Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Рахівського районного суду Закарпатської області з позовом до\~ [PERSON] про зміну розміру аліментів, в якому просить змінити спосіб розмір аліментів, що стягуються з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , на утримання неповнолітньої дитини: доньки [PERSON] , [INFO] , встановивши їх у новому розмірі, що становить одну третю частку від його щомісячного доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дати реєстрації позовної заяви і до повноліття дитини. В обґрунтування вимог позивачка зазначила, що відповідно до судового наказу, який видав Рахівський районний суд Закарпатської області від 26.03.2018 року, із [PERSON] (відповідача), визначено стягувати аліменти на користь позивачки на утримання неповнолітньої дитини: доньки [PERSON] , [INFO] в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Відповідач проживає окремо та не бере участі у вихованні спільної дитини. Спільній дитині сторін повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Такий належний рівень у будь-якому разі не повинен бути меншим, ніж прожитковий мінімум. Позивачка зазначає, що вона не може зможе забезпечити такий рівень, позивачці відомо, що відповідач працює у Рахівському РЕМ та отримує заробітну плату, що у декілька разів вища за мінімальну заробітну плату і прожитковий мінімум, тому остання вважає, що відповідач, може та повинен сплачувати аліменти на утримання їх дитини у достатньому розмірі для забезпечення належного рівня життя їх дитини, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Позивачка в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, в якій просила суд розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач, в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій просив розглядати справу за його відсутності та вказав, що підтримує раніше поданий відзив на позовну заяву. У відзиві на позовну заяву відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог позивачки, однак зазначив, що він не проти сплачувати аліменти у розмірі однієї четвертої розміру частки заробітку доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Свій відзив відповідач обґрунтував письмовими поясненнями, які підтвердив доданими до відзиву письмовими доказами. Позивачка надала до суду відповідь на відзив, в якій просила при прийнятті рішення не враховувати відзив відповідача та задовольнити її позов у повному обсязі, однак викладені у відповіді письмові пояснення, позивачка не підтвердила жодним письмовим доказом. Відповідач в установлений ч. 7 ст. 178 ЦПК України строк не подав до суду відзив на позовну заяву, у зв`язку із чим суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. У зв`язку з тим, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судовим розглядом встановлені наступні факти та відповідним ним правовідносини. Від шлюбних відносин сторони мають одну дитину: доньку [PERSON] , [INFO] , батьками останньої є: [PERSON] та [PERSON] , цей факт ні ким не оскаржується. Відповідно до судового наказу Рахівського районного суду Закарпатської області від 26.03.2018 року з [PERSON] , [INFO] , мешканця [ADDRESS] , ІПН: [NUMBER] , стягуються аліменти в користь [PERSON] , [INFO] , ІПН: [NUMBER] , мешканки [ADDRESS] на утримання дочки, [PERSON] , [INFO] , у розмірі по 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 06.03.2018 року до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до відповіді наданої начальником Рахівського відділу ДВС в Рахівському районі Закарпатської області, аліменти утримуються із заробітної плати [PERSON] , щомісячно, заборгованість відсутня. Позивачка вказує, що сплачуваних відповідачем аліментів їй не достатньо для утримання їх спільної доньки, однак на підтвердження зазначених у позовній заяві доводів позивачка не надала суду жодного письмового доказу. Натомість відповідачем надано суду письмові докази, а саме: акт обстеження № 107 від 21.02.2023 року, згідно якого на утриманні [PERSON] перебувають дружина [PERSON] , [INFO] , та неповнолітні діти: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , а також відповідні копії свідоцтв про народження дітей з яких встановлено, що [PERSON] є рідним батьком [PERSON] та [PERSON] . Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Згідно частини другої статті 182 СК України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 2037-VIII частину другу статті 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». Згідно частини другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів\~за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.\~З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Однак, згідно позовної заяви та доданих до неї документів, суд не вбачає жодного з випадків наведених у статті 192 СК України, (довідки про доходи позивачки або відповідача, довідки про погіршення здоров`я позивачки чи дитини, на користь якої стягуються аліменти, письмових доказів зміни сімейного стану). Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Необхідно зауважити, що Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення. Звертаючись до суду із позовом, позивачка, посилався лише на те, що їй не вистачає коштів на утримання дитини, однак не надала суду жодних письмових доказів на підтвердження своїх доводів. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що збільшення розміру аліментів у зв`язку зі недостатністю коштів на утримання дитини у одного з батьків, не є підставою для збільшення розміру аліментів, однак з урахуванням відзиву відповідача та його згодою на сплату аліментів у розмірі частки заробітку доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд вважає за можливе позовну заяву [PERSON] задовольнити частково. Згідно з п. 1 ч. 1\~ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial