Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-13 00:00:00

Представник позивача адвокат Свистун Ю.Л., яка діє на підставі ордеру серії ЧК №192133 від 27.02.2023р. звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди 445\~768,96 грн. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що [PERSON] завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, завданих внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного затримання та застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також незаконного засудження за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, оскільки за наслідками судового розгляду кримінального провадження [PERSON] виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення. В позові зазначається, що будучи затриманим за незаконними звинуваченнями у чужому місті, позивач перебував у розпачі, адже знав, що ця звістка негативно позначиться на здоров`ї його тяжко хворої дружини, за якою він доглядав, а вилучення автомобіля ВАЗ-2109, який перебував у користуванні позивача за довіреністю, позбавило його можливості підробляти, щоб мати додаткові кошти для утримання родини. Внаслідок такий дій позивач майже протягом п`яти років намагався довести перед судом свою невинуватість, знаходився у постійному стресі, оскільки зіштовхнувся з несправедливістю, відчув себе приниженим, втратив впевненість у завтрашньому дні. Завдані йому моральні страждання призвели до погіршення відносин з оточуючими людьми, позбавили можливості реалізації усталених звичок, нормально працювати, відвідувати родичів, які проживають за кордоном. Оскільки загальний період перебування позивача під слідством та судом складає 68 місяців 4 дні, тобто з 29.12.2016 (момент затримання позивача в порядку ст. 208 КПК України) до 01.09.2022 (ухвалення Верховним Судом остаточної постанови у кримінальній справі), то позивач вважає, що належною матеріальною компенсацією завданої йому моральної шкоди буде виплата йому грошового відшкодування в сумі пропорційній розміру мінімальної заробітної плати за кожен день періоду часу перебування під слідством та судом в загальному розмірі 445\~768,96 грн. Ухвалою суду від 02.03.2023р. відкрито провадження у справі із визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 13.03.2023р. на адресу суду надійшов письмовий відзив Головного управління Державної казначейської служби України у Черкаській області. У відзиві зазначено, що позивачем не надано жодних доказів наявності завдання йому моральної шкоди, а факт постановлення судом виправдувального вироку стосовно позивача не може вважатися безумовним доказом заподіяння моральної шкоди. Також вказується про необґрунтоване завищення позивачем розміру грошового відшкодування моральної шкоди, оскільки період перебування позивача під слідством та судом слід обчислювати 30.12.2016р. (дата повідомлення позивачу про підозру у вчиненні кримінального правопорушення) до 24.06.2021р. (дата постановлення ухвали Черкаським апеляційним судом про залишення без змін вироку суду першої інстанції про виправдання позивача), тобто 53 місяці 25 днів, а отже сума відшкодування моральної шкоди становить 360\~683,33 грн. (6\~700 грн. * 53 + 6\~700 грн. / 30 * 25), з огляду на показник мінімальної заробітної плати у 2023 році за ставкою 6\~700 грн/місяць. Тож ГУ ДКСУ у Черкаській області у повному обсязі заперечує проти задоволення позовних вимог. 21.03.2023р. на адресу суду надійшов письмовий відзив Черкаської обласної прокуратури проти позову, в якому зазначено, що позов не підлягає задоволенню. В обґрунтування своєї позиції у відзиві вказується, що позивачем не надано суду будь-яких доказів, які підтверджують його душевні страждання, неможливість продовжувати підробляти, погіршення відносин з оточуючими людьми, тощо. Також зазначено, що період перебування позивача під слідством та судом тривав з 29.12.2016р. (дата затримання позивача) до 24.06.2021р. (дата набрання законної сили виправдувальним вироком), що складає 53 місяці 27 днів, а отже мінімальний розмір моральної шкоди може становити 361\~129 грн. (6\~700 грн. * 53 міс. 27 дн.), що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. 21.03.2023р. на адресу суду на дійшов письмовий відзив ГУ НП в Черкаській області. У відзиві зазначено, що позивач не надав доказів того, що він зазнав вимушених змін у своїх життєвих і суспільних стосунках, зниження престижу, репутації, змушений був витрачати час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, а відтак не довів факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Тож враховуючи відсутність належних доказів заподіяння моральної шкоди ГУ НП в Черкаській області просило відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача адвокат Свистун Ю.Л. підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні. Пояснила, що розрахунок розміру грошової компенсації моральної шкоди обчислювався з врахуванням ставки мінімальної заробітної плати в порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Зауважила, що перебування позивача під слідством та судом змусило його зазнати багато обмежень та незручностей, а також ввело його у стан розпачу, внаслідок чого йому завдано істотної моральної шкоди, яка має бути відшкодована шляхом виплати грошової компенсації. Представники відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в судовому засіданні заперечили проти позовних вимог з підстав, викладених у письмових відзивах, та просили суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 29.12.2016р. [PERSON] на підставі ст. 208 КПК України затримано та направлено до ІТТ Черкаського ВП ГУ НП в Черкаській області, а 30.12.2016р. йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України. Ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 30.12.2016р. застосовано відносно [PERSON] запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) діб, тобто до 26.02.2017р. включно, та визначений розмір застави в межах 20 розмірів мінімальної заробітної плати (32 000 грн.), в разі сплати якої вирішено покласти на підозрюваного зобов`язання: прибувати до слідчого, прокурора або суду по кожному виклику; не відлучатися за межі місця проживання за адресою: [ADDRESS] , без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи. Ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 03.01.2017р. накладено арешт на автомобіль ВАЗ 2109, реєстраційний номер [NUMBER] , сірого кольору, що згідно свідоцтва про реєстрацію належить [PERSON] , але перебував у користуванні [PERSON] 17.01.2017р. позивача звільнено з-під варти у зв`язку з внесенням застави. 27.02.2016р. відносно [PERSON] складений обвинувальний акт та висунуто обвинувачення у таємному викраденні чужого майна за наступних обставин: «о 10 годині 29 грудня 2016 року, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, спільно і за попередньою змовою з двома невстановленими особами чоловічої статі, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, знаходячись неподалік магазину «Новус», розташованого за адресою: [ADDRESS] , заволоділи чужим майном, яке належить [PERSON] , на суму 151 800 грн., що більш ніж у 100 разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян». Органом досудового розслідування вказані дії [PERSON] кваліфіковані за ч. 3 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене за попередньою змовою групою осіб, що завдала значної шкоди потерпілому. Вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.09.2018р. [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі і на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування основного покарання з іспитовим строком 3 роки. Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 05.02.2020р. вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.09.2018р. щодо [PERSON] скасовано та призначено новий розгляд справи у суді першої інстанції. 27.01.2021р. Придніпровський районний суд м. Черкаси ухвалив вирок, яким визнав [PERSON] невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та виправдав його за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення. Цим же вироком суд скасував запобіжний захід у вигляді застави, застосований до обвинуваченого [PERSON] , та скасував арешт на автомобіль ВАЗ-2109 реєстраційний номер [NUMBER] , накладений ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 03.01.2017р.. Вказаний виправдувальний вирок 26.02.2021р. оскаржено прокурором в апеляційному порядку. Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 24.06.2021р. апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.01.2021р. без змін. На вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.01.2021р. та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 24.06.2021р. прокурором подано касаційну скаргу. Постановою Верховного Суду від 01.09.2022р. касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а судові рішення без змін. Зазначені обставини справи визнаються учасниками справи та підтверджуються відповідними судовими рішеннями, ухваленими судами різних інстанцій при розгляді судової справи №711/1721/17 /а.с. 10-30/. Позивач стверджує, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного затримання та застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також незаконного засудження за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, йому завдано моральної шкоди, яку необхідно компенсувати у грошовому еквіваленті в сумі 445\~768,96 грн. Розмір відшкодування позивач обчислював у відповідності до статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» шляхом множення показника розміру мінімальної заробітної плати за 2022 рік на відповідну кількість місяців перебування під слідством та судом в період часу з 29.12.2016р. до 01.09.2022р. Оскільки позивач не отримав ніякого відшкодування від держави, то він звернувся до суду з даним позовом. Таким чином спір між сторонами виник з правовідносин про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), Закону України від 01.12.1994 №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон №266/94) тощо. Надаючи оцінку доводам учасників справи та обставинам спірних правовідносин суд виходить з наступного. Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом положень статей 15, 16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За змістом статті 23 ЦК моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Згідно ч. 1 ст. 1173 ЦК шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу. За змістом ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до ст. 1 Закону №266/94 підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 2 Закону №266/94 право на відшкодування шкоди у порядку та у розмірах, визначених цим Законом, виникає у випадку встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що стосовно позивача здійснювалось кримінальне провадження по обставинам події таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене за попередньою змовою групою осіб, що завдало значної шкоди потерпілому. Підтримуючи державне обвинувачення у кримінальному провадженні прокурор вважав, що позивач вчинив злочин, передбачений ч. 3 ст. 185 КК України, натомість за наслідками судового розгляду кримінального провадження судом було виправдано позивача за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок суду набрав законної сили 24.06.2021р. (дата постановлення судом апеляційної інстанції ухвали про залишення без змін вироку суду першої інстанції). Таким чином, позивач зазнав кримінального переслідування з боку правоохоронних органів держави в період часу з моменту його затримання за підозрою у вчиненні злочину (29.12.2016р.) до набрання законної сили виправдувальним вироком щодо нього (24.06.2021р.), тобто в період часу тривалістю 53 місяці 27 днів, внаслідок чого він має право на відшкодування шкоди на підставі ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК та п. 1 ч. 1 ст. 2 положень Закону №266/94. Зазначений висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 31.08.2022 року у справі №306/701/20. У зазначеній постанові Верховний Суд вказав, що Закон №266/94 пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина права на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, який включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умови виникнення права на його відшкодування. Тобто право на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації особи, про що зазначається в пункті 3 Положення про застосування Закону №266/94-ВР, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року №6/5/3/41. Така судова практика є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17.11.2021 у справі №522/2493/18. Реабілітуючі, на відміну від нереабілітуючих підстав, для застосування наведеного вище Закону України, пов`язані з констатацією факту того, що підозрюваний/обвинувачений не вчинив злочину. До реабілітуючих належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати. Повертаючись до питань встановлення факту завдання позивачу моральної шкоди та розміру її компенсації суд звертає увагу на наступне. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (ч. 5, 6 ст. 4 Закону №266/94). В постанові від 20.09.2018р. у справі №686/23731/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку про те, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Слід звернути увагу, що моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. При оцінці обґрунтованості вимог у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди, слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. З огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Насамперед, йдеться про визнання критично розглянутих національним судом (крізь призму обставин справи) і достатньо аргументованих, з огляду на суть порушеного права й характер правопорушення, показань сторін достатніми доказами для прийняття рішення щодо вимог з приводу відшкодування моральної шкоди. Такий підхід цілком узгоджувався б і з думкою Європейського суду з прав людини, викладеною ним у рішенні від 28.05.1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства», де зазначається, що, «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які, як заявниці, зіткнулися з проблемами початку або продовження свого подружнього життя, можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. При цьому, однак, задовольняючи вимоги щодо компенсації моральної шкоди, Європейський суд з прав людини подекуди посилається на зазнані заявниками незручності, певне розчарування та страждання в результаті встановленого порушення (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Антоненков та інші проти України» // Офіційний вісник України. 2006. № 41. Ст. 2784), інші конкретизовані вияви немайнових втрат заявника, а іноді не вважає за потрібне чітко кваліфікувати їх вид і характер (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Чуян проти України») Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а змістом моральних страждань потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Додатково слід зауважити, що моральною шкодою визначаються навіть не самі страждання, а саме негативні наслідки немайнового характеру, які ними спричиненні, оскільки тільки вони становлять розуміння шкоди як обов`язкової умови відповідальності. В цьому контексті суд бере до уваги, що тяжкість переживання психотравмуючої події повністю залежить від індивідуально-психологічних особливостей людини, якій завдано моральну шкоду, від її темпераменту, стійкості афективно-вольових процесів, рівня суб`єктивного контролю, стресостійкості, соціальної адаптованості, способу реагування на фруструючі події. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019р. у справі № 464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Згідно положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що позивач фактично перебував під слідством та судом з 29.12.2016р. (момент його затримання за підозрою у вчиненні злочину) до набрання законної сили виправдувальним вироком щодо нього (24.06.2021р.), тобто в період часу тривалістю 53 місяці 27 днів. Доводи сторони позивача про те, що до цього періоду часу слід додати також період тривалості касаційного оскарження виправдувального вироку є необґрунтованим, оскільки в такий період часу позивач не зазнавав ніяких обмежень з боку правоохоронних органів, а факт реалізації прокурором права на касаційне оскарження судового рішення сам по собі не завдає негативних наслідків іншим учасникам кримінального провадження. Отже очевидним і беззаперечним є той факт, що перебування фізичної особи під вартою та зазнавання кримінального переслідування з боку правоохоронних органів завдає моральної шкоди у вигляді душевних страждань, який має бути відшкодований відповідною матеріальною компенсацією. Натомість, судом встановлено, що кримінальне провадження здійснювалось відносно позивача по обставинам вчинення умисного злочину групою осіб за попередньою змовою. Затримання позивача та вжиття до нього заходів забезпечення кримінального провадження (запобіжний захід, арешт майна) здійснювались у відповідності до визначеної законом процедури та виправдовувались тими обставинами, які існували на момент прийняття рішення про їх застосування. За таких обставин, твердження позивача про незаконність його затримання, незаконне застосування до нього запобіжного заходу та незаконність ухвалення обвинувального вироку від 11.09.2018р., який в подальшому був скасований судом апеляційної інстанції, є недостатньо об`єктивними та надмірно категоричними, а помилка суду в оцінці доказів та обставин кримінального провадження, в даному випадку, не є беззаперечною підставою для визнання факту завдання позивачу такими діями моральної шкоди у розмірі, що підлягає компенсації понад визначені законом гарантії. При цьому суд бере до уваги що відповідні дії правоохоронних органів були зумовлені належною правовою підставою на момент їх вчинення і судом не встановлено обставин, які б свідчили про невиправданість вчинення таких дій. Надаючи характеристику особисто-вольовим ознакам індивідуальності позивача, суд бере до уваги той факт, що позивач має середню освіту, одружений, не має на утриманні малолітніх дітей, не був працевлаштований на момент події, яка стала підставою здійснення щодо нього кримінального переслідування. Критично ставиться суд до доводів позивача щодо погіршення ставлення до нього його оточення, а також відсутність в нього можливості відвідувати родичів за кордоном. В цьому контексті слід звернути увагу, що в Україні діє презумпція невинуватості, яка передбачає що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили (ч. 1 ст. 17 Кримінального процесуального кодексу України). Також судом не встановлено обставин, які б свідчили, що у позивача є родичі за кордоном і він звертався до правоохоронних органів із клопотанням про надання дозволу на відвідування таких родичів, а йому було необґрунтовано відмовлено. Не надано стороною позивача суду й доказів на підтвердження того, що до моменту взяття під варту позивач був працевлаштований чи займався іншою оплачуваною діяльністю, зокрема займався будь-якою оплачуваною діяльністю із використанням вилученого в нього автомобілю ВАЗ 2109. Не надано стороною позивача суду й доказів щодо погіршення стану здоров`я його дружини, що зумовлені стресовим станом, викликаним здійсненням кримінального провадження щодо позивача. В той же час визначаючи розмір справедливого, розумного, належного та достатнього грошового відшкодування моральної шкоди за перебування під слідством та судом (неправомірне кримінальне переслідування) в період часу з 29.12.2016р. по 24.06.2021р. (53 місяці 27 днів), суд виходить з того, що в даному випадку мова йде про справедливе та розумне відшкодування, а не про покарання держави за помилки під час здійснення кримінального провадження і, відповідно, таке відшкодування не має призводити до необґрунтованого збагачення позивача та невиправданої розтрати коштів державного бюджету. Отже, на підставі ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК та положень Закону №266/94 позивач має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати на день ухвалення судом рішення (6\~700 грн.) за кожен місяць перебування під слідством та судом, що в даному випадку складає 361\~130 грн. [ (6\~700 грн. х 53 місяці) + (6\~700 грн. / 30 * 27 календарних днів) ] і буде належним і достатнім засобом відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу. За таких обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Враховуючи, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», то відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial