Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про визначення місця проживання малолітньої дитини та звільнення від сплати аліментів, в якому зазначив, що з [PERSON] проживали у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають спільну малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 06.10.2015 року шлюб між ним та відповідачкою було розірвано та спільну дитину залишено проживати разом з матір`ю. Рішенням Коростенського районного суду Жиомирської області від 06.10.2015 року з позивача було стягнуто на користь відповідача аліменти на утримання спільної дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Проте, з червня місяця 2022 року дитина постійно проживає з позивачем та перебуває на його повному утриманні та попри те, що з заробітку позивача стягуються аліменти на користь відповідача, остання не здійснює утримання дитини, яка фактично проживає з позивачем, жодного разу з червня 2022 року відраховані з заробітку [PERSON] аліменти не були передані дитині чи спрямовані на задоволення потреб дитини. Просить визначити місце проживання малолітньої дитини з ним, звільнити від сплати аліментів та стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати. Позивач подав письмову заяву, в якій просив розгляд справи здійснювати без його участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Представник третьої особи просив розглядати справи без його участі, позовні вимоги підтримує. Дитина зазначила про своє бажання проживати з батьком. Відповідач причини неявки не повідомила, відзиву на позов, інших заяв, заперечень чи клопотань не надала. Про розгляд справи суд повідомляв відповідача за місцем проживання, реєстрації, через оголошення на сайті судової влади та направлення СМС-повідомлення. За таких обставин справу розглянуто у відсутність сторін, без фіксації технічними засобами, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Судом встановлено, що сторони знаходились в зареєстрованому шлюбі з 06.08.2011 року, мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 06.10.2015 року шлюб між сторонами було розірвано та спільну дитину залишено проживати разом з матір`ю. Рішенням Коростенського районного суду Жиомирської області від 06.10.2015 року з позивача було стягнуто на користь відповідача аліменти на утримання спільної дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. З червня місяця 2022 року спільна дитина сторін постійно проживає з позивачем та перебуває на його повному утриманні. Згідно акту обстеження службою у справах дітей Коростишівської міської ради від 15.09.2022 року стан умов проживання позивача задовільний, санітарний стан належний, для дитини наявне місце для сну та відпочинку, зберігання особистих речей. Відповідно до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соцального розвитку. Батьки або особи, які їх замінють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. На підставі статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч.1 статті 18, ч.1 статті 27 про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. За висновками Європейського суду з прав людини, між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (справа «Хант проти України», № 31111/04, пункт 54, рішення від 07 грудня 2006 року). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікованаПостановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 XII78912 та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки, або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Статтею 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч.1,ч.2 статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що з позивача на користь відповідача стягуються аліменти на утримання спільної малолітньої дитини. Зазначене рішення набрало законної сили. У частині першій статті 10 СК України зазначено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону). Відповідно до ч. 4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь-які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів. Судом встановлено, що малолітня дитина [PERSON] проживає разом та перебуває на утриманні батька [PERSON] , про що свідчать досліджені письмові докази, відтак після набрання рішенням суду законної сили, яким з позивача стягнуто аліментів на користь відповідача на утримання їх спільної дитини. Враховуючи те, що малолітня дочка проживає разом із батьком, добросовісне виконання ним батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення її усім необхідним, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визначення місця проживання дитини з батьком, що за встановлених судом обставин найбільш відповідає інтересам дитини та має першочергове значення при вирішенні зазначеного спору та те, що на даний час малолітня дочка перестала проживати з матір`ю, а проживає з батьком, тобто змінився сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, та особи, яка їх одержує, тому, враховуючи загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивача шляхом припинення примусового стягнення на користь матері аліментів, бо сімейний стан платника аліментів та особи, що їх одержує змінився, а саме, дитина проживає з батьком. Враховуючи вище вказані встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення. Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір у сумі 1984 грн. 80 коп.. На підставі викладеного, ст. 263-265, 273 ЦПК України, ст.10, 141, 157, 160, 161, 180 СК України, ст. 51 Конституції України,

Outcome: approved