Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-03 00:00:00

У листопаді 2017 року до Печерського районного суду м. Києва надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення та встановлення порядку користування спірною квартирою. В обґрунтування позовних вимог вказує, що [PERSON] (далі-Позивач) є власником 71/600 частини квартири [ADDRESS] на підставі Договору дарування від 12 квітня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 186. Іншими власниками спірної квартири [ADDRESS] є [PERSON] (далі-Відповідач 1) та її чоловік [PERSON] (далі-Відповідач 2). 25 травня 2017 року Позивач намагався зайти в квартиру, частка якої належить йому, але замки були змінені,а двері ніхто не відкрив. Доказом цього є висновок за результатами перевірки Печерського управління поліції ГУНП у м. Києві. До цього часу Відповідачі не надали Позивачу можливість зайти в квартиру, перешкоджаючи в користуванні нею. На фоні такої поведінки Відповідачів норми чинного законодавства порушені, що стало підставою для звернення Позивача д суду в поновленні прав у судовому порядку шляхом подачі до суду позовної заяви про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення та встановлення порядку користування спірною квартирою, яка належить співмешканцям на праві приватної власності. Просив суд ухвалити рішення, яким вселити [PERSON] в квартиру [ADDRESS] , встановивши порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділивши [PERSON] в користування житлову кімнату площею 8,7 кв.м. Встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділивши [PERSON] та [PERSON] , в користування житлові кімнати №9 площею 22,3 кв.м.; № 10 площею 21,5 кв.м.; № 11 площею 23,8 кв.м. Допоміжні приміщення - №4 кухню, площею 7,7 кв.м., №7 ванну кімнату, площею 4.9 кв.м., №3 вбиральню, площею1.6 кв.м., № 1, №2, №5 коридори, площею 16.4, 0.8, 0.8 кв. м., № 6 комора площею 0.5 кв.м. - залишити в спільному користуванні співвласників. Зобов`язати [PERSON] та [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] у користуванні виділеної кімнати та місцями загального користування та стягнути з відповідачів суму витрат на сплату судового збору. За наведених обставин, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24 січня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін (т. І, а.с. 15). 22 січня 2018 року на адресу суду від Відповідачів надійшов спільний відзив на позовну заяву. В якому зазначили, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню, оскільки викладені в ньому обставини порушення права не відповідають дійсності, не підтверджуються жодним доказом, а сам позов є надуманим. Вказали, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] у розмірі 387/600 часток; [PERSON] у розмірі 142/600 часток та [PERSON] у розмірі 71/600 частка. Відповідачі є подружжям, проживають у квартирі все своє життя, з 1954 р. [PERSON] не є членом родини [PERSON] , ніколи не був у цій квартирі, а тим паче не проживав. До дати набуття Позивачем права власності на 71/600 частку квартири, власником цієї частки була мати Позивача [PERSON] , яка також не є членом сім`ї [PERSON] , за час володіння 71/600 часткою квартири не виявила ані бажання проживати в ній, ані бажання утримувати її. Весь тягар по утриманню квартири несуть родина [PERSON] . 07.06.2017 року [PERSON] направила на адресу Позивача пропозицію щодо викупу у нього 71/600 частки майна, що перебуває у спільній частковій власності за дійсною ринковою вартістю у розмірі 596 282,00 грн. Дана пропозиція була отримана Позивачем. 22.06.2017 року від Позивача було отримано лист-відмову від пропозиції [PERSON] щодо викупу у нього 71/600 частки квартири [ADDRESS] . Спільне проживання [PERSON] , разом із родиною [PERSON] -[PERSON] завдасть їм не аби якого морального потрясіння,внесе незручності у побуті, змінить звичний спосіб життя та буде впливати на їх психоемоційний стан. Відтак. [PERSON] 05.07.2017 року було подано до Печерського районного суду м.