Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-04 00:00:00

17 листопада 2022 року [PERSON] звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із вказаним позовом, який мотивує тим, що 03 грудня 1997 року між нею та відповідачем [PERSON] зареєстровано шлюб. Спільних дітей сторони не мають. За час перебування у шлюбі не вдалося створити міцну сім`ю, сторони мають різні погляди на життя та несумісні характери, подальше збереження шлюбу не можливе та суперечить їхнім інтересам. Позивачка зазначає, що за час перебування у шлюбі сторонами придбано автомобіль марки Hyundai Matrix 2008 року, державний реєстраційний номер транспортного засобу [NUMBER] , VIN [NUMBER] , який зареєстровано за [PERSON] . Окрім того, за час перебування у зареєстрованому шлюбі відповідачем відкрито депозитні рахунки, на яких облікуються грошові кошти, які також є спільним майнома подружжя. Враховуючи, що згоди стосовно порядку розподілу спільної власності між сторонами не досягнуто, то позивачка просить суд розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 03 грудня 1997 року відділом реєстрації актів громадянського стану Білоцерківського міськвиконкому Київської області, актовий запис №1617 від 03.12.1997 року; визнати спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , транспортний засіб марки Hyundai Matrix 2008 року, державний реєстраційний номер транспортного засобу [NUMBER] , який за реєстрований на [PERSON] ; в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя залишити у власності [PERSON] автомобіль марки Hyundai Matrix 2008 року, державний реєстраційний номер транспортного засобу [NUMBER] , VIN [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за одну другу частку ринкової вартості автомобіля марки Hyundai Matrix 2008 року, державний реєстраційний номер транспортного засобу [NUMBER] , який за реєстрований на [PERSON] , в розмірі 111 306,69 грн.; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою суду від 16 січня 2023 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у спарві за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 16 січня 2023 року витребувано у Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «УКРГАЗБАНК», Акціонерного товариства «Альфа-банк»; Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», Акціонерного товариства «ОТІЇ БАНК», Акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК», Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Акціонерного товариства «Комерційний Індустріальний Банк» та Акціонерного Товариства «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК», інформацію про відкриті рахунки, які належать фізичній особі [PERSON] , яка була виконана. 30 січня 2023 року відповідач направив заяву про визнання позову в частині вимог про розірвання шлюбу та поділу спільного майна подружжя в частині автомобіля марки Hyundai Matrix 2008 року. 21 березня 2023 року позивачка направила на адресу суду заяву про збільшення позовних вимог, в яких зазначила, що після ознайомлення з наданою АТ КБ «ПриватБанк» на виконання ухвали Білоцерківського міськрайонного суду від 16 січня 2023 року інформацією, стало відомо, що [PERSON] було відкрито депозитний рахунок за договором SAMDNWFD0073313507501, рахунок [NUMBER] вклад «Стандарт» строковий на 3 місяці» на суму 150 000 грн., строком до 12.12.2022 року. Вказує, що станом на момент закінчення строку дії вказаного договору сторони фактично припинили шлюбні стосунки, відтак [PERSON] розпорядився коштами на власний розсуд та не в інтересах сім`ї. Зазначає, що кошти є спільним майном подружжя, а тому вважала за необхідне збільшити позовні вимоги та просила розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 03 грудня 1997 року відділом реєстрації актів громадянського стану Білоцерківського міськвиконкому Київської області, актовий запис №1617 від 03.12.1997 року; визнати спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , транспортний засіб марки Hyundai Matrix 2008 року, державний реєстраційний номер транспортного засобу [NUMBER] , який за реєстрований на [PERSON] ; в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя залишити у власності [PERSON] автомобіль марки Hyundai Matrix 2008 року, державний реєстраційний номер транспортного засобу [NUMBER] , VIN [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за одну другу частку ринкової вартості автомобіля марки Hyundai Matrix 2008 року, державний реєстраційний номер транспортного засобу [NUMBER] , який за реєстрований на [PERSON] , в розмірі 111 306,69 грн.; визнати грошові кошти у розмірі 150 000 грн., які були розміщені на депозитному рахунку за договором SAMDNWFD0073313507501, рахунок [NUMBER] вклад «Стандарт» строковий на 3 місяці» спільним сумісним майном подружжя та виділити у власність [PERSON] частину грошових коштів у розмірі 75 000 грн., судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою суду від 21 березня 2023 року за клопотанням позивачки закрито провадження у справі за вказаним позовом, в частині позовних вимог щодо визнання спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , транспортного засобу марки Hyundai Matrix 2008 року, державний реєстраційний номер транспортного засобу [NUMBER] , який зареєстрований на [PERSON] . Ухвалою суду від 21 березня 2023 року закрито підготовче провадження у вказаній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 05 квітня 2023 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Дульдієра О.