Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-09 00:00:00

Представник позивача Олексюк Ф. Ю. звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк», третя особа: [PERSON] про визнання договору поруки припиненим, в якому просив визнати зобов`язання за договором поруки №21-43/08 від 23.09.2008, укладеним між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Акціонерний банк «Укргазбанк» припиненими. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до ПАТ «Акціонерний банк «Укргазбанк» про визнання договору поруки припиненим, посилається на наступне. Так, 23.09.2008 між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту №21-43/08 за умовами якого позичальник повинен був отримати грошові кошти в іноземній валюті в сумі 15 000 євро. У якості забезпечення виконання взятих позичальником за кредитним договором зобов`язань між відповідачем та [PERSON] укладено договір поруки №21-43/08 від 23 вересня 2008 року. Зазначає, що у червні 2011 року банк звернувся з позовом до Чорнобаївського районного суду Черкаської області про солідарне стягнення заборгованості, додатком до якого є розрахунок заборгованості за кредитним договором №21-43/08 від 23.09.2008. Однак кредитний договір припинив свою дію 01.09.2009, коли позичальник перестав платити за щомісячні платежі за кредитним договором, відповідно у банку з`явилося право дострокового стягнення всієї суми боргу за кредитними договором. Таким чином, банк пропустив можливість звернення до поручителя як солідарного боржника по кредитному договору, оскільки пройшло майже 2 роки з моменту виникнення заборгованості до дня фактичного звернення банку до суду, з порушенням вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України, а саме, не пред`явивши вимогу до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, оскільки строк договору поруку невстановлений. З викладених підстав, представник позивача просить позов задовольнити та визнати зобов`язання за договором поруки №21-43/08 від 23.09.2008 припиненими. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 01.09.2016 цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кицюк В.С. Ухвалою суду від 06.09.2016 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 10.10.2016 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 04.09.2017 цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. 23 січня 2018 від представника третьої особи [PERSON]., до суду надійшов відзив, в якому останній не заперечує проти задоволення позовної заяви, посилаючись на те, що кредитний договір №21-43/08 від 23.09.2008 припинив свою дію 01.09.2009, тобто коли позичальник припинив сплачувати щомісячні платежі і з цього моменту у банку з`явилося право дострокового стягнення всієї суми боргу. Разом з тим, банк звернувся з позовом до Чорнобаївського районного суду Черкаської області про солідарне стягнення заборгованості лише у червні 2011 року, тобто з пропуском встановленого законодавством строку (1 рік) для звернення до поручителя як до солідарного боржника по кредитному договору. 10.09.2018 року від представника відповідача ПАТ АБ «Укргазбанк» - адвоката Амосова А.П., до канцелярії суду надійшов відзив, відповідно до якого останній просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що позивачем помилково визначено настання права звернення банку з вимогою до поручителя - з 01.09.2009 року, оскільки останній платіж за кредитом було здійснено 16.05.2011 року. Тобто шестимісячний строк для пред`явлення позову до поручителя було встановлено з 16.05.2011 по 16.11.2011 року. Таким чином, банком не пропущено встановлений строк, оскільки позов подано в червні 2011 року, крім того, Чернобаївським районним судом Черкаської області ухвалено рішення від 03.10.2011 року, яким позов задоволено та яке набрало законної сили. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві. Представник позивача та позивач в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи позивача було повідомлено належним чином. До суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача, відповідно до якої представник підтримує заявлені позовні вимоги та просить позов задовольнити. Третя особа в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомив. Врахувавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи‚ оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 23 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 21-43/08. Відповідно до п. 1.1. вказаного договору банк надає позичальнику кредит в сумі 15 000 євро. Кредит надається на строк/термін з 23 вересня 2008 року по 22 вересня 2028 року або по день визначений в п. 1.6. та/або п. 3.3.11. цього Договору, із сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 14,5% річних. Пунктом 1.6. визначено, що строк (термін) виконання зобов`язань позичальника перед банком щодо повернення всієї суми кредиту, нарахованих процентів, можливої неустойки, комісій та інших видатків, передбачених цим договором, вважається таким, що настав у разі настання строку/терміну, визначеного п. 1.1. цього договору, а також за рішенням банку у разі (незалежно від настання строку/терміну, на який надано кредит згідно п. 1.1. цього договору або строків/термінів часткової сплати кредиту та/або сплати процентів, встановлених цим договором) неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань згідно цього договору та зокрема зобов`язань, передбачених п.3.3. цього договору та/або у разі прострочення (включаючи) одноразове прострочення строків/термінів сплати процентів та/або часткового погашення кредиту згідно умов цього договору. У вказаному рішенні банку зазначається дата настання строку (терміну) виконання зобов`язань позичальника перед банком щодо повернення всієї суми кредиту, нарахованих процентів, можливої неустойки та інших видатків, передбачених цим договором. Згідно з п. 3.3.11. безперечно виконувати умови змін та доповнень до цього договору (включаючи зміни до цього договору стосовно припинення зобов`язання банку внаслідок його односторонньої відмови відмови від зобов`язання, зміни баком умов зобов`язання позичальника та розірвання цього договору, у зв`язку з чим позичальник зобов`язаний буде повернути/сплатити банку всю заборгованість за кредитом, процентами та всю іншу заборгованість за умовами кредитного договору, втому числі, штрафні санкції та витрати банку в день одностороннього розірвання банком цього договору), внесених банком в односторонньому порядку у відповідності з розділом "порядок внесення змін (доповнень) та розірвання договору в односторонньому порядку. Також встановлено, що 23 вересня 2008 року на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Відкритим акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки № ДП-21-43/08. Пунктами 1.1.-1.3. зазначеного договору встановлено, що поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору №21-43/08 від 23.09.2008, укладеному кредитором з позичальником, згідно з яким позичальнику надається кредит в сумі 15 000 євро на строк з 23.09.2008 по 22.09.2028 з врахуванням змін та доповнень, якщо такі будуть прийняті сторонами договору. Поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед кредитором за виконання зобов`язань по договору. Поручитель відповідає за повернення заборгованості за договором в тому ж обсязі, що і позичальник - за сплату кредиту (або кредитних коштів), неустойки (штрафи, пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язань в повному обсязі. Відповідно до пунктів 5.1.-5.2. договору поруки дійсний договір набуває юридичної сили з моменту підписання сторонами і діє до припинення забезпеченого ним зобов`язання позичальника за договором. Порука також припиняється, якшо кредитор протягом 3-х років з дня настання строку виконання зобов`язання позичальника за договором не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк виконання зобов`язання не зазначений або визначений моментом вимоги то відповідальність поручителя перед кредитором припиняється після закінчення одного року з дня укладення цього договору. Відповідно до рішення Чорнобаївського районного суду Чекркаської області від 03.10.2011 позов ПАТ АБ «Укргазбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 16 966,04 євро, пеню за несвоєчасне погашення кредиту в сумі 31 418,92 грн та судові витрати в розмірі 1 820 грн. На підставі вказаного рішення відносно боржників відкрито виконавчі провадження, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 12.05.2015 № 47522110 відносно [PERSON] та постановою про відкриття виконавчого провадження від 06.10.2015 № [NUMBER] відносно [PERSON] 22.08.2022 року постановою приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Бурмаги Є.А. повернуто виконавчий документ стягувачу у ВП [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа №2-591/11 від 01.12.2011 року про стягнення з [PERSON] заборгованості на користь ПАТ АБ «Укргазбанк». 21.01.2022 року постановою приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Недоступ Д.М. відкрито виконавче провадження [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа №2-591/11 від 01.12.2011 року про стягнення з [PERSON] , заборгованості на користь ПАТ АБ «Укргазбанк», що підтверджено інформацією про виконавче провадження від 10.04.2023 року. З розрахунку заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 21-43/08 від 23.09.2008, який міститься в додатках до позову, вбачається, що останній платіж був здійснений позичальником 16.05.2011 року. Частинами 1-2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. За частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 546 ЦК України, визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою. Згідно з ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Положенням ч. 1 ст. 598 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. З огляду на зміст другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12). Правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту або збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань. Припинення поруки не є тотожним з припиненням договору поруки, оскільки порукою забезпечуються певні зобов`язання, які за кредитним договором визначаються у тому числі також щомісячними платежами, а тому припинення поруки за певним щомісячним платежем, як окремим щомісячним зобов`язанням, яке є складовою частиною загального зобов`язання за кредитом, не зумовлює припинення поруки в цілому за усім кредитним зобов`язанням, визначеним щомісячними платежами. Умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань за основним договором або до припинення всіх зобов`язань поручителя за договором поруки, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК. Тому має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 24 вересня 2014 року у справі №6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі №6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі №6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі №6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі №6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі №644/6558/15-ц, а також висновок Великої палати Верховного Суду, викладений у пункті 60 постанови від 22 серпня 2018 року у справі №2-1169/11). Відповідно, істотним під час вирішення цього спору є питання, чи була чинною порука відповідача станом на момент звернення позивача до суду з позовом до нього. Як вже встановлено судом пп.5.1.-5.2. договору поруки визначено, що порука діє до припинення забезпеченого зобов`язання, а також припиняється, якщо кредитор протягом 3 років з дня настання виконання зобов`язання позичальника не пред`явить вимоги до поручителя. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Для ефективного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, яка вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку. Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення юридичної невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише тоді, якщо ця невизначеність триває, суд не розглядає ініційований кредитором для захисту його прав спір із боржником і не вирішив цей спір раніше. Саме за цих умов боржник (поручитель) може звернутися до суду з позовом про визнання відсутності права вимоги кредитора за договором поруки (визнання його права припиненим), зокрема про визнання поруки припиненою, і такий спосіб захисту буде належним та ефективним. У разі задоволення цього позову суд у резолютивній частині визнає відсутнім право вимоги кредитора за договором поруки, зокрема визнає поруку припиненою, а не припиняє поруку. Якщо особа звернулася до суду з вимогою про визнання договору поруки припиненим, хоча мета, яку вона переслідує, підстави позову, надані докази вказують, що ця особа, захищаючи інтерес, спрямований на усунення юридичної невизначеності у відносинах із кредитором, прагне визнати припиненою саме поруку, а не відповідний договір, то неточне формулювання позовної вимоги згідно з принципом суд знає закони не перешкоджає суду за наявності для цього підстав визнати припиненою поруку. Проте, після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів поручитель не може окремо ініціювати вирішення спору про визнання відсутності у кредитора права вимоги (про визнання поруки припиненою). Такий окремий позов не є ефективним способом захисту порушеного права. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (провадження №14-67цс20) зазначено «Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником). Водночас Велика Палата Верховного Суду знову звертає увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права. Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним. Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту. Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений. Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася. Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту. Отже, ухвалення судом рішення в справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості". Як встановлено судом, рішенням Чорнобаївського районного суду Чекркаської області від 03.10.2011 року у справі №2-591/11 позов ПАТ АБ «Укргазбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 16 966,04 євро, пеню за несвоєчасне погашення кредиту в сумі 31418,92 грн. та судові витрати в розмірі 1820, 00 грн. У зв`язку з наведеним, встановивши, що на момент пред`явлення позову про припинення поруки (вересень 2016 року) банк вже ініціював судовий процес про стягнення з поручителя кредитної заборгованості (рішення Чорнобаївського районного суду Чекркаської області від 03.10.2011 року у справі №2-591/11), суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] з підстав обрання неефективного способу захисту.

Outcome: dismissed