Києва позовну заяву про припинення права власності [PERSON] на частку у спільному майні на підставі ст.. 365 ЦК України, оскільки 71/600 частка є незначною, квартира [ADDRESS] є неподільною, що підтверджується Висновком № 8814 від 29.05.2017 року. Зазначили, що посилання Позивача у позові як на доказ підтвердження свого порушеного права на висновок Печерського управління поліції за результатами перевірки його звернення не є належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом перешкоджання потрапляння його до квартири [ADDRESS] , а лише є підтвердженням того, що Позивач реалізував своє право на звернення до правоохоронних органів із заявою по ніби то перешкоджання йому у користуванні спірною квартирою. Окремо зазначила, що в даній кватирі [PERSON] володіє вже виділеною в натурі часткою у розмірі 29/100, яка складається із однієї жилої кімнати загальною площею 32,51 кв. м., жилою площею 21,50 кв. м., що в запропонованому Позивачем порядку користування зазначено як кімната № [NUMBER] згідно технічного паспорту. Встановлювати порядок користування щодо визначеної в натрі жилої кімнати Позивач не має жодного права, оскільки право користування та розпорядження даною жилою кімнатою належить [PERSON] у відповідності до договору купівлі-продажу від 05.06.1995 р. (т. І, а.с.20-40). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва 03 березня 2018 року зупинено провадження у цивільній справі позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення та встановлення порядку користування спірною квартирою, - до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , за участі третьої особи [PERSON] про припинення права на частку в спільному майні (№757/38476/17-ц) (т.І, а.с. 57). Поставою Апеляційного суду міста Києва від 15 травня 2018 року ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 03 березня 2018 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (т.І, а.с. 109-110). 14 листопада 2018 року відповідно до розпорядження № 730 від 14.11.2018 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, у зв`язку з відстороненням від посади судді [PERSON] (т.І, а.с. 121-122) Відповідно до ст. ст. 14, 33 ЦПК України справу було розподілено до розгляду судді Печерського районного суду Соколову О.М. 09 листопада 2018 року на адресу суду від позивача надійшло клопотання про забезпечення позову (т.І, а.с. 122а-136). 15 листопада 2018 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва цивільну справу № 757/70598/17-ц, прийнято до провадження суді Печерського районного суду м. Києва Соколова О.М. та призначено розгляд справи по суті (т.І, а.с.139). 19 листопада 2018 року на адресу суду від представника відповідача 1 надійшла заява про зупинення провадження у справі (т.І, а.с.143-152). 20 листопада 2018 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову у цивільній справі № 757/70598/17-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою - відмовлено (т.І, а.с. 158-159). 22 листопада 2018 року на адресу суду від позивача надійшла повторна заява про забезпечення позову (т.І, а.с.163-171). 24 грудня 2018 року на адресу суду від позивача надійшли доповнення до заяви про забезпечення позову (т.І, а.с.175-177). 26 грудня 2018 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва заяву [PERSON] про забезпечення позову у цивільній справі № 757/70598/17-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою - задоволено, накладено арешт на 71/600 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом заборони [PERSON] та [PERSON] проводити будь-які дії, в тому числі, відчужувати в будь-який спосіб, використовувати в якості забезпечення кредитів та інші дії, пов`язані зі зміною власника (т.І, а.с.179-180 27 грудня 2018 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва виправлено допущену описку в ухвалі суду від 26 грудня 2018 року за заявою [PERSON] про забезпечення позову у цивільній справі № 757/70598/17-ц (т.І, а.с. 185). 29 грудня 2018 року на адресу суду від представника відповідача 1 надійшла заява про зустрічне забезпечення (т.І, а.с.190-233). 08 лютого 2019 року на адресу суду від позивача надійшли заперечення на заяву про зустрічне забезпечення (т.І, а.с.238-242). 26 вересня 2019 року на адресу суду від позивача надійшла заява про зупинення провадження у справі (т.ІІ, а.с. 6а-6в). 27 вересня 2019 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва зупинено провадження у цивільній справі № 757/70598/17-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення та встановлення порядку користування спірною квартирою до набрання законної сили судовим рішенням Печерського районного суду м. Києва (суддя Новак Р.В.) від 26.09.2019 року у цивільній справі № 757/38476/17-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , за участі третьої особи: [PERSON] про припинення права на частку в спільному майні (т.ІІ, а.с. 13-14). 28 грудня 2019 року на адресу суду від позивача надійшла заява про поновлення провадження у справі №75770598/17-ц (т.ІІ, а.с. 16-27). 15 січня 2020 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва відновлено провадження у справі № 757/70598/17-ц та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. 13 лютого 2020 року на адресу суду від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог (т.ІІ, а.с.33-38). 20 березня 2020 року на адресу суду від представника відповідача 1 надійшли заперечення щодо поновлення строків на прийняття заяви про збільшення позовних вимог (т.ІІ, а.с.42-54). 10 березня 2021 року на адресу суду від позивача надійшла заява про приєднання доказів до матеріалів справи (т.ІІ, а.с.127-139). 15 травня 2021 року на адресу суду від представника відповідача 1 надійшли письмові пояснення по суті позовних вимог (т.ІІ, а.с 156-174). 04 квітня 2023 року ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача 1 про зустрічне забезпечення позову у цивільній справі № 757/70598/17-ц (т.ІІІ, а.с. 56). 04 квітня 2023 року ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання відмовлено позивачу в прийнятті заяви про збільшення позовних вимог (т.ІІІ, а.с. 56). Під час розгляду справи представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідач 1 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщення оголошення на сайті Печерського районного суду м.Києва, а тому, в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином. Відповідач 2 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщення оголошення на сайті Печерського районного суду м.Києва, а тому, в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві, які були досліджені судом, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступного висновку. Так, судом встановлено, що [PERSON] є власником 71/600 частини квартири [ADDRESS] на підставі Договору дарування від 12 квітня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войстрік О.В та зареєстрованого в реєстрі за № 186 (т.І, а.с. 9). Іншими власниками спірної квартири [ADDRESS] на праві спільної часткової власності є [PERSON] у розмірі 387/600 часток та [PERSON] у розмірі 142/600 часток, що встановлено рішенням Печерського районного суду м.Києва у справі № 757/38476/17-ц від 25 вересня 2018 року. Крім того, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року у справі № 757/38476/17-ц встановлено, що в квартирі [ADDRESS] проживають [PERSON] з 1954 року та [PERSON] , [PERSON] не є членом родини [PERSON] , ніколи не був у цій квартирі, та не проживав в ній. У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, позивач [PERSON] є власником частки 71/600 частини квартири [ADDRESS] на підставі Договору дарування від 12 квітня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войстрік О.В та зареєстрованого в реєстрі за № 186 (т.І, а.с. 27). Відповідно до матеріалів справи Позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (т.І, а.с. 52). Окрім цього судом встановлено що постановою Київського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року, рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року про припинення права власності [PERSON] на частку в спільному майні скасовано, та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа - [PERSON] про припинення права на частку в спільному майні - відмовлено (т. ІІ, а.с.18-27). Вказана постанова Київського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року, залишена без змін постановою Верховного Суду від 02 березня 2021 року ( т.ІІ, а.с.128-139). Таким чином, суд приходить до висновку що за [PERSON] зберігається право на частку в спільному майні. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити ( ст. 264 ЦПК України). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. За принципами застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладених у рішеннях ЄСПЛ, позбавлення особи права на житло без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з технічним паспортом, виготовленим станом на 08.05.2007 року, спірна квартира має 4 кімнати: площею 8,7 кв.м.; площею 22.3 кв.м.; 21,5 кв.м.; 23,8. Місцями загального користування є: кухня площею 7,7 кв.м.; вбиральна площею 1,6 кв.м.; ванна кімната площею 4,9 кв.м.; коридори площею 16,4 кв.м., 0,8 кв.м., 0,8 кв.м.; комора площею 0,5 кв., загальна житлова площа квартири становить 76,3 кв.м. (т.І, а.с. 11,12). У ході судового розгляду встановлено, що між Позивачем та Відповідачами склались неприязні стосунки, домовленостей між ними щодо порядку користування квартирою не досягнуто. При цьому суд враховує, що у Позивача відсутнє інше нерухоме майно крім частки у спірній квартирі. Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.95 року № 20 «Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.95 року № 20» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно з п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.91 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-12цс13 виходячи з аналізу ст. 358 ЦК України слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток в праві власності на будинок. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма права визначає право власника майна, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для надання захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом існування перешкод у користуванні власником своїм майном. При цьому не має значення, ким саме створюється порушення права та з яких підстав. Наведений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2. 4. 7 та 1 1 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З наданих суду доказів вбачається, що відповідачі чинять позивачу перешкоди у доступі до належної йому частини квартири та у користуванні нею, чим порушують охоронювані законом права останнього. Отже, позивач, як власник частини квартири має право вимагати від відповідачів, усунути перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном. Враховуючи вищевикладене, відсутність згоди сторін щодо користування квартирою, позицію позивача про встановлення саме такого порядку користування квартирою, суд дійшов висновку про задоволення в цій частині позовних вимог у спосіб, визначений позивачем. Що стосується позовної вимоги про вселення [PERSON] в квартиру [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Так, відповідно до матеріалів справи, Позивач вказує, що він 25 травня 2017 року намагався зайти в квартиру, частка якої належить йому, але замки були змінені, а двері ніхто не відкрив. На підтвердження вказаного посилався на висновок за результатами перевірки Печерського управління поліції ГУНП у м.Києві (т.І, а.с. 10). Відповідно до висновку начальника Печерського управління поліції ГУНП в .Києві підполковника поліції Дуброва А.М. від 22.06.2017 року вказано, що було здійснено вихід до вказаної квартири, при неодноразових дзвінках, двері ніхто не відкрив. В бесіді з сусідами консьєржем під`їзду встановлено, що в квартирі [ADDRESS] проживає [PERSON] та [PERSON] , на протязі тривалого часу. Більше ніхто інший в їхній квартирі не проживає. Вжитими заходами встановити інші обставини справи, не надалося можливим. Також встановлено, що дане питання їм необхідно вирішувати за обопільною згодою або звертатися до суду в порядку цивільного судочинства (т.І, а.с. 10). Таким чином, доказами у справі на підтвердження наявності перешкод у користуванні майном, що належить особі на праві власності, зокрема у його вселенні до спірного житлового приміщення можуть бути: акти про не допуск до належного особі на праві власності майна, звернення до правоохоронних органів, пояснення осіб, які можуть підтвердити ті чи інші обставини, які мають значення для вирішення справи, показання свідків тощо. Водночас, позивачем на підтвердження наявності перешкод суду надано лише висновок за результатами перевірки Печерського управління поліції ГУНП у м.Києві. Відповідачі користується спірною квартирою на законних підставах, сам по собі факт проживання відповідачів у спірній квартирі, не є беззаперечним підтвердженням того, що вони чинять перешкоди у вселенні позивача до зазначеної квартири. Аналогічна позиція міститься у Постанові Верховного суду України від 06.04.2020 у справі № 754/14843/16. У зв`язку з вище викладеним, позов у частині вимог про вселення [PERSON] в квартиру [ADDRESS] не підлягає задоволенню, оскільки є необґрунтованою та недоведеною. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодекос випадках. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення та встановлення порядку користування спірною квартирою. Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем у вигляді судового збору в розмірі 640,00 грн. підлягають стягненню солідарно з відповідачів на користь позивача На підставі викладеного та

Outcome: partial