П. надійшли письмові пояснення, в яких останній зазначив, що кошти, які були розміщені на депозитному рахунку відповідача 12.09.2022 року терміном на три місяці, були його особистою власністю і не є спільним майном подружжя. Вказує, що після смерті його матері [PERSON] спільно із рідним братом отримали у спадок земельну ділянку площею 2 га, яку передали в оренду ТОВ «Агрофірма Рось К». Крім того, 11.02.2021 року відповідач отримав у приватну особисту власність земельну ділянку площею 0,15 га для ведення особистого селянського господарства, яку також передав в оренду. Всі кошти за оренду земель відповідач накопичував та вирішив відкрити депозит. Оскільки відповідач має ряд хронічних захворювань та переніс два інсульти, то накопичені ним кошти витратив на своє лікування. Крім того, сторони припинили спільне проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства з травня 2014 року, про що свідчить зміст позовної заяви про розірвання шлюбу від 28.08.2014 року, засвідчений підписом позивачки. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити та надали пояснення аналогічні викладеним у процесуальних заявах. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов в частині розірвання шлюбу визнали, в задоволенні решти вимог просили відмовити та надали пояснення аналогічні викладеним у письмових поясненнях представника відповідача. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 03 грудня 1997 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Білоцерківського міськвиконкому Київської області, актовий запис № 1617, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] /а.с. 16/. Від шлюбу дітей не мають. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Норми частин 3 і 4 ст. 56 СК України передбачають, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З`ясувавши дійсні взаємини подружжя, причини подання позову про розірвання шлюбу, інші обставини життя подружжя, а також визнання відповідачем позову в цій частині, судом встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін і тому шлюб між сторонами має бути розірваний. Щодо вимог про поділ майна подружжя, то суд керується наступним. У відповідності до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, законом встановлено презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане під час шлюбу. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з вимогами статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України. У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За змістом наведених норм, факт використання спільних коштів не в інтересах сім`ї повинен бути доведеним відповідними доказами. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 761/32404/14-ц (провадження № 61-24061св18). Звертаючись до суду із позовом, [PERSON] просила поділити спільні кошти і стягнути 1/2 їх у розмірі 75 000 грн., які були розміщені на депозитному рахунку, відкритому в АТ КБ «Приватбанк» на ім`я [PERSON] . Так, судом встановлено, що за час перебування сторін у шлюбі, а саме 12 вересня 2022 року [PERSON] уклав з АТ КБ «Приватбанк» договір банківського вкладу за № SAMDNWFD0073313507501 на суму 150 000 грн. на строк до 12.12.2022 року з нарахуванням відсотків по ньому. Того ж дня поповнив його на суму 150 000 грн./а.с. 245-246/. В позовній заяві та в пояснення позивачка стверджувала, що кошти, які були розміщені на депозитному рахунку були зняті відповідачем 12.12.2022 року та витрачені ним на власний розсуд та не на потреби сім`ї, оскільки фактичні шлюбні стосунки були припинені у жовтні 2022 року. В судовому засіданні свідок [PERSON] , донька позивачки, пояснила, що за час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] між сторонами виникали постійні сварки, мати іноді проживала у її сина. Відповідач у судовому засіданні пояснив, що має ряд хронічних захворювань та потребував матеріальної допомоги, позивачка в свою чергу жодним чином не допомагала у витратах на його лікування, у зв`язку з чим розміщені на банківському рахунку кошти були спрямовані на його лікування. З матеріалів справи вбачається, що Відповідач [PERSON] з 15.05.2018 року по 24.05.2018 року знаходився на стаціонарному лікуванні в інсультному блоці при неврологічному відділенні КЗ БМР «Білоцерківська міська лікарня №2» з діагнозом інфаркт головного мозку в басейні лівої с.М.А. з правобічним легким геміпарезом. Церебросклероз. Гіпертонічна хвороба ІІІ. Дисциркулярнаенцефалопатія ІІ ст з церебростенічним синдромом. ІХС:а/кардіосклероз. Аортосклероз. ГХ ІІІ ст. 2 ст. СН ІІА ст. Ризик - 4, що підтверджується випискою з медичної картки стаціонарного хворого [PERSON] №5730. Згідно історії хвороби №10283 хворого [PERSON] , відповідач знаходився на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні КЗ БМР «Білоцерківська міська лікарня №1» з діагнозом Дисциркуляторна та постінсультна енцефалопатія ІІ ст. Наслідки ГПМК по типу ішемії (14.05.2018) в басейні лівої СМА з правобічною пірамідною недостатністю, елементами моторної афазії, вестибулярно-координаторними порушеннями на фоні ГХІІІ ст.ст. 2 ризик 4 та церебрального атеросклерозу ІХС. Кардіосклероз . Позивачка в судовому засіданні пояснила, що знає, що у відповідача було 2 інсульти та 2 інфаркти в період з грудня 2018 року по лютий 2020 року, кошти на лікування відповідача позивачка не надавала, хоча й морально підтримувала його. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, судом встановлено, що грошові кошти, які знаходилися у банку на відповідному депозитному рахунку, відкритому на ім`я [PERSON] , були зняті ним у період перебування у шлюбі з [PERSON] . При цьому суд вважає, що [PERSON] не надано суду належних доказів на підтвердження того, що спірні грошові кошти були використані [PERSON] не в інтересах сім`ї, що є її процесуальним обов`язком, а ухвалювати судове рішення на припущеннях заборонено частиною шостою статті 81 ЦПК України. Саме лише твердження позивачки з посиланням на фактичне припинення сторонами шлюбних відносин у період зняття [PERSON] коштів, як на обставину, що підтверджує необізнаність позивачки про рух коштів на рахунках відповідача не підтверджує використання знятих [PERSON] грошових коштів на власні потреби. Отже, [PERSON] не надано належних і беззаперечних доказів використання [PERSON] коштів, які знаходилися на депозитному рахунку, у своїх особистих цілях або не в інтересах сім`ї. Суд враховуючи наявність у [PERSON] тягарю доведення використання спірних коштів [PERSON] не в інтересах сім`ї, а на інші потреби, дійшов висновку про те, що спірна сума коштів була використана [PERSON] в інтересах сім`ї у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Враховуючи вищевикладене, суд повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов висновку про те, що спірні кошти, які знаходилися на депозитному рахунку, використовувалися [PERSON] в інтересах сім`ї, внаслідок чого суд вважає за необхідне в цій частині позовних вимог відмовити. Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить стягнути з відповідача витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 20 000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність). Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. На підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу адвоката, суду надані наступні докази: - Договір про надання правничої (правової) допомоги №14/10 від 14 жовтня 2022 року, укладений між адвокатом Павлецькою Мариною Анатоліївною та [PERSON] ; - Ордер серії АІ №1292536 на надання правничої (правової) допомоги [PERSON] на підставі договору про надання правової допомоги надання правничої (правової) допомоги №14/10 від 14 жовтня 2022 року; - Додаткову угоду від 20 березня 2023 року до договору про надання правової допомоги надання правничої (правової) допомоги №14/10 від 14 жовтня 2022 року; - Опис робіт від 21 березня 2023 року за договором про надання правової допомоги надання правничої (правової) допомоги №14/10від 14 жовтня 2022 року; - Звіт про надання правової допомоги від 20 березня 2023 року до договору про надання правової допомоги надання правничої (правової) допомоги №14/10 від 14 жовтня 2022 року; - Копія квитанції до прибуткового касового ордеру №14/10 від 20 березня 2023 року на суму 20 000 грн. При винесенні рішення, суд керується практикою Європейського суду з прав людини відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини". Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У справі «Бєлоусов проти України» в пункті 115 Рішення Європейський суд з прав людини констатує, що «... хоча заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, він мас сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями. Як видно з матеріалів справи, п. Бущенко представляв заявника протягом провадження у Суді, отже, мас право висувати вимоги щодо сплати гонорари згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними» (див. вищезазначене рішення у справі «Савін проти України» (Savin v. Ukraine), п. 97)». У справі «Родзевілло проти України» в пункті 99 рішення ЄСПЛ приходить до висновку, що «...хоча заявник ще не оплатив надану йому правову допомогу, з документів вбачається, що він зобов`язаний сплатити за неї згідно з договором. Як випливає з матеріалів справи, п. А. Крістенко готував зауваження від імені заявника, а тому має право вимагати винагороди згідно з договором. Відповідно Суд вважає, що зазначені витрати було «фактично зазнано» (див., наприклад, рішення у справі «Бєлоусов проти України»». Відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У судовому засіданні представником відповідача заявлено клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, розмір яких вважають необґрунтованим та не співмірним. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial