Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-09 00:00:00

06 березня 2023 року до суду надійшла позовна заява, в якій позивач просить розірвати шлюб між ним, [PERSON] , та [PERSON] , зареєстрований 18 вересня 2012 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Славутицького міського управління юстиції у Київській області, актовий запис № 126. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач перебуває з відповідачкою у шлюбі, зареєстрованому 18 вересня 2012 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Славутицького міського управління юстиції у Київській області, актовий запис № 126. За час шлюбу в них народився син [PERSON] , [INFO] . Причиною звернення позивача до суду з даним позовом є те, що в силу психологічної несумісності характерів сторони так і не знайшли взаєморозуміння. Як виявилося з часом, у позивача та відповідачки різні погляди на сімейне життя, подружні права та обов`язки. Це призвело до того, що протягом останнього періоду спільного проживання вони стали відчувати себе чужими людьми, у кожного з них свої інтереси, внаслідок чого сторони повністю припинили шлюбні стосунки та близько чотирьох місяців проживають окремо, не ведуть спільне господарство, кожен має окремий бюджет. Сторони не виявили бажання поновити нормальні сімейні стосунки. Позивач категорично налаштований на розлучення і просить не надавати термін на примирення. Він не заперечує проти того, що малолітній син залишився проживати разом з відповідачкою, яка не чинить позивачу перешкоди у спілкуванні з дитиною. Позивач бере участь у вихованні сина та надає йому матеріальну допомогу. За заявою [PERSON] з позивача на утримання дитини стягуються аліменти в розмірі частини всіх видів його доходу щомісяця. Між сторонами немає спірних питань щодо поділу спільного майна, оскільки за час шлюбу вони такого майна не набули. Ухвалою судді від 13 березня 2023 року після виконання вимог, передбачених частиною 6 статті 187 ЦПК України, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 10 квітня 2023 року. Позивач у призначене судове засідання не прибув, про дату, часу і місце судового засідання повідомлений належним чином. Подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач у призначене судове засідання не прибула, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином. Подала суду заяву, в якій визнала позовні вимоги повністю, просила розглядати справу за її відсутності. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України в разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. З матеріалів справи судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 18 вересня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Славутицького міського управління юстиції у Київській області, копія якого долучена до матеріалів справи, [PERSON] і [PERSON] 18 вересня 2012 року зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Славутицького міського управління юстиції у Київській області, про що 18 вересня 2012 року складено відповідний актовий запис за № 126. Після державної реєстрації шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку - [PERSON] , дружині - [PERSON] . За час шлюбу в них народився син [PERSON] , [INFO] , батьком якого є позивач, матір`ю - відповідачка, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 16 липня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Славутицького міського управління юстиції у Київській області, копії якого долучена до матеріалів справи. Як вбачається із змісту позовної заяви, причиною звернення позивача до суду з даною позовною заявою є те, що в силу психологічної несумісності характерів сторони так і не знайшли взаєморозуміння, мають різні погляди на сімейне життя, подружні права та обов`язки, протягом останнього періоду спільного проживання стали відчувати себе чужими людьми, кожен має свої інтереси. Унаслідок цього позивач з відповідачкою припинили шлюбні стосунки та близько чотирьох місяців проживають окремо, не ведуть спільне господарство, кожен має окремий бюджет. Сторони не виявили бажання поновити нормальні сімейні стосунки. Позивач категорично налаштований на розлучення і просить не надавати термін на примирення. Відповідно до положень статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Зі статті 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) вбачається, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Як зазначено у частині першій статті 24 СК України, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з частиною другою статті 18, статтею 51, частиною третьою статті 56, частиною першою статті 110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до частини 2 статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання. Примирення між подружжям та збереження сім`ї неможливе. За таких обставин суд дійшов висновку, що сім`я розпалася остаточно, а шлюб існує формально, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача та відповідача. Ураховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених частиною другою статті 110 СК України, суд вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не суперечать закону та не порушують права інших осіб. Як вбачається із змісту позовної заяви, позивач не заперечує проти того, що малолітній син залишився проживати з відповідачкою. Він бере участь у вихованні сина та надає йому матеріальну допомогу. За заявою [PERSON] з позивача на утримання дитини стягуються аліменти в розмірі частини всіх видів його доходу щомісяця. Між сторонами немає спірних питань щодо поділу спільного майна, оскільки за час шлюбу вони такого майна не набули. Відповідно до статті 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У поданій до суду заяві від 16.03.2023 відповідачка просила після розірвання шлюбу залишити їй прізвище [PERSON] . Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити судові витрати між сторонами. Згідно з частиною 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог ( частина 1 статті 141 ЦПК України). У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову ( частина 1 статті 142 ЦПК України). Згідно з квитанцією АТ КБ «ПРИВАТБАНК» № 0.0.2888628784.1 від 06 березня 2023 року позивач при подані позову сплатив судовий збір в сумі 1073 гривні 60 копійок ( а.с.1). Указану суму судового збору зараховано до спеціального фонду державного бюджету України (а.с.2). У поданій до суду заяві від 06.04.2023 позивач просив не стягувати з відповідачки на його користь судові витрати по сплаті судового збору. За змістом частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 3 статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Ураховуючи, що відповідачка визнала позов до початку розгляду справи по суті, то, виходячи із змісту статей 141 - 142 ЦПК України, на користь позивача з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, тобто 536 гривень 80 копійок, інша частина судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову, з відповідачки на користь позивача не стягується. На підставі викладеного,

Outcome: approved