Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про скасування арешту на майно, в обґрунтування зазначивши наступне. 25 січня 2003 року за договором купівлі-продажу цілісного майнового комплексу ним, [PERSON] , та його батьком, [PERSON] , було придбано будівлі цілісного майнового комплексу, що знаходяться по [ADDRESS] . Продавцем за договором виступило Колективне підприємство «АЕРО» в особі директора [PERSON]. Перед посвідченням правочину, нотаріусом здійснювалась перевірки щодо наявності заборон, арештів тощо, що, зокрема, прямо зазначено в п. 11 договору купівлі-продажу. При цьому, в січні 2003 року і потім, в складі цілісного майнового комплексу не було ніяких насосних станцій. Батько позивача помер [INFO] , спадщину після нього прийняв він, позивач по справі, але коли звернувся до нотаріуса із заявою про отримання свідоцтва про право на спадкове майно, то виявилося, що в Єдиному державному реєстрі нерухомого майна в розділі щодо заборони відчуження знаходиться застереження - арешт нерухомого майна № 1586815, зареєстроване 30.12.2004 року Уманською міською державною нотаріальною конторою на підставі постанови АА916870 від 28.12.2004 року ВДВС Уманського МУЮ, а власником зазначено КП «АЕРО». Тобто арешт (заборону) накладено майже через два роки після відчуження нерухомого майна - цілісного майнового комплексу, розташованого по [ADDRESS] . Таким чином, уже на належне йому та його батькові майно було безпідставно накладено арешт, чим були і зараз порушуються його майнові права щодо прийняття спадщини та розпорядження власністю, оскільки він не має ніякого відношення до зобов`язань КП «АЕРО». Просить суд скасувати арешт на інше, все майно насосну станцію по [ADDRESS] , який накладений постановою АА916870 від 28.12.2004 ВДВС Уманського МУЮ, зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна за № 1586815 та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис від 30.12.2004 року за № 1586815 на інше, все майно насосна станція по [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, на адресу суду подав письмову заяву, у якій просить суд розгляд справи проводити у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить суд позов задовольнити. Представник відповідача відділу ДВС у місті Умані Уманського району Черкаської області ЦМУМЮ (м. Київ) в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомляли. Раніше неодноразово подавали заяви про відкладення розгляду справи, при цьому однією із підстав була можливість ознайомитися із матеріалами справи, яку було надано і 01.02.2023 року представник ознайомився зі справою. Також, 30.07.2021 на електронну адресу суду було направлено відзив на позовну заяву, у якому просять суд відмовити у задоволенні позовних вимог, а також зазначають, що при розгляді справи по суті покладаються на думку суду. Вважають, що у вказаному випадку Уманський відділ державної виконавчої служби ЦМУМЮ (м. Київ) може бути залучений до участі у справі лише як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, а суд мав би вирішити питання про заміну відповідача чи залучення співвідповідача. Згідно бази даних автоматизованої системи виконавчих проваджень, у тому числі спеціальний розділ, на примусовому виконанні діючих виконавчих проваджень відносно КП «АЕРО» не перебуває. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна дійсно зареєстровано обтяження за № 1586815 від 30.12.2004 року Уманською міською державною нотаріальною конторою на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА № 916870 виданої 28.12.2004 року відділом ДВС Уманського міського управління юстиції відносно КП «АЕРО», розташованого за адресою: [ADDRESS] - об`єкт обтяження: все майно, насосна станція. При цьому, однозначно ідентифікувати особу-боржника неможливо за відсутності ідентифікаційного коду юридичної особи. Виконавчі документи, що надходили на примусове виконання до відділу ДВС у період з 2001-2004 року підлягали реєстрації в «Журналі реєстрації загальної вхідної кореспонденції». Реквізити кожного зареєстрованого виконавчого документу вносилися службовою особою (діловодом) до «Журналу обліку виконавчих документів, переданих державному виконавцю». Передавання виконавчих документів здійснювалося особисто під підпис кожному державному виконавцю у вказаному журналі. Станом на сьогодні «Журнал обліку виконавчих документів, переданих державному виконавцю» за 2004 рік знищено, у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Також знищено і виконавче провадження, в рамках якого було накладено арешт на майно КП «АЕРО» за адресою: [ADDRESS], тому надати більш детальну інформацію технічно не мають можливості. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, завідувачем Першої уманської державної нотаріальної контори Галиною Кравець направлено до суду заяву, у якій просять суд розглянути справу у відсутність їх представника. Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши процесуальну позицію сторін, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до приписів ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом достовірно встановлено, що позивач [PERSON] та його батько [PERSON] 25 січня 2003 року уклали договір купівлі-продажу, який посвідчено [PERSON] , завідуючим Уманською міською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за № 1-167, згідно умов якого Колективне підприємство «Аеро» продало, а вони, [PERSON] та [PERSON] , купили будівлі цілісного майнового комплексу нежилою площею 326,50 кв.м, що знаходяться в [ADDRESS] , розташованих на земельній ділянці. Право власності на вказані нежитлові приміщення були зареєстровані за позивачем та його батьком, що підтверджується відповідною відміткою Уманської дільниці Черкаського бюро технічної інвентаризації від 12 лютого 2003 року, а також Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, сформованою 11.09.2020 за № 223651328. Крім того, згідно вказаної Інформаційної довідки зазначено, що 30.12.2004 року Уманською міською державною нотаріальною конторою на підставі постанови ВДВС Уманського МУЮ серії АА 916870 від 28.12.2004, накладено арешт на майно, а саме все майно насосну станцію по [ADDRESS] . Арешт був накладений на майно КУ «АЕРО», при тому, що у розділі про власника, починаючи з 2003 року, власниками є [PERSON] та [PERSON] . Позивач [PERSON] , як єдиний спадкоємець після смерті батька [PERSON] , що підтверджується довідкою приватного нотаріуса Уманського міського нотаріального округу Животовської Н.Г. від 24.07.2020 року, у зв`язку із наявним арештом, позбавлений можливості отримати свідоцтво про право власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті його батька [PERSON] , померлого [INFO] Відповідно до п. 4.17 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якщо на спадкове майно накладено арешт судовим чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України від 02 червня 2016 року «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що одним із заходів примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами. Положеннями ч.1 ст.48 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Згідно статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Таким чином, державний виконавець зобов`язаний здійснювати примусове звернення стягнення з боржника в порядку, врегульованому Законом України «Про виконавче провадження», зокрема ст. ст. 48, 50, 56 цього Закону, відповідно до яких першочергово звертається стягнення на відповідні кошти боржника, рухоме майно, а за його відсутності - на об`єкти нерухомості. Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Положеннями ч.1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03 червня 2016 при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно з`ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно дотримуватися при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і положень про належність та допустимість доказів. Пунктом 2 вказаної постанови встановлено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або інші законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплений принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю У ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України зазначається, що власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена лише у випадку і порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності з ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як було встановлено судом позивач [PERSON] у відповідності до вимог ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] , оскільки є його сином. Успадковуючи певну спадщину спадкоємець набуває право власності в порядку спадкування. Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст. 1268 ЦК України). Судом встановлено, що при оформленні спадкових прав позивачем було з`ясовано, що на майно, яке було придбане позивачем та спадкодавцем у 2003 році, накладено арешт, при цьому, із інформаційної довідки випливає, що такий арешт було накладено на майно попереднього власника, уже після переоформлення покупцями права власності на придбаний нежитловий комплекс, тобто у 2004 році. Крім того, згідно договору купівлі продажу до складу придбаного нежитлового комплексу насосна станція не входила. Із відзиву, наданого відповідачем до суду, випливає, що діючих виконавчих проваджень боржником у яких є попередній власник, на майно якого накладено арешт, КП «Аеро», немає, а матеріали виконавчого провадження за строками зберігання, відповідно до Інструкції, знищено. Тобто у матеріалах справи відсутні докази про те, що на даний час існує потреба в арешті вищезазначеного майна. Таким чином, арешт накладений на майно порушує право позивача, як спадкоємця за законом, в частині вільного користування та розпорядження своїм майном, оскільки створюють перешкоду йому, як спадкоємцю набути право власності на зазначене майно в порядку спадкування. Крім того, суд не бере до уваги посилання відповідача у відзиві щодо неналежного відповідача, оскільки така позиція необґрунтована, а також вважає незрозумілою загалом таку позицію відповідача, оскільки зазначаючи про необхідність відмови у задоволенні позову, при цьому покладаються на думку суду. Враховуючи вказані обставини, суд погоджується з доводами позовної заяви та вважає, що відомості в реєстрі про заборону на нерухоме майно впливають на права позивача та створюють йому перешкоду в частині належного оформлення права власності на спадкове майно, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна. На підставі викладеного та

Outcome: approved