Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-18 00:00:00

[PERSON] у липні 2022 року звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, третя особа - нотаріус Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Трапезнікова З.О., про визнання права власності на майно (квартири) в порядку спадкування за законом. Позов мотивований тим, що 07.02.1985 року Виконавчим комітетом Московської районної ради народних депутатів м.Києва видано ордер № 209 серії Б на ім`я [PERSON] та її сина [PERSON] щодо права користування квартирою [ADDRESS] . 22.07.2015 року [PERSON] звернувся до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м.Києва «Житлово-експлуатаційна дільниця № 203» щодо засвідчення в заяві про приватизацію квартири підпису особи, яка хоче приватизувати квартиру. Підпис [PERSON] було засвідчено печаткою та підписом керівника підприємства по обслуговуванню житла О.Плотником. 31.07.2015 року [PERSON] звернувся до Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації із заявою про приватизацію квартири [ADDRESS] . [INFO] померла [PERSON] , єдиним спадкоємцем якої був її син [PERSON] . Наказом № 525 від 07.12.2018 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м.Києва» було змінено договір найму квартири [ADDRESS] у зв`язку зі смертю [PERSON] та визначено основним наймачем [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] , єдиним спадкоємцем якого є він, як його син. Уповноваженим органом на оформлення приватизації вказаної квартири є Дарницька районна в м.Києві державна адміністрація. Як вбачається із заяви від 31.07.2015 року [PERSON] , як уповноважений власник житла, та [PERSON] висловили свою волю на приватизацію квартира [ADDRESS] , у спільну власність про що свідчать їхні підписи у заяві, проте рішення уповноваженого органу про приватизацію житла не було прийнято. Вважає, що [PERSON] у зв`язку із тим, що постійно проживав у вказаній квартирі разом зі своєю матір`ю [PERSON] прийняв, як єдиний спадкоємець, спадщину у вигляді усіх прав та обов`язків, в тому числі, і на приватизацію частини квартири після смерті останньої, але не оформив її. Факт постійного проживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS] підтверджується відміткою у паспорті про адресу місця реєстрації. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на приватизацію вказаної квартири вцілому, та, як наслідок, ним подано до Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори заяву від 10.02.20022 року на прийняття спадщини за законом, проте Листом від 11.02.2022 року № 318/01-16 нотаріальна контора повідомила його про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру [ADDRESS] , оскільки така квартира не була зареєстрована за спадкоємцем, що також підтверджується довідкою БТІ. Із посиланням на положення ст.ст.16, 345, 1218, 1220, 1222, ч.ч.3, 5 ст. 1268, ч.3 ст. 1296 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» вважає, що має право вимагати визнання за ним права власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі того, що він є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] , оскільки спадкоємець за життя висловив волю на приватизацію займаної ним спірної квартири, а він, як спадкоємець всього належного [PERSON] майна, прийняв спадщину шляхом подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини, у зв`язку із чим було заведено спадкову справу. Вказує, що лист Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори від 07.06.2022 року № 777/02-14 підтверджує той факт, що він є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті [PERSON] . Також вважає, що право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа понинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно офрормленою заявою, яка підлягає розгляду названим органом у строк, передбачений чинним законодавством. У тому разі, коли громадянин, який висловив свою волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого частиною 3 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» строку, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ним права власності на таку квартиру. Зважаючи на вчинені з боку [PERSON] та [PERSON] дій щодо приватизації квартири, вважає, що має право на визнання за ним права власності на квартиру, оскільки орган з приватизації майна не розглянув у визначений законом строк заяву на приватизацію такої квартири. В судовому засіданні позивач[PERSON] позовну заяву підтримав з тих же підстав та просив її задовольнити - визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] . Відповідач в судове засідання не з"явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи - рекомендованим листом з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду), звернувся до суду із заявою про розгляд справи за відсутності його представника. Відповідачем подано відзив на позов від 04.10.2022 року (а.с.127-128, 129), у якому просить прийняти рішення на підставі поданих стороною позивача доказів та відповідно до чинного законодавства. При цьому вказав про те, що відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) (ч.ч.1, 2 ст. 1220 ЦК України). Баба позивача [PERSON] померла [INFO] . Батько позивача [PERSON] проживав на день смерті зі своєю матір`ю, прийняв від неї спадщину, але не оформив її. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія) (ч.1 ст. 1276 ЦК України). Батько позивача [PERSON] помер [INFO] . У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч.1 ст. 1261 ЦК України). Відповідно до Листа ВИЩОГО СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини у випадку, якщо спадщина відкрилась до 1 січня 2004 року або ж спадкодавець проживав в іншій державі, спадкоємець є іноземним громадянином та проживає в іншій державі, а спадкове майно знаходиться на території України. Обставини, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 179 ЦПК) у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спакування» при розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину, проте як вбачається із листа нотаріуса від 11.02.2022 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`зку із відсутністю у [PERSON] правовстанолюючого документа на нерухоме майно. Третя особа в судове засідання не з"явилася, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи - рекомендованим листом з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду), звернулась до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - загального провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності відповідача та третьої особи, за погодженням (волевиявленням) сторін, третьої особи. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, якимзокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Справа розглядалась у порядку загальногопозовного провадження із проведеним 09.02.2023 року підготовчим судовим засідання, яке відбулось без участі позивача (його представника), яким подана заява від 30.11.2022 року (а.с. 131) із висловленим волевиявленням про проведення такого засідання без його участі, його закриття і призначення справи до розгляду. Як межех підготовчого судового засідання, так й до початку розгляду справи по суті, позивачем не подавалось й не заявлялось клопотання про витребування матеріалів спадкових справ щодо майна померлих [PERSON] , [PERSON] , витребування інших доказів, які підтверджують позовні вимоги: таких, як матеріалів приватизаційної справи щодо спірної квартири з пакетом документів з відділу приватизації житла за територіальністю тощо, за відсутності яких суд не може дослідити належні й допустимі докази, й, відповідно, постановити законне та обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог, що вказує на необґрунтованість та недоведеність таких вимог. Вислухавши пояснення позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України, 2003 року, законами України "Про нотаріат", "Про міжнародне приватне право", іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права, крім того, у судовій практиці застосовується постанова Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 N 7 "Про судову практику у справах про спадкування" та іншими нормативно-правовими актами. Судом встановлено, що 07.02.1985 року Виконавчим комітетом Московської районної ради народних депутатів м.Києва [PERSON] на сім`ю із двух осіб видано ордер № 209 серії Б: неї ( [PERSON] ) та її сина [PERSON] щодо права користування двокімнатною квартирою площею 30, 32 кв м [ADDRESS] (а.с.13), й на зворотній стороні вказаного ордера мітиться інформація про вчинення реєстраційної дії щодо вказаної квартири нотаріусом Першої київського державної нотаріальної контори, яка зареєстрована у реєстрі за № 2к 1961 (а.с. 14). Проте, зважаючи на не забезпечення оригіналу такого документа до суду позивачем, поганого тексту, який неможливо з підстави його нечитабельності дослідити й встановити повний його зміст, суд не зміг встановити, яка саме реєстраційна дія була вчинена щодо вказаної квартири, що впливає на спосіб захисту порушеного права, обраного позивачем. При цьому позивач не зміг пояснити з підстав необізнаності щодо вказаної реєстрації дії, оскільки він із покійними бабусею та батьком ( [PERSON] , [PERSON] ) за час їх життя у вказаній квартирі не проживав, а мешкав в Київській області ( [ADDRESS] ) (а.с.82-83) з матір`ю. Суд вважає, що відомості про вчинення нотаріусом Першої київського державної нотаріальної контори реєстраційної дії на вказаному ордері, мають важливе значення для розгляду справи, які позивачем не забезпечені для їх дослідження судом. Окрім того, приватизаційної справи з пакетом документів на спірну квартиру позивач з відділу приватизації не витребував, оскільки заява від 31.07.2015 року, на яку такий позивач, хоча й посилається, проте вона не містить вхідного № (номера) про її прийняття відділом приватизації для прийняття рішення згідно чинного законодавства, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що [PERSON] та [PERSON] в установленому порядку звернулись до відділу приватизації із заявою про приватизацію квартири (а.с.15). Згідно вимог діловодства звернення (заява) має реєструватися із визначенням його вхідного номера, проте у даному випадку заява не була зареєстрована, відсутні відомості про її реєстрацію. [INFO] померла [PERSON] (а.с.16), хто саме став її спадкоємцем (коло спадкоємців), невідомо, оскільки позивач цей факт не довів, матеріали спадкової справи після смерті [PERSON] не витребовувались, саме із який встановлюється такий факт. Частка, яка погла би бути приватизованою [PERSON] , й після смерті могла перейти до її спадкоємця/спадкоємців (коло спадкоємців), мала складати вказаної квартири, проте позивачем не доведена. Наказом № 525 від 07.12.2018 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м.Києва» було змінено договір найму квартири [ADDRESS] у зв`язку зі смертю [PERSON] та визначено основним наймачем [PERSON] (а.с.17). Суд вважає, що вказаний документ не доводить спірні правовідносини, є неналежним доказом, зважаючи на предмет позову. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) (ч.ч.1, 2 ст. 1220 ЦК України). Баба позивача [PERSON] померла [INFO] . Батько позивача [PERSON] , чи прийняв спадщину після смерті [PERSON] , та чи оформив її, не відомо, матеріали цивільної справи такої інформації не містять, та мають бути доведені лише матеріалами спадкової справи. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. [INFO] помер [PERSON] (а.с.18), спадкоємцем якого позивач вважає себе, як син, водночас, зважаючи на спірні спадкові правовідносини, з метою забезпечення доказів по справі, такий позивач до суду із заявою про витребування матеріалів спадкових справ щодо майна померлої [PERSON] (баба) та померлого [PERSON] (батько), не звертався. Окрім того, й матеріали цивільної справи не містять постави нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно. Суд окремо звертає увагу на той фактор, що без доведення позивачем вимоги про те, що його батько [PERSON] став спадкоємцем після смерті [PERSON] (1/2 частина квартири (право на приватизацію)), вимоги такого позивача є недоведеними, адже матеріали спадквої справи таким позивачем щодо майна після смерті [PERSON] не витребовувались, позивач до суду із заявою про їх витребування не звертався, й за відсутності яких суд позбавлений можлисті встановити дійсні спірні правовідносини та факт доведення позовних вимог. Якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія) (ч.1 ст. 1276 ЦК України). Батько позивача [PERSON] помер [INFO] . У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч.1 ст. 1261 ЦК України). Відповідно до Листа ВИЩОГО СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини у випадку, якщо спадщина відкрилась до 1 січня 2004 року або ж спадкодавець проживав в іншій державі, спадкоємець є іноземним громадянином та проживає в іншій державі, а спадкове майно знаходиться на території України. Обставини, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 179 ЦПК) у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спакування» при розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Водночас, як вбачається із листа нотаріуса від 11.02.2022 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, позивачу відмовлено у ваидачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`зку із відсутністю у [PERSON] правовстанолюючого документа на нерухоме майно, що вказує на те, що у матеріалах нотаріальної справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріусом у вчиненні нотаріальної дії, зокрема у видачі свідоцтва про право на спадщину, немає. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Враховуючи наведене, за таких правових підстав, наданих позивачем доказів, й доказів, наданих відповідачем на спростування позовних вимог, суд вважає, що вимогипозивача не доведені, обставини, викладені в позовній заяві не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, відтак законні підстави для задоволення позову судом не встановлені. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України й судови збір покласти на позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 16, 1216, 1217, 1218, 1220 ЦК України, з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про спадкування", Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

Outcome: dismissed