Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-10 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача 07.07.2020 до Звенигородського районного суду надійшла дана позовна заява в якій позивач просить зобов`язати [PERSON] повернути йому, [PERSON] , грошові кошти у розмірі 59966,00 грн. на його картковий рахунок [NUMBER] , [NUMBER] . В обґрунтування позову позивач зазначає, що 30.06.2020 року ним було виявлено, що він помилково перераховував на банківський рахунок громадянки [PERSON] (Далі - Відповідач) грошові кошти через AT КБ «Приватбанк» (Далі - Банк): 28.10.2017- 3388.00 грн.; 18.11.2017- 3389.00 грн.; 12.12.2017- 2789.00 грн.; 29.01.2018- 6000.00 грн.; 27.02.2018- 6000.00 грн.; 23.03.2018- 6000.00 грн.; 30.04.2018- 6000.00 грн.; 29.05.2018- 2400.00 грн.; 25.06.2018- 2400.00 грн.; 13.07.2018- 2400.00 грн.; 16.08.2018-2400.00 грн.; 17.09.2018- 2400.00 грн.; 17.10.2018- 2400.00 грн.; 20.11.2018- 2400.00 грн.; 18.12.2018- 2400.00 грн.; 18.01.2019-2400.00 грн.; 19.02.2019- 2400.00 грн.; 13.03.2019- 2400.00 грн. Вищезазначені операції підтверджуються відповідними квитанціями з Банку. У його випадку нажаль стався «помилковий переказ». Відповідач був належно повідомлений про розгляд справи що підтверджується поштовим повідомленням, яке міститься в матеріалах справи, з якого вбачається, що відповідач особисто отримав ухвалу про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви, а також відповідач був повідомлений про розгляд справи шляхом оголошення на веб-сайті Звенигородського районного суду, що відповідно до вимог ч. 11 ст. 128ЦПК України - з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. 16.09.2020 року на адресу суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач просила відмовить в позові в повному обсязі мотивуючи тим, що у період з 18.09.2017 р. по 01.04.2019 р. між нею та [PERSON] існували договірні відносини оренди, в рамках яких він оплатив їй 6000 грн. залогову суму та самостійно оплачував оренду квартири у розмірі 6000 грн. на місяць в ті місяці, коли військова частина нічого за нього не сплачувала, а в ті місяці, коли військова частина сплачувала за нього 4500 грн. на місяць, [PERSON] здійснював доплату орендної плати так, що загальна сума сплачуваної ним та військовою частиною оренди на місяць становила біля 7000 грн. (а точніше - від 6888 до 6900 грн., залежно від суми єдиного соціального внеску за звітний місяць). 24.09.2020 року на адресу суду від [PERSON] надійшла відповідь на відзив [PERSON] в якій він просить його позовні вимоги задоволити в повному обсязі, а всі твердження викладені у відзиві [PERSON] суперечать ЦК України та іншому чинному законодавству України. 05.10.2020 року на адресу суду від [PERSON] надійшло заперечення на відповідь на відзив [PERSON] в якому [PERSON] підтверджує всі ті факти,які були зазначені у відзиві. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області Гончаренко Т.В. від 06.08.2020 було відкрито провадження. Розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. У зв`язку з відставкою судді Звенигородського районного суду Черкаської області Гончаренко Т.В. розгляд справи знято з розгляду. Протоколом повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 07.09.2020 року головуючою суддею обрано суддю Сакун Д.І. Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області Сакун Д.І. від 08.09.2020 року цивільна справа прийнята до провадження та призначена до підготовчого судового засідання. Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 26.04.2021 року призначено по справі технічну експертизу документів, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України (01601, місто Київ, вулиця Володимирська, 15, фактична адреса: 04119, місто Київ, вулиця Сім`ї Хохлових, 5). 31.05.2021 року від КНДЕКЦ надійшло повідомлення про неможливість проведення судової експертизи. Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 18.06.2021 року відновлено провадження у справі. Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 27.01.2022 року призначено по справі технічну експертизу документів, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (03057, місто Київ, вулиця Смоленська 6). 03.05.2022 року надійшло клопотання експерта про погодження строку виконання експертизи. 05.05.2022 року відновлено провадження у справі. Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 30.06.2022 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 13.09.2022 року позов [PERSON] до [PERSON] про повернення грошових коштів отриманих без достатньої правової підстави- залишено без розгляду. Постановою Черкаського апеляційного суду від 01.03.2023 року ухвалу Звенигородського районного суду Черкаської області від 13.09.2022 року скасовано, а справу направлено до суду для продовження розгляду. Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 16.03.2023 року у задоволенні заяви про відвід судді відмовлено. 11.04.2023 року позивач надіслав заяву про недовіру головуючому в судовому засіданні та про розгляд справи без його участі. 11.04.2023 року адвокат Бабенко Р.В. подав заяву про розгляд справи без його участі та участі відповідача [PERSON] .. Також повідомив про вирішення питання про стягнення судових витрат після винесення рішення. Згідно з ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом Вивчивши матеріали справи та подані сторонами докази, заслухавши пояснення сторін, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] Національної гвардії України та обіймає посаду заступника командира роти по роботі з особовим складом 5-ої стрілецької роти 2-го стрілецького батальйону, що підтверджується довідкою військової частини (а.с. 87 зворот). Відповідач [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянином [PERSON] з 19.09.2008 року, що вбачається з копії свідоцтва про шлюб (а.с. 48). В період шлюбу, а саме 17.06.2014 року, [PERSON] придбав у власність квартиру [ADDRESS] . Ця обставина підтверджується договором купівлі продажу квартири від 17.06.2014 року (а.с. 146-150) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.06.2014 року (а.с. 49). Вказана квартира була зареєстрована на ім`я [PERSON] , однак відповідно до положень ст. 60 Сімейного кодексу України є спільною сумісною власністю [PERSON] та відповідачки [PERSON] . За договором оренди від 01.10.2017 року та додатковою угодою від 14.11.2017 року наймодавець [PERSON] передав наймачу військовій частині [NUMBER] в тимчасове користування квартиру [ADDRESS] для проживання військовослужбовця [PERSON] з сім`єю на період з 01 жовтня 2017 року до 31 грудня 2017 року з оплатою 4500 грн. за місяць (а.с. 156-160, 162). Згідно п. 4.5 умов договору військовослужбовець, який користується житлом, самостійно оплачує комунальні послуги, отримані ним та членами сім`ї. За договором оренди від 16.05.2018 року наймодавець ФОП [PERSON] передав наймачу військовій частині [NUMBER] в тимчасове користування квартиру [ADDRESS] для проживання військовослужбовця [PERSON] з сім`єю на період з 01 січня 2018 до 31 грудня 2018 року з оплатою 4500 грн. за місяць (а.с. 134-139). Згідно п. 3.2 умов договору в суму оплати не входять плата за користування комунальними послугами, обслуговування будинку, телекомунікаційні послуги, послуги зв`язку, Інтернет та інші платежі, що сплачуються особисто військовослужбовцем та членами його сім`ї. Аналогічні договори оренди квартири [ADDRESS] були укладені між Наймодавцем ФОП [PERSON] та Наймачем військовою частиною [NUMBER] для проживання військовослужбовця [PERSON] з сім`єю на періоди з 01 січня 2019 до 31 грудня 2019 року (а.с. 128-133) та з 01.01.2020 року до 30.06.2020 року (а.с. 121-126). В своєму позові [PERSON] зазначає, що помилково перерахував на банківський рахунок відповідачки [PERSON] грошові кошти, а саме: 28.10.2017 року - 3388 грн., 18.11.2017 року - 3389 грн., 12.12.2017 року - 2789 грн., 29.01.2018 року - 6000 грн., 27.02.2018 року - 6000 грн., 23.03.2018 року - 6000 грн., 30.04.2018 року - 6000 грн., 29.05.2018 року - 2400 грн., 25.06.2018 року - 2400 грн., 13.07.2018 року - 2400 грн., 16.08.2018 року - 2400 грн., 17.09.2018 року - 2400 грн., 17.10.2018 року - 2400 грн., 17.10.2018 року - 2400 грн., 20.11.2018 року - 2400 грн., 18.12.2018 року - 2400 грн., 18.01.2019 року - 2400 грн., 19.02.2019 року - 2400 грн., 13.03.2019 року - 2400 грн., та на підтвердження вказаних операцій надав суду квитанції АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 8-25). Вважає, що ці кошти отримані відповідачкою без достатньої правової підстави та підлягають поверненню. Мотивувальна частина рішення Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов`язання. Характерною особливістю кондиційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Тобто відповідач повинен повернути майно лише в тому випадку, якщо воно було отримане безпідставно. Такий правовий висновок містить і постанова Верховного Суду від 01.09.2020 року у справі № 313/883/17. В ході судового розгляду встановлено, що Договір оренди квартири [ADDRESS] для проживання позивача з сім`єю був укладений в письмовій формі згідно з вимогами ст. 811 Цивільного кодексу України. Відповідач [PERSON] є співвласником цієї квартири та договір оренди був укладений за її згодою, що узгоджується з положенням ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України. Згідно з умовами договору [PERSON] повинен самостійно оплачувати певні витрати. Відповідачка вказує на те, що між нею та позивачем існували договірні відносини, які витікали з договору оренди житла, однак не були оформлені письмово. Згідно цього усного договору позивач мав доплачувати самостійно різницю між сумою коштів, яку перераховувала [PERSON] військова частина - 4500 грн., та сумою, яка була обумовлена між сторонами договору усно - 6000 грн., а також сума для оплати податкових платежів 800-900 грн. на місяць. Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Позивач [PERSON] заперечує наявність між ним та відповідачкою договірних відносин, що виникли з договору найму житла, однак не надав жодних доказів, які б підтверджували, що сплачені ним грошові кошти в період з 01.10.2017 року по 01.04.2019 року були не платою за оренду квартири, а безпідставними платежами. Натомість той факт, що між сторонами існувала усна домовленість про доплату орендної плати самостійно позивачем підтверджується роздруківкам переписки у Viber, яку надала суду відповідачка. Суд встановив, що позивач систематично в період з жовтня 2017 року до березня 2019 року щомісяця переводив кошти на рахунок [PERSON] , про що регулярно повідомляв їй у Viber. З копій квитанцій вбачається, що в період не укладення договору військовою частиною, а саме з січня по травень 2018 року, позивач самостійно переказував на рахунок відповідачки кошти в сумі 6000 грн., що також підтверджує посилання відповідачки на існування усної домовленості між ними. При цьому з переписки у Viber вбачається, що між сторонами в березні 2020 року виник конфлікт, внаслідок чого у позивача, на думку відповідачки, і виникло бажання повернути сплачені кошти. Таким чином, судом встановлено, що в період з жовтня 2017 року по березень 2020 року позивач проживав в орендованій для нього квартирі, що належить на праві спільної сумісної власності відповідачці та її чоловіку [PERSON] , а тому дії позивача щодо переказу коштів на її рахунок не можна вважати помилкою. Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що договори між відповідачем [PERSON] та її чоловіком [PERSON] від 01.10.2017 року та 01.01.2018 року є недостовірними та потребують проведення експертизи щодо часу їх підписання. Право подружжя на укладання договорів між собою щодо майна, як є об`єктом спільної сумісної власності передбачене статтею 64 Сімейного кодексу України. При цьому згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов, а згідно з ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Отже, суд вважає, що правовідносини сторін регулюються нормами зобов`язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог. При цьому суд враховує, що в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Такий правовий висновок міститься в постанові ВСУ від 02.10.2013 року провадження №6-88цс13. Враховуючи те, що між правовідносини між сторонами мали договірний характер, суд приходить до висновку, що майнові права [PERSON] не було порушено відповідачкою, а позовні вимоги є безпідставними та не підлягають до задоволення. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, суд прийшов до висновку про відмову у позові то судові витрати залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed