Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-09 00:00:00

У лютому 2023 року до Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшла заява [PERSON] , заінтересована особа Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області про встановлення факту належності правовстановлюючих документів. Заявник свою заяву мотивував тим, що з метою реалізації своїх прав на пенсійне забезпечення, [PERSON] звернувся до заінтересованої особи щодо призначення пенсії за віком. Під час розгляду відповідної заяви, заінтересованою особою було прийнято рішення про відмову у визначенні пенсії від 10.01.2023 № 104650012205. Підставою для прийняття такого рішення, є те, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди трудової діяльності згідно трудової книжки серії [NUMBER] виданої 11 серпня 1980 року на ім`я « [PERSON] » та військового квитка серії [NUMBER] , виданого 09 листопада 1980 року на ім`я « [PERSON] », оскільки по батькові (на російській мові) у трудовій книжці та військовому квитку містять розбіжності з паспортними даними ( [PERSON] ), чим порушено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях, яка затверджена Держкомпраці СРСР за № 162 від 20.06.1974 р. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , заявник народився [INFO] у селі Михіївка, Новоград-Волинського району, Житомирської області. Дані відомості співпадають із датою народження зазначеною у військовому квитку серії [NUMBER] , виданого 09 листопада 1980 року на ім`я « [PERSON] », трудовій книжці серії [NUMBER] , виданої 11 серпня 1980 року на ім`я « [PERSON] » та паспорті серії [NUMBER] , виданим Києво-Святошинським РВ ГУ МВС в Київській області 02 квітня 1997 року. Згідно вищевказаного свідоцтва про народження заявника, батьком заявника російською мовою вказано - « [PERSON] ». Тобто, всі державні органи під час видачі заявнику відповідного документу встановлювали його особу та жодного разу не виникало сумніву у належності йому відповідного документу. Таким чином, під час видачі заявнику паспорта (на 2 сторінці - російською мовою) було помилково зазначено невірне написання по батькові - « [PERSON] », хоча вірно мало б бути зазначено - « [PERSON] ». Таким чином, на підставі вищевикладеного, виникла необхідність у встановленні в судовому порядку факту належності трудової книжки серії [NUMBER] виданої 11 серпня 1980 року на ім`я « [PERSON] » та військового квитка серії [NUMBER] виданого 09 листопада 1980 року на ім`я « [PERSON] » - [PERSON] , паспорт громадянина України серії [NUMBER] , виданий Києво-Святошинським РВ ГУ МВС в Київській області 02 квітня 1997 року, ідентифікаційний номер [NUMBER] . У судове засідання заявник не з`явився. До суду надійшла заява представника позивача - адвоката Кривошей О.Ю. в якій просить розгляд справи проводити у їх відсутність, вимоги викладені в заяві підтримують в повному обсязі та просять задовольнити. У судове засідання заінтересовані особи не з`явилися, повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення до суду не надходило. У зв`язку з неявкою сторін, в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до ч. 1ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Частинами 3, 4ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 1 ст.81,89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. При розгляді справи судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] народився [INFO] у селі Михіївка, Новоград-Волинського району, Житомирської області. Дані відомості співпадають із датою народження зазначеною у військовому квитку серії [NUMBER] , виданого 09 листопада 1980 року на ім`я « [PERSON] », трудовій книжці серії [NUMBER] , виданої 11 серпня 1980 року на ім`я « [PERSON] » та паспорті серії [NUMBER] , виданим Києво-Святошинським РВ ГУ МВС в Київській області 02 квітня 1997 року. Однак, у паспорті серії [NUMBER] , виданим Києво-Святошинським РВ ГУ МВС в Київській області 02 квітня 1997 року на ім`я [PERSON] , російською мовою зазначено прізвище заявника « [PERSON] », замість вірного « [PERSON] », що містить розбіжності з даними, які зазначені в трудовій книжці та військовому квитку заявника. В подальшому [PERSON] звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Київської області із заявою про призначення пенсії за віком. Проте, у зв`язку з тим, що по батькові на російській мові у трудовій книжці та військовому квитку містять розбіжність з паспортними даними, ГУ ПФУ у Київській області відмовило у призначенні пенсії за віком. В поданій до суду заяві про встановлення юридичного факту, долучено: - копію військового квитка на ім`я « [PERSON] », [INFO] »; - копію трудової книжки на ім`я « [PERSON] », [INFO] ». Згідно копії паспорта громадянина України та копії картки платників податків, які містяться в матеріалах справи, вбачається, що вони видані на ім`я [PERSON] , [INFO] . Згідно з частиною 1 ст. 2 закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Відповідно до п.2.4 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників» записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення. Відповідно до ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до п.3 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» від 12.08.1993 року № 637 - за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами першою, другою статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Згідно частини третьої статті12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ,від 10 лютого 2010 року). Таким чином, на підставі вищевикладеного, судом встановлено, що трудова книжка [NUMBER] та військовий квиток серії [NUMBER] належить [PERSON] , [INFO] . З наведеного суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог заявника та необхідності їх задоволення. Таким чином, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги є обґрунтованим та таким, що підлягають до задоволення у повному обсязі. Відповідно та

Outcome: approved