Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору факторингу та договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 24 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ним було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11221391000, відповідно до умов якого він отримав у борг 74 300,00 доларів США на строк до 22 вересня 2017 року під 12,90% річних. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 24.09.2007 року між ним та банком укладено договір поруки, за умовами якого в іпотеку було передано квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] . Оскільки 12 грудня 2011 року між Акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» укладено Договір Факторингу № 1 та Договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки, відповідач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коротюк О.В., яка свою чергу прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо вказаних квартир, підставою виникнення обтяження вказано договір іпотеки. Позивач вважає, що боргові зобов`язання не могли бути передані за договором факторингу ТОВ «Кей-Колект», оскільки останнє не було фінансовою установою і не було включено до Державного реєстру фінансових установ. До того ж Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» не мало генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій. Ухвалою суду від 11.05.2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження. 24.06.2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (а.с. 55-61). 24.06.2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву Акціонерного товариства «УкрСиббанк» (а.с. 64-65). Ухвалою суду від 06.10.2021 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 06.05.2022 року задоволено клопотання представника позивача про розгляд справи в режимі відеоконференції. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала з зазначених у позові підстав. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» Гармаш А.В. проти позову заперечував. Пояснив, що позивач не є стороною оспорюваного договору та не надав доказів про те, які саме його цивільні права або інтереси порушені укладенням договору факторингу № 1. Представник відповідача Акціонерного товариства «УкрСиббанк» Юрченко С.О. проти задоволення позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечення, викладені у відзиві на позов, обґрунтовані тим, що ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні особами кредитного договору, а не договору факторингу; сторонами договору факторингу № 1 під час укладення правочину було дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинення договорів, тому, позивач не довів факту порушення його прав. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, установив так фактичні обставини. 24 вересня 2007 року між Акціонерним комерційно-іноваційним Банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11221391000, відповідно до умов якого позичальник отримав у борг 74 300,00 доларів США на строк до 22 вересня 2017 року під 12,90% річних (а.с. 36-41). У забезпечення виконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором 24.09.2007 року між банком та [PERSON] укладено договір іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.В., реєстровий № 15108. За умовами вказаного договору в іпотеку було передано належні [PERSON] на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] (а.с. 46-47). 12 грудня 2011 року Акціонерне товариство «УкрСиббанк» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» уклали Договір Факторингу № 1 (а.с. 14-18) та Договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки (а.с. 20-22). У відповідності до статті 1077 ЦК України Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» набуло право вимоги до [PERSON] . Вирішуючи спір, суд виходить з наступного: Як вбачається з ч. 3 ст.\~12, ч. 1 ст.\~81, ст.\~76 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, відповідно ч. 4\~ст. 263 ЦПК України. Згідно зі статтею 204 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512, статті 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. У статті 350 Господарського кодексу України (далі - ГК України) факторинг визначений як передання чи зобов`язання банку передати грошові кошти за плату в розпорядження іншої сторони, яка відступає або зобов`язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої сторони. Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі, права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі, шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. За змістом частини першої статті 1077 ЦК України, статті 350 ГК України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором. У статті 350 ГК України зазначено, що фактором може бути лише банк, разом з тим, у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 цього ж Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України). Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України). Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається. Згідно з частиною першою статті 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Зазначене узгоджується із правовими висновками, які викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20) зазначила про відсутність підстав для відступу від вказаних вище правових висновків Великої Палати Верховного Суду. Згідно з частиною третьою статті 1079 ЦК України у договорах факторингу фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (код ЄДРПОУ 37825968) зареєстровано в Єдиному державному реєстрі 26.10.2011 року, види діяльності: 64.30 Трасти, фонди та подібні фінансові суб`єкти, 64.91 Фінансовий лізинг, 64.92 Інші види кредитування, 64.99 Надання інших фінансових послуг (крім страхування та пенсійного забезпечення), н.в.і.у., 66.19 Інша допоміжна діяльність у сфері фінансових послуг, крім страхування та пенсійного забезпечення (а.с. 173-180). Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (код ЄДРПОУ 37825968) зареєстровано в Єдиному державному реєстрі 26.10.2011 року, дані про основний вид діяльності: 64.99 Надання інших фінансових послуг (крім страхування та пенсійного забезпечення), н.в.і.у. (а.с. 181-182). За договором факторингу № 1 від 12.12.2011 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» є фінансовою установою, яка надає фінансові послуги, а саме: факторинг, що відповідає положенням п. 11 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Отже, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» є юридичною особою, на момент укладення договору відступлення права вимоги (12 грудня 2011 року) мало статус фінансової установи за законодавством України, було внесене до Державного реєстру фінансових установ, мало право здійснювати фінансову послугу у виді факторингу, і вказані обставини не були спростовані позивачем під час розгляду справи. Під час укладення оспорюваних позивачем договорів вимоги щодо суб`єктного складу, обумовленого цивільним законодавством для такої категорії договорів, сторонами не порушено. Ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного договору, а в даному випадку між Акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» були укладені договори факторингі та відступлення прав вимоги, що не передбачають наявності генеральної або індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі № 752/18402/16-ц (провадження № 61-1177св19), від 04 листопада 2020 року у справі № 562/3925/18 (провадження № 61-10905св20). За визначенням, наведеним у пункті 2 статті 1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 (далі - Декрет № 15-93) в редакції, чинній на час укладення спірних договорів, під «валютними операціями» слід розуміти: операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції, пов`язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов`язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов`язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей. Частиною другою статті 2 Декрету № 15-93 передбачено, що резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. У розумінні приписів частин першої та другої статті 5 Декрету № 15-93 Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. У пункті 4 статті 5 Декрету № 15-93 наведено перелік операцій, які потребують отримання індивідуальної ліцензії резидентами і нерезидентами, зокрема підпунктами «в» та «г» передбачено отримання індивідуальної ліцензії у разі: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. Одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії (частина п`ята статті 5 Декрету № 15-93). Виходячи із правового аналізу статті 1, частин першої, другої, четвертої статті 5 Декрету № 15-93 право вимоги за кредитним договором, яке перейшло від Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії. Під час укладення вказаного договору іноземна валюта як засіб платежу не використовувалась. Судом установлено, що під час укладення оспорюваного позивачем договору факторингу Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» не здійснювало валютні операції, на проведення яких необхідна ліцензія Національного банку України, в тому числі не використовувало іноземну валюту як засіб платежу. Законом встановлені певні обмеження, в тому числі в частині необхідності отримання індивідуальної ліцензії Національного банку України, у разі укладення певних видів цивільно-правових договорів в іноземній валюті, зокрема кредитних. Пунктом 1.2 Положення про порядок надання небанківським фінансовим установам, національному оператору поштового зв`язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 09 серпня 2002 року № 297 (далі - Положення надання генеральних ліцензій), небанківська фінансова установа має право здійснювати операції, передбачені статтею 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», якщо вони є валютними операціями, тільки після отримання генеральної ліцензії згідно з пунктом 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до підпункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг належить до фінансових послуг. Наведене Положення надання генеральних ліцензій містить застереження, яке зводиться до того, що небанківська фінансова установа має право надавати фінансові послуги, якщо вони є валютними операціями, лише після отримання генеральної ліцензії згідно з пунктом 2 статті 5 Декрету № 15-93. Проте, у справі встановлено, що укладений між банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» договір факторингу не містить ознак валютної операції, сторонами вказаного договору не використовувалась іноземна валюта як засіб платежу, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» відповідно до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 03 грудня 2009 року є фінансовою компанією та має право здійснювати фінансові послуги, зокрема надавати послуги факторингу без отримання ліцензії та/або дозволів відповідно до законодавства. Факт розрахунків між сторонами за укладеним між ними договором може мати значення для вирішення питання про виконання зобов`язання однієї сторони договору перед іншою. Виконання умов щодо оплати за договором про відступлення права вимоги до боржника та подання відповідних доказів має значення для реалізації прав нового кредитора, який замінив первісного кредитора у зобов`язанні, зокрема для підтвердження правонаступництва, в тому числі процесуального, або для спростування боржником пред`явлених до нього вимог нового кредитора як таких, що останнім не набуті в силу невиконання умов договору щодо оплати. Проте такі питання не входять у межі дослідження у цій справі з урахуванням змісту позовних вимог, які зводяться до визнання договору недійсним, зокрема з підстав порушення правил суб`єктного складу учасників такого правочину, та заявлені особою, яка не є стороною у цьому договорі. Докази проведення відповідної оплати за договором про відступлення прав вимоги можуть підтверджувати права нового кредитора у зобов`язанні та мають значення для реалізації цих прав. Проте в рамках даного спору новий кредитор жодних вимог не пред`являв. Обставини проведення розрахунків між сторонами договору факторингу не впливають у даному випадку на права і обов`язки позивача як боржника у кредитному зобов`язанні та не спростовують презумпцію правомірності правочину щодо переходу права вимоги стосовно конкретного боржника. Ураховуючи викладене, позицію Верхового Суду у складі колегії суддів Першої судової Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18.05.2022 року у справі № 592/11042/20, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, враховуючи те, що в задоволенні позову відмовлено повністю, а позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати у виді судового збору слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного, відповідно до ст. 263-265 ЦПК України, суд

Outcome: dismissed