Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-19 00:00:00

Прокурор Київської окружної прокуратури м. Одеси звернувся до суду з позовом, в якому просить витребувати у [PERSON] у державну власність в особі Міністерства освіти України та у постійне користування Одеського державного екологічного університету земельну ділянку загальною площею 0,4 га, яка розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер 5110136900:50:002:0022, а також стягнути з відповідача на користь Київської окружної прокуратури м. Одеси сплачений судовий збір. Свої вимоги прокурор мотивує тим, що Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів трудящих від 18.05.1961 №349 «Про відведення земельних ділянок державним організаціям під будівництво» Одеському гідрометеорологічному інституту (правонаступником якого є Одеський державний екологічний університет) відведено земельну ділянку площею 2,5 га в селі Чорноморка по межі з піонер табором заводу «Кінап» для розміщення навчальної агрометереологічної станції (сучасна [ADDRESS] ), яке є чинним та не скасованим. Однак, в подальшому на підставі підробленого рішення Таїровської селищної ради від 24.12.1999 р. за № 8 за рахунок зазначеної земельної ділянки у приватну власність фізичних осіб відведено чотири земельні ділянки, на які видано державні акти та зареєстровано право власності, та які були відчужені за відплатними договорами на користь останнього набувача [PERSON] В 2021 за відповідачем зареєстровано право власності на об`єднану земельну ділянку загальною площею 0,4 га, яка розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер 5110136900:50:002:0022. Зважаючи на те, що Таїровською селищною радою Овідіопольського району Одеської області рішення щодо відведення у приватну власність на користь [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] земельних ділянок за адресами: [ADDRESS] не приймались та державні акти на вказані земельні ділянки не видавались, подальше відчуження незаконними набувачами таких земельних ділянок на користь [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу здійснено незаконно. Відтак, спірна земельна ділянка, що перебували у державній власності вибула з володіння власника поза його волею, а тому підлягає витребування у останнього власника. Прокурор у судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча був повідомлений про розгляд справи належним чином. Представник Міністерства освіти України в судове засідання не з`явився, хоча був повідомлений про розгляд справи належним чином. Представник Одеського державного екологічного університету в судове засідання не з`явився, хоча був повідомлений про розгляд справи належним чином. Представник третьої особи [PERSON] адвокат Скиба Є.А. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що прокурор не обґрунтував наявність підстав та належних доказів для висновку, що рішення Таїровської сільської ради №8 від 24.12.1999 є підробним, тобто таким, що не приймалось. [PERSON] отримала право власності на земельну ділянку на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії Р3 № 368451 виданий 05.08.2003 р. Таїровською селищною радою на підставі рішення 11 сесії ХХІІІ скликання Таїровської селищної ради від 24.12.1999 р. за № 8, щодо земельної ділянки яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Ані [PERSON] , ані інші набувачі земельних ділянок є добросовісними набувачами спірних земельних ділянок. Витребування у відповідача об`єднаної земельної ділянки призведе до порушення необхідного балансу та покладе на добросовісного власника надмірний тягар, який виражається в вилученні майна, яке було придбано за власні кошти, згідно з чинним законодавством України, але було витребувано без будь- якої компенсації, що призведе до порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи, повідомлялись належним чином. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів трудящих від 18.05.1961 №349 «Про відведення земельних ділянок державним організаціям під будівництво» Одеському гідрометеорологічному інституту відведено земельну ділянку площею 2,5 га в селі Чорноморка по межі з піонертабором заводу «Кінап» для розміщення навчальної агрометереологічної станції (сучасна м. Одеса, вул. Зої Космодем`янської, 9). На базі ліквідованого Одеського гідрометереологічного інституту утворено Одеський державний екологічний університет, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 09.08.2001 за №363-р «Про утворення Одеського державного екологічного університету», який відповідно до листа Міністерства освіти і науки України від 08.02.2002за №11/67-319, є правонаступником всіх договірних зобов`язань, активу i пасиву балансу Одеського гідрометеорологічного інституту. Згідно наказу Міністерства освіти і науки України від 19.02.2016 року «Про закріплення державного майна за Одеським державним екологічним університетом» за університетом на праві господарського відання закріплено будівлі метереологічної навчально-наукової лабораторії, які збудовано на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] . На підставі рішення державного реєстратора Одеської дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» Тихонової А. С. від 26.12.2016 за №33170987 за Міністерством освіти і науки України зареєстровано право державної власності на виробничі та невиробничі будівлі та споруди метереологічної навчально-наукової лабораторії загальною площею 882 на зазначеній земельній ділянці з одночасною реєстрацією права господарського відання на ці будівлі за Одеським державним екологічним університетом. На думку позивача, виділена земельна ділянка у 1961 році Одеському гідрометеорологічному інституту на підставі рішення Одеської міської ради депутатів трудящих від 18.05.1961 №349, використовувалась на праві постійного користування тривалий час за цільовим призначенням як добросовісним користувачем, та з 2001 року перейшла у користування його правонаступника Одеського державного екологічного університету. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, щодо правонаступника на підставі передавального акта перейшло усе майно особи як сукупність прав та обов`язків, які їй належали Одеському гідрометеорологічному інституту, в тому числі й права на користування спірною земельною ділянкою. Водночас, з матеріалів справи вбачається, що 20.05.2021 державним реєстратором Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області Марущак Ю.В. прийнято рішення: - за індексним №58244706 про реєстрацію права приватної власності за [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 51T0136900:50:002:0014. Підставою для державної реєстрації зазначено державний акт на право приватної власності на землю, серія та номер Р3 №368450, виданий 05.08.2003 року Таїровською селищною радою на підставі рішення 11 сесії ХХII скликання Таїровської селищної ради від 24.12.1999 №8. - за індексним №58245213 про реєстрацію права приватної власності за [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 51T0136900:50:002:0015. Підставою для державної реєстрації зазначено державний акт на право приватної власності на землю, серія та номер Р3 №368448, виданий 05.08.2003 року Таїровською селищною радою на підставі рішення 11 сесії ХХII скликання Таїровської селищної ради від 24.12.1999 №8. -за індексним №58244302 про реєстрацію права приватної власності за [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 51T0136900:50:002:0016. Підставою для державної реєстрації зазначено державний акт на право приватної власності на землю, серія та номер Р3 №368449, виданий 05.08.2003 року Таїровською селищною радою на підставі рішення 11 сесії ХХII скликання Таїровської селищної ради від 24.12.1999 №8. -за індексним №58245711 про реєстрацію права приватної власності за [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 51T0136900:50:002:0017. Підставою для державної реєстрації зазначено державний акт на право приватної власності на землю, серія та номер Р3 №368451, виданий 05.08.2003 року Таїровською селищною радою на підставі рішення 11 сесії ХХII скликання Таїровської селищної ради від 24.12.1999 №8. Відповідно до листа Таїровської селищної ради Одесского Одеської області від 17.06.2021 за №1618, оригінали рішень Таїровської селищної ради, прийняті в період з 1991 до 2005 року, у Таїровській селищній раді не зберігаються та у встановленому порядку передано на постійне зберігання до архівного відділу Овідіопольської райдержадміністрації Одеської області. Позивач зазначає, що на запит прокуратури листом архівного відділу Одеської районної державної адміністрації Одеської області від 04.08.2021 за №16 надіслано копії усіх рішень 11 сесії ХХІІІ скликання Таїровської селищної ради від 24 грудня 1999 року за №8, вивченням яких встановлено, що вказані рішення Таїровською селищною радою на користь [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не приймались, а земельні ділянки відводились іншим особам та за зовсім іншими адресами. Разом з тим, в ході судового розгляду позивачем не надано на огляд та дослідження оригіналу рішення Таїровської селищної ради від 24 грудня 1999 року за №8 на підтвердження наведених висновків, клопотань про витребування такого оригіналу також не заявлено. Відтак, позивачем не доведено, а матеріали справи не містять доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про відсутність волевиявлення Таїровської селищної ради на відчуження земельних ділянок. Відтак, відсутні підстави вважати, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника незаконно. Відповідно до листа Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області від 17.06.2021 за №1618, другі примірники державних актів на право власності на землю, видача та реєстрація яких здійснювалася Таїровською селищною радою до 01.01.2005 року, відповідні книги реєстрації державних актів, в тому числі тих, що видані на посвідчення прав на земельні ділянки, які за рахунок земель площею 1078,0 га Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області були включені в межі міста Одеси, y 2009-2010 роках були передані на постійне зберігання до відділу Держкомзему у Овідіопольському районі Одеської області. Разом з тим, згідно з відповіддю Міськрайонного управління в Овідіопольському районі та м. Чорноморську Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 09.06.2021 за N 398/123-21, другі примірники державного акту серії P3 №368451 на право приватної власності на землю на ім`я [PERSON] , державного акту P3 №368450 на право приватної власності на землю на ім`я [PERSON] , державного акту P3 №368448 на право приватної власності на землю на ім`я [PERSON] , державного акту P3 №368449 на право приватної власності на землю на ім`я [PERSON] , видання Таїровською селищною радою на підставі рішення 11 сесії ХХІІІ скликання від 24.12.1999 за №8 до архівного відділу на зберігання не надходили. Суд звертає увагу, що не зберігання другого примірнику державних актів, за наявності першого примірника у власників, не свідчить про їх недійсність, адже особи не можуть нести відповідальність за недбалість уповноважених органів, зобов`язаних на їх зберігання відповідно до Інструкції про порядок складання,видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах №43 від 04.04.1999 (яка була чинною на момент видачі державних актів третім особам). 25.06.2021 на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних заявою [PERSON] ділянок, складеної 22.06.2021 ТОВ «УКРЛЕНДКОНСАЛТИНГ», Відділом у м. Одесі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області в Державному земельному кадастрі зареєстровано об`єднану земельну ділянку загальною площею 0,4 га за адресою: [ADDRESS] з кадастровим номером 5110136900:50:002:0022 (за наслідками об`єднання земельних ділянок з кадастровими номерами 5110136900:50:002:0014, 5110136900:50:002:0015, 5110136900:50:002:0016. 5110136900:50:002:0017, які набуто у приватну власність [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу, укладених 19.06.2021 з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ). Рішенням державного реєстратора Овідіопольської селищної ради Одеського району Марущак Ю.В. від 01.07.2021 за індексним №59031405 за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на об`єднану земельну ділянку загальною площею 0,4 га з кадастровим номером 5110136900:50:002:0022 за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2397488851237). Відтак, зважаючи на те, що [PERSON] отримав право власності на спірну земельну ділянку на підставі договорів купівлі-продажу та зареєстрував своє право власності у встановленому законом порядку, останній є добросовісним набувачем такого майна, який покладався на достовірність відомостей, наявних в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною другою статті 4 ЦПК України передбачено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Передумовою участі органів та осіб в цивільному процесі є набуття ними цивільного процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право представляти інтереси інших суб`єктів, та наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність. Згідно з пунктом 3 частини першої та частиною другою статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом. На прокуратуру покладаються функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III ЦПК України (стаття 2 Закону України «Про прокуратуру»; далі Закон № 1697-VII). Прокуратура виконує функцію нагляду за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами виключно у формі представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 1 Розділу ХІІІ Закону № 1697-VII). Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права. ЄСПЛ звертав увагу на те, що підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або ж у тому разі, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти росії» (Menchinskaya v. russia, заява № 42454/02, § 35)). Випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді визначені у Законі № 1697-VII, частина третя статті 23 якого визначає, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Відповідно до частини четвертої статті 23 вказаного Закону наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. З наведеного можна дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 37)). Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 69)). При цьому склад відповідачів визначається прокурором самостійно в кожному конкретному випадку залежно від характеру спірних правовідносин, змісту порушених прав та інтересів держави, суб`єктів, які мають здійснювати захист цих прав та інтересів у відповідній сфері, обраного прокурором способу захисту останніх, який повинен бути ефективним та спрямованим на повне поновлення порушеного або оспорюваного права (тобто не має потребувати додаткового звернення з іншими вимогами до учасників спірних правовідносин) тощо. У рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(ІІ)/2019 Конституційний Суд України вказав, що стосовно повноваження прокуратури щодо представництва інтересів держави в суді в Основному Законі України міститься застереження «у виключних випадках і в порядку, що визначені законом». Про такі випадки йдеться, зокрема, у частині третій статті 23 Закону № 1697-VII. На думку Конституційного Суду України, це обумовлюється недопущенням свавільного втручання прокуратури у здійснення господарської та статутної діяльності юридичних осіб, досягнення цілей функціонування учасника відповідних правовідносин, виконання ним договірних зобов`язань тощо. При цьому на прокуратуру покладається обов`язок щодо обґрунтування необхідності такого втручання. У рішенні від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами органів державної влади, органів місцевого самоврядування. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 виснувала про те, що,звертаючись до компетентного органу перед пред`явленням позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону № 1697-VII, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави,зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення (пункт 39). Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо (пункт 40 зазначеної постанови). Таким чином, за наявності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави саме у спірних правовідносинах, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону № 1697-VII, і якщо цей компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Тобто, суд самостійно перевіряє, чи справді відсутній орган, що мав би для захисту інтересів держави звернутися до суду з таким позовом, як заявив прокурор. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження такого захисту (пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц). Інакше кажучи, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює (пункт 26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18). Матеріали справи не містять доказів звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону № 1697-VII, а відтак відсутні підстави стверджувати про бездіяльність відповідного органу та як наслідок можливе порушення інтересів держави. Ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.387 ЦК України лише власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. При цьому, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що власник майна, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим, має знати та дбати про свою власність та зобов`язаний нести витрати на її утримання. Відповідно до ст. 13 Конституції України, ч.4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. Позивач, здійснюючи право власності на належне їй майно (особливо нерухоме), мав діяти відповідально, зокрема проявляти турботу щодо цього майна, бути обізнаним про його стан, тощо. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав, не може бути підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду. Натомість, як вбачається з обґрунтувань позовних вимог, позивач не виявляв турботливості та достатньої обачності щодо спірного майна, Відтак, внаслідок безвідповідальних дій позивача добросовісний набувач [PERSON] не може нести несприятливі наслідки у вигляді втрати належного йому майна, що буде становити для нього надмірний тягар та непропорційне втручання у право мирного володіння своїм майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю позивача. Суд звертає також увагу на те, що позовна вимога про витребування спірної земельної ділянки у державну власність в особі Міністерства освіти і науки України не підлягає задоволенню, оскільки згідно із матеріалами справи вказане Міністерство не є власник цієї ділянки чи правонаступником власника. Крім цього, частиною 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. При розгляді справ національні суди України застосовують положення Конвенції та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права, що передбачено статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини". Право власності [PERSON] на спірний об`єкт становить "майно", підпадає під захист статті 1 Першого протоколу до Конвенції. У практиці ЄСПЛ (рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Серков проти України") напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Добросовісний набувач не може зазнавати негативних наслідків від дій чи бездіяльності органів влади адже, отримуючи від них офіційні документи на право користування земельною ділянкою, розраховувала на їх добросовісність. В протилежному випадку, порушення прав законного власника суперечитиме судові практиці Європейського суду з прав людини. Так, виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, interalia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatismutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovaandPinc v. theCzechRepublic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatismutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovaandPinc v. theCzechRepublic), п. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovaandPinc v. theCzechRepublic), п. 53, та «Тошкуце та інші проти Румунії» (ToscutaandOthers v. Romania), п. 38). Таким чином, особу може бути позбавлено її власності чи права користування лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Зважаючи на обставини справи, витребування майна у добросовісного набувача становитиме надмірний тягар та не буде дотримано справедливої рівноваги між інтересами приватної особи, яка не вчинила жодних порушень та інтересами суспільства, яке не опікувалось належним йому майном. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed