Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-10 00:00:00

Представник позивачки звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача, мотивуючи свої вимоги тим, що 08.03.2008 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. Під час шлюбу сторонами за спільні кошти було придбано майно: квартира [ADDRESS] , загальною площею 110,3; машиномісце [ADDRESS] , загальною площею 27,7 кв.; транспортний засіб Nissan ROGUE, з повною масою до 3,5 т, кількість місць до 8, крім сидіння водія, 2014 року випуску, тип пального бензин, потужність двигуна 2488 см.куб. Оскільки подружнє життя між сторонами не склалося, рішенням Южного міського суду Одеської області від 25.05.2021 у справі №519/438/21 шлюб між ними розірваний. Під час розгляду справи про розірвання шлюбу жодних питань щодо поділу спільного майна, набутого сторонами протягом перебування у шлюбі, не вирішувалося. Пізніше, вони дійшли згоди щодо поділу їхньої спільної квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та у нотаріальному порядку засвідчили факт належності кожному із подружжя 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на майно, про що приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Одеської області Кармасьовою О.В. позивачу було видано Свідоцтво про право власності від 31.08.2021, зареєстрованого в реєстрі за №876 та надано Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №272711360 від 31.08.2021. Щодо іншого майна, що було придбано за період шлюбу, а саме щодо машиномiсця №31 за адресою: [ADDRESS] та вищевказаного транспортного засобу Nissan ROGUE, 2014 року випуску, жодних договорів сторонами не укладалося, при тому, що машиномiсце та транспортний засіб зареєстровано на ім`я відповідача. Тому, зважаючи на те, що між сторонами не досягнуто згоди щодо поділу зазначеного майна, позивачка просить визнати спільним майном подружжя автомобіль марки Nissan, модель Rogue, 2014 року випуску, державний номер [NUMBER] , який, згідно договору купівлі-продажу, зареєстрований за [PERSON] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за одну другу частку ринкової вартості автомобіля марки в сумі 239 524,50 грн. Припинити право спільної сумісної власності подружжя на даний автомобіль та виділити вказаний автомобіль [PERSON] з дня отримання [PERSON] компенсації за одну другу частку ринкової вартості автомобіля. Визнати спільним майном подружжя машиномiсце №31 в будинку [ADDRESS] , загальною площею 27,7 кв.м. який, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зареєстрований за [PERSON] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за одну другу частку ринкової вартості машиномiсця №31 в будинку [ADDRESS] , в сумі 277 930,00 грн. Припинити право спільної сумісної власності подружжя на дане машиномiсце №31 та виділити вказане машиномiсце [PERSON] з дня отримання [PERSON] компенсації за одну другу частку ринкової вартості машиномiсця. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за одну другу частку ринкової вартості квартири за [ADDRESS] , загальною площею 110,3 кв.м., житловою площею 31,0 кв.м, в сумі 1 307 885,00 грн. Припинити право спільної сумісної власності подружжя на дану квартиру та виділити вказану квартиру [PERSON] з дня отримання [PERSON] компенсації за одну другу частку ринкової вартості квартири. Стягнути з відповідача судові витрати. 10.11.2022 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого він вважає, у задоволенні позовних вимог позивачки належить відмовити, мотивуючи свої вимоги тим, що позовні вимоги позивачки не ґрунтуються на нормах матеріального права та не відповідають характеру правовідносин поділу спільного майна подружжя (позивачем обраний спосіб захисту, який не відповідає закону). Відсутність можливості поділу в натурі квартири не свідчить про неможливість спільного користування квартирою співвласниками шляхом встановлення порядку користування приміщеннями квартири, оскільки відповідно до технічного паспорту квартири, квартира має дві житлові кімнати площею 16.9 та 14,1 кв.м. 1/2 частка квартири, вартість якої складає 1 307 885 грн. і яка належить кожному з сторін у справі, не є незначною. Відсутність можливості поділу в натурі машиномiсця не свідчить про неможливість спільного користування машиномiсцем співвласниками шляхом встановлення порядку користування ним за графіком у часі. 1/2 частка машиномiсця, вартість якого складає 277 930 грн. і на яку має право кожна сторона у справі, не є незначною. Відсутність можливості поділу в натурі автомобіля не свідчить про неможливість спільного користування автомобілем співвласниками шляхом встановлення порядку користування ним за графіком у часі. 1/2 частка автомобіля, вартість якого складає 239 524, 50 грн. і на яку має право кожна сторона у справі, не є незначною. Крім того, зазначає, що звіт №265-ОД/1.3 про незалежну оцінку транспортного засобу NISSAN ROGUE, реєстраційний номер [NUMBER] , 2014 року виготовлення, не відповідає вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Незважаючи на відповідність позовних вимог характеру правовідносин поділу спільного майна подружжя, зазначити наступне: Як свідчать копії розрахункових листків за період січня 2022 по жовтень 2022 року (копії розрахункових листків додаються) відповідач [PERSON] працює в АТ "Укртранснафта" старшим механіком буксиру "Львів" та має заробітну плату з урахуванням утримань в розмірі: січень 2022 - 31 016, 88 грн., лютий 2022 - 30 771, 39 грн., березень 2022 - 21 378, 80 грн., квітень 2022 - 21 092, 31 грн., травень 2022 - 12 938, 13 грн., червень 2022 - 6 390, 04 грн., липень 2022 - 15 769, 20 грн., серпень 2022 - 20 464, 80 грн., вересень 2022 - 21 081, 56 грн., жовтень 2022 - 17 772, 47 грн. Крім того, як свідчить зміст утримань з заробітної плати відповідача, останній сплачую аліменти на користь позивачки на утримання двох дітей. Зазначені відомості про дохід відповідача в порівнянні з сумою, яку пропонує стягнути з відповідача позивачка в загальному розмірі 1 825 339, 50 грн., свідчать про намагання останньої покласти на відповідача надмірний тягар при виплаті ним грошової компенсації на її користь. 06.12.2022 від представника позивачки надійшла відповідь на відзив, згідно якої заперечує щодо позиції представника відповідача відносно обрання способу захисту, який не відповідає закону, мотивуючи свої вимоги тим, що заявляючи відповідні вимоги, позивачка погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Стосовно позиції відповідача щодо поділу спільного майна у вигляді квартири, машиномісця та транспортного засобу, позивач вважає, що чинним законодавством України передбачено, що неподільні речі присуджуються одному із подружжя, а не залишаються у спільному володінні зі встановленням порядку користування, оскільки в іншому випадку буде порушено право власності, а саме право вільно володіти, розпоряджатися та користуватися майном. В даному випадку, у разі залишення вищезазначеного майна у спільній власності буде порушено право та інтереси кожної із сторін, оскільки жоден не зможе вільно розпоряджатися та на власний розсуд користуватися майном. Крім того, залишення майна у спільній власності подружжя зі встановленням порядку його користування суперечить інтересам позивачки, яка наразі, у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації на території України перебуває в іншій країні з дітьми та фізично не зможе користуватися, тобто воно і надалі буде залишатися в одноособовому користуванні відповідача. Враховуючи викладене, позивачка вважає, що твердження відповідача, що відсутність можливості поділу в натурі майна не свідчить про неможливість спільного користування автомобілем шляхом встановлення порядку користування, є такими, що не відповідають змісту правовідносин, що склалися між сторонами, а також є безпідставними, оскільки суперечать нормам матеріального права, що дані відносини регулюють, а тому не мають братися судом до уваги. Стосовно покладення на відповідача надмірного тягаря при виплаті грошової компенсації, позивачка вважає, що оскільки спільне майно подружжя у разі задоволення позовних вимог залишиться у володінні відповідача, він не може вважатися неплатоспроможним. Крім того, у разі відсутності коштів для виплати грошової компенсації позивачці, відповідач може реалізувати зазначене майно, а тому його твердження про покладення на нього надмірного тягарю у разі задоволення позовних вимог є безпідставним та таким, що суперечить сталій судовій практиці. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 19.10.2022 відкрито провадження по справі у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 24.10.2022 заяву представника [PERSON] про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на 1/2 частину машиномісця [ADDRESS] та на 1/2 частину транспортного засобу Nissan ROGUE, 2014 року випуску, державний номер [NUMBER] . Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував проти виплати грошової компенсації 1/2 частки ринкової вартості автомобіля марки Nissan, модель Rogue, державний номер [NUMBER] , в сумі 239 524,50 грн., інше нерухоме майно просив залишити у спільній сумісній власності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. В судовому засіданні встановлено, що сторони з 08.03.2008 перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Южного міського суду Одеської області від 25.05.2021, що підтверджується копіями свідоцтва про шлюб, рішення по цивільній справі №519/438/21 (а.с.15-16зв). Під час шлюбу сторонами набуте спільне майно, а саме квартира за адресою: [ADDRESS] . Як зазначає в позові позивачка, сторони дійшли згоди щодо поділу даної квартири та у нотаріальному порядку засвідчили факт належності кожному із подружжя 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на майно, про що приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Одеської області Кармасьовою О.В. позивачці було видано Свідоцтво про право власності від 31.08.2021, зареєстрованого в реєстрі за №876 та надано Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №272711360 від 31.08.2021 (а.с.17-18). Дана обставина відповідачем не заперечувалась. Кожному із подружжя належить 1/2 частки на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 31.08.2021 та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №272711360 від 31.08.2021 (а.с.17-18). Також під час шлюбу сторонами набуте спільне майно: машиномісце № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] та транспортний засіб Nissan ROGUE, 2014 року випуску, державний номер [NUMBER] (а.с.19-20). Частиною 1 ст.60 Сімейного кодексу України (далі СК України) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. (Постанова Верховного Суду України №6-843цс17 від 24.05.2017, постанови Верховного Суду №235/9895/15 від 06.02.2018, №404/1515/16-ц від 05.04.2018 та постанова Великої Палати Верховного Суду №372/504/17 від 21.11.2018). Як вбачається з матеріалів справи, вищевказане майно набуто сторонами під час перебування ними у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю. Під час розгляду справи судом не встановлено, що спірні об`єкти придбані за особисті кошти дружини чи чоловіка. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ст.66 СК України подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Правовідносини щодо поділу спільного майна подружжя регулюються ст.69 СК України, відповідно до якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст.65 СК інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За вимогами ч.ч.1,2 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Відповідно до п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд звертає увагу на те, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Аналізуючи наведені норми закону, суд дійшов висновку, що квартира, машиномісце та автомобіль є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, так як набуті за час шлюбу. У ст. 9 СК України законодавець закріпив право подружжя на укладення між собою сімейних договорів. При цьому, подружжя може врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам СК України, інших законів та моральним засадам суспільства. Особи, які проживають однією сім`єю, також можуть врегулювати свої сімейні відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі. Такий договір є обов`язковим до виконання, якщо він не суперечить вимогам Сімейного Кодексу, інших законів України та моральним засадам суспільства. З урахуванням встановлених обставин, суд вважає, що сторони фактично розподілили спірну квартиру між собою по 1/2 частині за кожним, про що позивачка зазначила в позові та про це свідчить видане свідоцтво про право власності від 31.08.2021 на 1/2 частину квартири за позивачкою. Враховуючи, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність у відповідності до ст.3 ЦК України, звертаючи увагу на ту обставину, що сторони за взаємною згодою виділили кожному по 1/2 частині спірної квартири, суд, дійшов висновку, що поділ спірної квартири, яка є спільною сумісною власністю вже відбувся та спірна квартира набула статусу спільної часткової власності, а тому поділу не підлягає. Автомобіль і машиномісце безумовно є річчю неподільною. Також недоцільним є залишення автомобіля і машиномісця у спільній власності і надалі, оскільки встановлення спільного режиму користування ними неможливе, виходячи з того, що сторони припинили спільне проживання і ведення спільного побуту, і їх стосунки на даний час є конфліктними і можуть розглядатись як такі, що унеможливлюють досягнення згоди з приводу користування спільним автомобілем. Тому доцільним є здійснити поділ спільного майна саме у такий спосіб, про який просить позивачка, і за яким неподільна річ залишається одному з співвласників зі стягненням з нього на користь іншого співвласника грошової компенсації у розмірі вартості його частки і з подальшим (після сплати компенсації) припиненням спільної власності. При вирішенні питання про доцільність залишення автомобіля та машиномісця саме відповідачу зі стягненням з нього грошової компенсації на користь позивачки, суд бере до уваги, що такий позов заявила позивачка, яка тим самим виявила згоду на припинення її права власності на вказане майно з отриманням замість нього грошової компенсації. Суд враховує, що відповідач не заявив зустрічної вимоги про поділ автомобіля та машиномісця у протилежний спосіб, тобто шляхом передачі майна у власність позивачки і стягненням з неї на його користь грошової компенсації. Крім того, відповідач не заперечував проти грошової компенсації за 1/2 вартості автомобіля. Суд також враховує, що відповідач користується автомобілем та машиномісцем після припинення сімейних стосунків, тому доцільним є залишити автомобіль та машиномісце саме йому. Таким чином позовна вимога позивачки в цій частині обґрунтована і підлягає задоволенню, а автомобіль та машиномісце мають бути залишені у власності відповідача, у якого і перебуває на даний час, а з нього на користь позивачки має бути стягнута грошова компенсація у розмірі вартості частки позивачки у вказаному майні. Відповідно до Звіту №265-ОД/1.3 про незалежну оцінку колісного транспортного засобу марки Nissan, модель Rogue, Д/Н [NUMBER] , 2014 року виготовлення, ринкова вартість транспортного засобу становить 479 049 грн (а.с.26-39). Відповідно до Звіту про незалежну оцінку нерухомого майна від 30.08.2022, ринкова вартість машиномісця №31 загальною площею 27,7 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , складає 555 860 грн (а.с.40-52). Таким чином, виходячи з визначеної експертом вартості автомобіля та машиномісця з відповідача на користь позивачки має бути стягнута грошова компенсація вартості 1/2 частки такого майна: за автомобіль в сумі 239 524,50 грн, за машиномісце в сумі 277 930 грн, разом в сумі 517 454,50 грн. Крім того, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації. Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у справі №209/3085/20 від 08.02.2022, ВС/КЦС у справі № 501/2211/18 від 24.03.2021. З урахуванням викладеного вище суд вважає, що вимоги щодо поділу автомобіля та машиномісця є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки сторонами доведено та не заперечувалось, що спірне майно було придбано за їх спільні кошти у період шлюбу. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст.13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial