Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-02 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду із позовом, до [PERSON] , в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтований тим, позивачка з 09 листопада 2013 року по 23 липня 2019 року перебувала у шлюбних відносинах з [PERSON] (надалі - відповідач). Після розірвання шлюбу Відповідач проживає в іншому місці, яке позивачці не відомо. Спільних дітей у них немає. Відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Позивачка є власником квартири за адресою [ADDRESS] . Крім того, позивачка зазначає, що перебуває у цивільному шлюбі з [PERSON] , [INFO] , з вересня 2019 року і по теперішній час, та що вони проживають у згаданій квартирі разом. Відповідач вже понад 2 роки не проживає за даною адресою. Знятися з реєстрації в добровільному порядку Відповідач не бажає. [PERSON] , виїхав з квартири за згаданою адресою за декілька місяців до розлучення. Не проживаючи за даною адресою, Відповідач не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає, особистих речей в квартирі немає і взагалі нею не цікавиться та ні на що не претендує. Ніяких перешкод у проживанні Відповідача позивачкою не чинилося, він добровільно давно поїхав з квартири. Реєстрація Відповідача в згаданій квартирі створює перешкоди в користуванні житловою площею, а саме: плату за комунальні послуги з урахуванням реєстрації Відповідача проводить позивачка, повноцінно скористатися субсидією по оплаті комунальних послуг не має можливості та інше. Тому, просила суд визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування житлом за адресою: [ADDRESS] . Позивачка в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву за вх. №5898 від 09.02.2023 р. про розгляд справи у її відсутність, в якій позовні вимоги підтримує повністю та просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином, в порядку визначеному ст. ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату і місце судового розгляду, причини неявки суду невідомі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлені про час, дату і місце судового розгляду, причини неявки суду невідомі. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. За таких обставин у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку вирішення спору. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5\~ст. 268 ЦПК України\~датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, встановив, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи Позивачка є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування квартири від 02.02.2019 року за №325 та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. До цього часу, [PERSON] , [INFO] була власником квартири на підставі приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22.10.2013 року за №779. Відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом №15578 від 05.10.2021 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб. Згідно акта депутата Вишневої міської ради VIII скликання №1/04-1017 від 07.10.2021 року [PERSON] , [INFO] зареєстрований, але фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] , а саме з 23.07.2019. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] , являється колишнім чоловіком позивачки, шлюб між ними було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 23 липня 2019 року, про що складено відповідний актовий запис №190, серія [NUMBER] . Відповідач не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає, що підтверджується довідкою виданою AT КБ «ПриватБанк» про те, що за період з 01.05.2019 по 05.10.2021 здійснювала платежі за утримання житла саме - [PERSON] . Позивачка зазначала, що особистих речей в квартирі немає. Ніяких перешкод у проживанні Відповідача позивачкою не чинилося, він добровільно давно поїхав з квартири. Реєстрація Відповідача в згаданій квартирі створює перешкоди в користуванні житловою площею, а саме: плату за комунальні послуги з урахуванням реєстрації Відповідача проводить позивачка, повноцінно скористатися субсидією по оплаті комунальних послуг не має можливості та інше. Відповідач добровільно визначив собі інше місце проживання. Добровільно зареєструватися за місцем справжнього проживання, виконуючи вимоги ст. б Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» та знятися з даного місця реєстрації він відмовляється. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має право передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчиняти нею дій, які можуть порушувати його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ч. 1,2 ст.\~319\~Цивільного кодексу\~України (надалі - ЦК України), власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені у ст.\~383\~ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати своє житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лишень з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, виходячи з положень ст. ст. 15, 16, 386, 291 ЦК України, власнику майна гарантована можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначаються його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними й власником житла або законом. Як роз`яснено п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуваннями вказаного, суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають до застосування положення ст. 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення ст. ст. 71, 72\~ЖК України не застосовуються. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від\~17\~липня 1997\~року №\~475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 р. Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи безперешкодно користуватись своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, виходячи з наведених вище правових норм, якщо права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому в розрізі виниклого спору позивач правомірно порушує питання про усунення будь-яких порушень його прав, у цьому випадку шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку. Судом встановлено, що відповідач не є членом сім`ї позивача, в нього відсутнє право власності на це житло й вона в ньому фактично не проживає й не несе витрат на його утримання, а отже суд вважає, що в даному випадку у відповідача відсутнє право на користування вказаним приміщенням. Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані й досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, доведеним і таким, що підлягає до задоволення. Таким чином, з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір у сумі 908 гривень.

Outcome: approved