Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначає, що 27.07.2019 року надала у борг відповідачу грошові кошти в сумі 70 000,00 грн., що підтверджується договором позики. Відповідач зобов`язався повернути кошти до 27.09.2019 року, однак до теперішнього часу гроші не повернуті, від спілкування боржник ухиляється, на телефонні дзвінки не відповідає, тому позивач просить стягнути з [PERSON] суму боргу за договором позики в розмірі 70 000,00 грн., штраф в розмірі 17 500,00 грн., а також судові витрати. Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 30.03.2020 року позов задоволено, ухвалено стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 70 000 грн. 00 коп. та пеню в сумі 17 500 грн. 00 коп., а також судовий збір в сумі 875 грн. 00 коп. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 11.01.2023 року заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 30.03.2020 року у справі №295/16866/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики скасовано, розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. У судове засідання позивач не з`явилася, в матеріалах справи міститься заява [PERSON] про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату,\~час і\~місце засідання повідомлявся належним чином, направив суду заяву про розгляд справи без його участі. Суд, вивчивши й дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази окремо та в їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 27.07.2019 року [PERSON] отримав у позику від [PERSON] 70 000,00 грн., котрі зобов`язався повернути до 27.09.2019 року, що підтверджується договором позики від 27.07.2019 року (а.с. 7, 50). На підтвердження укладення договору позики та його умов позичальником [PERSON] була написана розписка (а.с. 49). Відповідно до статті 1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою статті 1049\~ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно зі статтею 1047\~ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Статтею 202\~ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України\~суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047\~ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч. 1 2 ст. 89 ЦПК України). Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням належної оцінки наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про те, що між [PERSON] та [PERSON] виникли зобов`язання на підставі договору позики від 27.07.2019 року, сторонами були узгоджені умови договору, за яким відповідач отримав від позивача 70 000 грн. Суд враховує, що заперечуючи факт одержання грошових коштів від [PERSON] відповідач не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на його спростування. З даного приводу, суд критично оцінює надану відповідачем заяву [PERSON] з точки зору допустимості та достовірності такого доказу. Більше того, судом звернуто увагу на те, що у заяві про перегляд заочного рішення [PERSON] зазначає, що під психологічним тиском та загрозою фізичної розправи він написав розписку та підписав договір позики, тобто, відповідач фактично не заперечує факт складання ним розписки та існування договірних відносин між сторонами. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку не повернуті позивачу, [PERSON] вправі вимагати захисту своїх порушених прав через суд шляхом стягнення з боржника неповернутої суми позики, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Пунктом 6 договору позики передбачено, що за порушення строків повернення позики або неповернення позики чи часткового повернення позики позичальник сплачує позикодавцю борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки. При цьому, за кожен день прострочення позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю штраф в розмірі 1% від суми залишку позики. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Згідно зі статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. З огляду на викладене, підлягають також задоволенню і позовні вимоги про стягнення пені на час прострочення платежу основної суми боргу за кожен день прострочки, помилково названої сторонами договору «штрафом», проте у розписці вірно визначеної як пеня. Зважаючи на те, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи та в межах заявлених нею вимог, суд вважає за можливе з урахуванням приписів статті 13 ЦПК України стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] передбачену прохальною частиною позовної заяви пеню в розмірі 17 500,00 грн. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду, що підтверджено документально. З огляду на викладене та

Outcome: approved