Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеною заявою згідно прохальної частини якої просить суд вирішити питання з приводу зміни способу стягнення аліментів, що підлягають до стягнення з відповідача на користь позивачки на утримання дітей сторін. У обґрунтування заявленого вказала, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі за час якого у них народились спільна діти. Даний шлюб за рішенням суду розірвано і вказаним судовим актом визначено місце проживання спільної дитини сторін разом із матір`ю, а також вирішено стягувати з відповідача на користь позивачки аліменти у твердій грошовій сумі на утримання спільного сина у розмірі 600 гривень. Згодом, відповідним рішенням суду розмір вище згаданих аліментів на утримання спільної дитини сторін збільшено до 2000 гривень. Проте, заявниця зазначає, що станом на момент звернення останньої до суду із даним позовом, матеріальний стан відповідача значною мірою покращився, а тому, на переконання позивача, визначення аліментів, що підлягають до стягнення з відповідача у частці від його доходу відповідатиме найкращим інтересам дитини. Відтак остання просить суд змінити розмір аліментів встановивши його у вигляді 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У судове засідання учасники справи не з`явились, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялись належним чином. Разом з тим, від позивача надійшла заява згідно якої остання просила проводити розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Причини неявки відповідача суду не відомі. Окрім цього, останній не скористався власним процесуальним правом на подання відзиву на позову заяву та будь-яким іншим чином не висловив свого ставлення з приводу заявлених вимог. Виходячи з наведеного, судом ухвалено здійснювати розгляд справи у відсутність учасників справи та, відповідно, без фіксації його перебігу технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Враховуючи вказаний перебіг подій, суд вважає за необхідне здійснювати розгляд справи у заочному порядку відповідно до приписів ст. 280 ЦПК України. Дослідив матеріали справи судом встановлено наступні фактичні обставини та відповідно ним правовідносини. Позивач є громадянкою України, має зареєстроване місце проживання, отримувала код платника податків та звільнена від сплати судового збору на підставі закону. [INFO] народився [PERSON] батьком якого є відповідач, а матір`ю - позивачка. [PERSON] проживає разом із матір`ю. 13 листопада 2015 року рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від в цивільній справі № 278/2805/15-ц розірвано шлюб укладений між сторонами 7 липня 2005 року, малолітнього [PERSON] залишено на виховання матері, а також вирішено стягувати з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в розмірі 600 гривень щомісячно до його повноліття, починаючи з 31 серпня 2015 року. 18 квітня 2022 року рішенням Житомирського районного суду Житомирської області в цивільній справі № 278/380/22 раніше визначений розмір аліментів, що підлягає до стягнення з відповідача змінено та судом вирішено стягувати з відповідача на користь заявниці аліменти на утримання спільної дитини сторін у розмірі 2000,00 гривень щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили, до повноліття дитини. 26 вересня 2022 року на підставі вищезгаданого рішення суду видано виконавчий лист. Із відомостей наданих Головним управлінням ДПС у Житомирській області вбачається, що дохід відповідача за період з 1 кварталу 2021 року по 4 квартал 2022 року склав 789463,53 гривень. Нормами законодавства вказані правовідносини врегульовано наступним чином. У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частинами першою та другою статті 27 Конвенції про права дитини встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України). Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Розмір аліментів на утримання дитини, визначений судовим рішенням, не вважається незмінним, про що, зокрема, вказував і Верховний Суд у постанові від 16 червня 2021 року в справі № 643/11949/10. Згідно зі статтею 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Разом із тим стаття 182 СК України визначає обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Так, згідно із частиною першою цієї статті, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Крім того, відповідно до частини четвертої статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проаналізувавши фактичні обставини справи у сукупності із нормами законодавства України, якими врегульовані вказані правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову виходячи з наступного. На переконання суду та з урахуванням конкретних обставин справи, на даному етапі життя дитини, необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини буде визначення аліментів у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У спірних правовідносинах, суд вважає, підлягають до застосування не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 "Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів", стаття 183 "Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини", стаття 184 "Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі"). Зазначені висновки суду кореспондуються також із висновками висвітленими у постанові Верховного Суду від 3 квітня 2019 року в справі № 766/5464/16-ц. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає до стягнення судовий збір за подання позову про стягнення аліментів, від сплати якого відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнена при зверненні до суду. З приводу стягнення з відповідача на користь позивача заявлених судових витрат, що пов`язані із наданням заявниці професійної правничої допомоги у розмірі 1500 гривень, то суд зауважує, що відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас, жодних документів на підтвердження таких витрат, що передбачені ч. 3 ст. 137 ЦПК України позивачем не надано, а відтак суд вважає за необхідне не здійснювати розподіл таких витрат. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved