Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-05 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - відповідач, АТ «Ощадбанк»), в якому просить: стягнути з відповідача на користь позивача: 8 970,00 грн. основного боргу; 4 556,71 грн. - три проценти річних за користування чужими коштами; 10 774,35 грн. інфляційних втрат; витрати, пов`язані з розглядом справи, віднести на відповідача. В обґрунтування позову позивач зазначає, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11.10.2019 року у справі № 334/8539/18, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 11.02.2020 року, стягнуто з АТ «Ощадбанк» на користь [PERSON] 70 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. На виконання вищевказаного судового рішення відповідач перерахував на особовий рахунок позивача частину призначеної до виплати судом суми на відшкодування моральної шкоди в розмірі 61 030,00 грн. Отже, відповідач недоплатив позивачу на виконання зазначеного судового рішення 8 700,00 грн. Крім того, позивач вважає, що з відповідача підлягають стягненню три проценти річних за період з 11.10.2019 року по 30.12.2021 року та інфляційні втрати за цей же період за невиконання грошового зобов`язання. Посилаючись на вказані обставини, на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позивач звернувся до суду з указаним позовом. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16.02.2022 року відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 15.06.2022 року представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Відзив обґрунтований тим, що вимоги позивача про стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 8 970,00 грн. є необґрунтованими, оскільки ці кошти підлягають стягненню в порядку виконання судового рішення, а не шляхом пред`явлення до суду даного позову. Крім того, відповідач перерахував позивачу 61 030,00 грн. на виконання зазначеного у позові судового рішення, при цьому зі стягнутої за рішенням суду суми в розмірі 70 000,00 грн. було утримано та стягнуто податок на доходи фізичних осіб у розмірі 8 280,00 грн. та військовий збір у розмірі 690,00 грн., що підтверджується меморіальними ордерами від 30.12.2021 року. Зазначене відповідає пп. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164, пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України (далі - ПК України). Отже, сума, визначена позивачем як основний борг, є сумою утриманих та сплачених відповідно до вимог законодавства податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Щодо стягнення з відповідача трьох процентів річних та інфляційних втрат, то позивач необґрунтовано визначив період нарахування цих сум з 11.10.2019 року, оскільки судове рішення набрало законної сили після прийняття постанови Київського апеляційного суду від 11.02.2020 року. Позивачем також не надано доказів отримання ним виконавчого листа з примусового виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11.10.2019 року у справі № 334/8539/18. Доказів звернення до банку з вимогою про виплату боргу позивач також не надав. Відтак, відсутні підстави для застосування ст. 625 ЦК України до спірних правовідносин, оскільки банком не було порушено грошове зобов`язання. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10.08.2022 року цивільну справу за вищевказаним позовом передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. Згідно ст. 32 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), спори між судами про підсудність не допускаються і справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому ст. 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.09.2022 року прийнято до свого провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом [PERSON] до АТ «Ощадбанк» про стягнення грошових коштів та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 10.01.2023 року. У зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці судове засідання, призначене на 10.01.2023 року, знято з розгляду та призначено наступне судове засідання на 06.04.2023 року. Позивач у судове засідання не з`явився; про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відповідача у судове засідання не з`явився; подав до суду заяву, у якій просив розглядати справу без здійснення технічної фіксації та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11.10.2019 року у справі № 334/8539/18, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 11.02.2020 року та постановою Верховного Суду від 29.11.2021 року, позов [PERSON] до АТ «Ощадбанк», третя особа ПрАТ «СК «Брокбізнес», про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, задоволено частково. Стягнуто з АТ «Ощадбанк» на користь [PERSON] 70 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. На виконання вищевказаного судового рішення АТ «Ощадбанк» перерахувало на особовий рахунок [PERSON] 61 030,00 грн., що підтверджується копією меморіального ордеру № 0652654411 (#890652654411 від 30.12.2021 року. Згідно з копією меморіального ордеру № 0634265211 (#890634265211 від 30.12.2021 року АТ «Ощадбанк» перераховано 8 280,00 грн., отримувач - Управління Державної казначейської служби України у Шевченківському районі м. Києва, призначення платежу - Варт. ПДФО від моральної шкоди по справі № 334/8539/18 за позовом [PERSON] . Відповідно до копії меморіального ордеру № 0634477011 (#890634477011 від 30.12.2021 року АТ «Ощадбанк» перераховано 690,00 грн., отримувач - Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, призначення платежу - Варт. військового збору від моральної шкоди по справі № 334/8539/18 за позовом [PERSON] . Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Звертаючись з позовом до суду, позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 8 970,00 грн., недоплачені йому відповідачем на виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11.10.2019 року у справі № 334/8539/18, а також інфляційні втрати та три проценти річних у зв`язку з невиконанням відповідачем грошового зобов`язання. Як вбачається з матеріалів справи, на виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11.10.2019 року у справі № 334/8539/18, яким стягнуто з відповідача на користь позивача 70 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, відповідач перерахував позивачу 61 030,00 грн., що підтверджується копією меморіального ордеру № 0652654411 (#890652654411 від 30.12.2021 року та не оспорюється позивачем. Отже, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення грошових коштів, спір про стягнення яких вже вирішувався судом у справі між тими самими сторонами, та за результатами розгляду якого вже ухвалено судове рішення, яке набрало законної сили. З огляду на зазначене, питання про стягнення з відповідача несплаченої позивачу суми грошових коштів, присуджених рішенням суду, має вирішуватись в порядку виконання рішення суду, та не може вирішуватись у порядку позовного провадження. Відповідно до ч. 1 ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Водночас, ухвалення судом рішення про стягнення з відповідача невиплачених ним грошових коштів, присуджених до виплати позивачу рішенням суду, яке набрало законної сили, призведе до подвійного стягнення однієї й тієї самої суми, що суперечитиме ч. 1 ст. 61 Конституції України. Відтак, позовні вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 8 970,00 грн., недоплачених йому відповідачем на виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11.10.2019 року у справі № 334/8539/18, задоволенню не підлягають. Разом з тим, відповідач зазначив у відповіді на позовну заяву, що ним не сплачено позивачу в повному обсязі присуджену судом суму грошових коштів у розмірі 70 000,00 грн., оскільки з цієї суми було утримано та стягнуто податок на доходи фізичних осіб у розмірі 8 280,00 грн. та військовий збір у розмірі 690,00 грн. Однак, такі доводи відповідача суд оцінює критично з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV ПК України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (ст. 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (ст. 165 ПК України). За змістом пп. 14.1.54 п. 14.1 ст. 14 ПК України, дохід з джерелом походження з України - це будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні. Фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи, є платником податку з доходів фізичних осіб. Об`єктом оподаткування резидента є, зокрема, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання). Згідно з пп. «а» пп. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 ПК України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються: дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. При цьому, за приписами пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст. 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18 відсотків). Відповідно до пп. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - це юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому ст. 18 та розділом IV цього Кодексу. Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткуванню, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються, зокрема, на відшкодування шкоди життю та здоров`ю. Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи моральну шкоду, ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. Аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі № 359/10023/16-ц, від 07.10.2020 року у справі № 523/14396/19. Разом з тим, відповідачем не враховано, що за приписами пп «а» пп 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 ПК України суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішенням, включаються до оподатковуваного доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткуванню, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю. Отже суми, отримані за рішенням суду внаслідок відшкодування шкоди, завданої життю та здоров`ю платника податку, в тому числі і моральної шкоди, відповідно до пп 164.2.14 ст. 164 ПК України не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу та не підлягають оподаткуванню. Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 року у справі № 180/683/13-ц. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Зі змісту рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11.10.2019 року у справі № 334/8539/18 вбачається, що з АТ «Ощадбанк» стягнуто на користь [PERSON] 70 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Так, вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21.06.2018 року у справі № 359/4372/17 встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] зазнав: легкі тілесні ушкодження у вигляді саден м`яких тканин кінцівок, забою м`яких тканин голови та струсу головного мозку; тілесні ушкодження середньої тяжкості у вигляді перелому правої ключиці зі зміщенням, множинних переломів ребер зліва та компресійно-уламкового перелому тіла Th4 хребця грудного відділу хребта; а також тяжкі тілесні ушкодження у вигляді закритої травми шийного відділу хребта у вигляді косо-поперекового перелому справа, зліва передньої і задньої дужок хребця С1, перелому нижнього суглобового відростку хребця С6 зі зміщенням уламків та перелому тіла хребця С7 шийного відділу хребта. За приписами ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. У рішенні Дніпровського районного суду м. Києва від 11.10.2019 року у справі № 334/8539/18 зазначено, що наявна в матеріалах справи Виписка з медичної карти № 3276 стаціонарного хворого нейрохірургічного відділення свідчить про те, що при зверненні за медичною допомогою 08.09.2016 року [PERSON] було встановлено діагноз - Основний: поєднана краніо-вертебральна травма (05.09.2016 року), закрита хребтово-спинномозкова травма, багато уламкові переломи С1,С6,С7 хребців, виражений больовий синдром по типу цервікобрахіалгії ліворуч, Frankel D, закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, виражений цефалічний синдром. Враховуючи викладене, суд вважає, що оскільки моральна шкода на користь [PERSON] відшкодовується за рішенням суду саме внаслідок заподіяння шкоди його здоров`ю, спричиненої дорожньо-транспортною пригодою, в силу вимог пп. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 ПК України, вказана сума моральної шкоди, а саме 70 000,00 грн., оподаткуванню не підлягає. З огляду на зазначене, відповідач зобов`язаний виконати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11.10.2019 року у справі № 334/8539/18 про стягнення відшкодування у повному розмірі, а саме 70 000,00 грн. Відтак, враховуючи, що на виконання зазначеного судового рішення відповідач перерахував позивачу 61 030,00 грн., що підтверджується копією меморіального ордеру № 0652654411 (#890652654411 від 30.12.2021 року та не оспорюється позивачем, доводи позивача, що відповідач недоплатив йому 8 970,00 грн. на виконання цього рішення суду, є обґрунтованими. За положеннями ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зокрема, зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження). За приписами ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Частиною 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 цього Кодексу). Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. У даному випадку між сторонами виникло грошове зобов`язання, оскільки одна сторона зобов`язана сплатити певну, визначену судовим рішенням, грошову суму стягувачу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу. Відтак, приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України). Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01.10.2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц, у якій зроблено висновок, що у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін у цій справі як грошових зобов`язань, до прострочення відповідача застосовується ч. 2 ст. 625 ЦК України. Основою для розрахунків трьох процентів річних та інфляційних втрат є сума несвоєчасно виплачених грошових коштів. Встановивши, що відповідачем прострочено грошове зобов`язання з виплати позивачу присуджених рішенням суду грошових коштів, суд вважає, що у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних. Аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 06.07.2020 року у справі № 522/16531/17, від 27.01.2021 року у справі № 569/6045/17, від 10.04.2019 року у справі № 339/400/16-ц та від 05.02.2020 року у справі № 658/2739/17, які в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд повинен врахувати під час розгляду цієї справи. Разом з тим, суд не погоджується з арифметичними розрахунками позивача щодо нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних, а також з періодом нарахування позивачем інфляційних втрат та трьох процентів річних з 11.10.2019 року (дата ухвалення рішення суду у справі № 334/8539/18) по 30.12.2021 року (дата подання позову до суду). Так, відповідно до ч. 2 ст. 273 ЦПК України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Постанову за наслідками апеляційного перегляду рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11.10.2019 року у справі № 334/8539/18 прийнято Київським апеляційним судом 11.02.2020 року, отже з цієї дати набрало законної сили зазначене рішення Дніпровського районного суду м. Києва. Відтак, початком нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем є 11.02.2020 року. Крім того, позивач вважає датою подання позову до суду 30.12.2021 року, однак з матеріалів справи вбачається, що позовну заяву підписано позивачем 31.01.2022 року. Копії додатків до позову засвідчені позивачем 01.02.2022 року. Зазначене спростовує доводи позивача про подання ним позову до суду 30.12.2021 року. Згідно з штемпелем Дніпровського районного суду м. Києва позовна заява надійшла до суду 04.02.2022 року. З огляду на зазначене, суд вважає, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання необхідно здійснювати за період з 11.02.2020 року по 04.02.2022 року. Отже, нарахування інфляційних втрат на суму боргу - 8 970,00 грн. за період з лютого 2020 року по січень 2022 року становить 1 504,78 грн. (8 970,00 грн. х 99,7 % х 100,8 % х 100,8 % х 100,3 % х 100,2 % х 99,4 % х 99,8 % х 100,5 % х 101,0 % х 101,3 % х 100,9 % х 101,3 % х 101,0 % х 101,7 % х 100,7 % х 101,3 % х 100,2 % х 100,1 % х 99,8 % х 101,2 % х 100,9 % х 100,8 % х 100,6 % х 101,3 % = 10 474,78 грн. - 8 970,00 грн. = 1 504,78 грн.), які відповідно до ст. 625 ЦК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Також згідно з указаною нормою з відповідача на користь позивача підлягають стягненню три проценти річних за прострочення перерахування грошових коштів за судовим рішенням за період з 11.02.2020 року по 04.02.2022 року, що складає 534,51 грн. (8 970,00 грн. х 3% / 365 днів х 725). За таких обставин, встановивши, що виконання зазначеного у позові судового рішення не було виконано відповідачем у повному обсязі, суд приходить до висновку про наявність правових підстав, передбачених ст. 625 ЦК України, для стягнення з відповідача на користь позивача зазначених вище сум, зокрема, інфляційних втрат і трьох процентів річних за несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов`язання. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати на суму боргу в розмірі 1 504,78 грн. та три проценти річних у розмірі 534,51 грн. за прострочення відповідачем перерахування грошових коштів позивачу за судовим рішенням за період з 11.02.2020 року по 04.02.2022 року. Суд також вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача недоплаченої суми грошових коштів у розмірі 8 970,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, стягнутої судовим рішенням у справі № 334/8539/18, не ґрунтуються на вимогах закону з указаних вище підстав. Відтак, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Згідно зі ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч.ч. 1, 10 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Outcome: partial