спір. На даний час відповідач не може повноцінно піклуватися про своїх дітей, враховуючи наявне становище щодо перетину кордону у військовий час. Тому обґрунтування позивачки щодо відсутності обмежень для спілкування є такими, що не залежать від бажання та волі відповідача. Щодо обґрунтування про постійне місце проживання дітей, у відзиві представник зазначила, що на даний час позивачем подана позовна заява про розірвання шлюбу. В даному цивільному процесі суд не може встановлювати місце проживання дітей чи його зміну. Відповідач у судове засідання не з`явився, відповідач направив заяву у якій не заперечував проти розірвання шлюбу. Дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 22 липня 2015 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції ум. Києві. У шлюбі у сторін народились діти - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Сторони проживали однією сім`єю, проте як зазначає позивач, вони як подружжя тривалий час не підтримують сімейних відносин, не ведуть спільного господарства, не мають взаємних прав та обов`язків. Позивач зазначає про відсутність намірів відновлювати шлюбні стосунки з відповідачем. Встановлені обставини свідчать про те, що між сторонами сімейні відносини відсутні. Статтею 51 Конституції України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з приписами ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору. Під час розгляду справи судом з`ясовано, що сторони не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки та втратили один до одного почуття поваги і любові. З часу припинення шлюбних відносин та часу знаходження позову в суді, примирення між сторонами не відбулось. Кожна з сторін не вважає можливим збереження сім`ї. При таких обставинах суд приходить до висновку, що дальше спільне життя подружжя та збереження їх сім`ї неможливе, оскільки буде суперечити інтересам кожної із сторін. Таким чином, вимоги про розірвання шлюбу обґрунтовані і підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141-142 ЦПК України судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп. підлягає відшкодуванню на користь позивача, з яких: 536 грн. 80 коп. - стягненню з відповідача та 536 грн. 80 коп. - поверненню позивачу з державного бюджету. На підставі викладеного та

Outcome: approved