Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-18 00:00:00

У листопаді 2022 року [PERSON] звернувся до Заводського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів, що в подальшому був уточнений. В обґрунтування позову зазначено, що 27.07.2021 позивач при перегляді виписки в системі віддаленого обслуговування «Приват24» та «АБанк24» дізнався про те, що з його карткових рахунків в АТ КБ «ПриватБанк» та АТ «Акцент-Банк» було здійснені три платежі на користь відповідача [PERSON] на суму 200 000,00 грн. Кошти були зараховані на картковий рахунок № [NUMBER] , відкритий на ім`я [PERSON] в АТ КБ «ПриватБанк», згідно наступних квитанцій: -№ Р24А67472482134962238526 від 23.08.2017, призначення платежу «Перевод на карту ПриватБанка», відправник [PERSON] (ІПН [NUMBER] ), сума 150 000,00 грн; -№ Р24А67472482134963288436 від 23.08.2017, призначення платежу «Перевод на карту ПриватБанка», відправник [PERSON] (ІПН [NUMBER] ), сума 23 000,00 грн; -№ Р24937831С496572 від 23.08.2017, призначення платежу «Перевод на карту ПриватБанка», відправник [PERSON] (ІПН [NUMBER] ), сума 27 000,00 грн. Дані платежі позивачем були помилково перераховані через систему віддаленого обслуговування (мобільний додаток) АТ КБ «ПриватБанк» та АТ «Акцент-Банк» на рахунок відповідача. Позивач планував перерахувати кошти на власний картковий рахунок в АТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] з призначенням платежу «Переказ особистих коштів». Доказом, що платежі були здійснені, є квитанції: № Р24А67472482134962238526 від 23.08.2017 про переказ 150 000,00 грн; № 24А67472482134963288436 від 23.08.2017 про переказ 23 000,00 грн та № Р24937831С496572 від 23.08.2017 про переказ 27 000,00 грн. Доказом того, що це відбулося помилково, є наявність у позивача відповідного власного карткового рахунку № [NUMBER] та заборгованості по ньому. Крім того, позивач зазначає, що він з відповідачем не знайомий, ніяких цивільно-правових угод між ними не було, ніяких правочинів між ними не укладалося, домовленостей про перерахунок коштів між ними також не здійснювалося. За таких умов [PERSON] набув майно та зберігав у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), у зв`язку з чим зобов`язаний повернути це майно. На підставі викладеного, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь кошти в розмірі 377 735,79 грн, що складаються з наступного: 200 000,00 грн - кошти, отримані без правової підстави; 31 167,12 грн - процентна ставка 3% річних; 146 568,67 грн - інфляційні втрати на суму безпідставно отриманих коштів. Від представника відповідача - адвоката Фоменко А.С., надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він просить задовольнити його уточнені позовні вимоги у повному обсязі. Від представника відповідача - адвоката Фоменко А.С., надішли заперечення на відповідь на відзив, в яких вона просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Ухвалою суду від 05.12.2022 позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження, разом з цим, задоволено клопотання позивача про звільнення його від сплати судового збору. Від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі на підставі наявних у справі доказів, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити у повному обсязі. Від представника відповідача - адвоката Фоменко А.С., у відзиві на позовну заяву зазначено про розгляд справи без неї та без відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено і підтверджено наявними у справі доказами, що позивач [PERSON] 23.08.2017 в системі віддаленого обслуговування «Приват24» зі свого карткового рахунку № [NUMBER] , відкритого в АТ КБ «ПриватБанк», здійснив переказ грошових коштів на картковий рахунок № [NUMBER] , відкритий в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я [PERSON] у сумі 150 000,00 грн, що підтверджується квитанцією № Р24А67472482134962238526 від 23.08.2017 (а.с. 14). Окрім того, 23.08.2017 в системі віддаленого обслуговування «АБанк24» зі свого карткового рахунку № [NUMBER] , відкритого в АТ «Акцент-Банк», позивач здійснив переказ грошових коштів на картковий рахунок № [NUMBER] , відкритий в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я [PERSON] у сумі 27 000,00 грн, що підтверджується квитанцією № Р24937831С496572 (а.с. 13). Також, зі слів позивача, 23.08.2017 він на рахунок відповідача перерахував кошти в розмірі 23 000,00 грн. Квитанція № Р24А67472482134963288436 від 23.08.2017, на яку посилається позивач як на підставу переказу цих коштів, в матеріалах справи відсутня, а відтак позивачем не підтверджена. Відповідач, від імені якого діє адвокат Фоменко А.С., не погоджуючись з позовними вимогами, надав суду відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. У 2017 році сторони по справі були знайомі та здійснювали діяльність в якості субпідрядників з ремонту доріг, саме в зв`язку з цим позивач перерахував гроші на рахунок відповідача; ні перші чотири, ні останні чотири цифри в рахунках позивач та відповідача не співпадають, тому про помилку не може йти мови; позивач був обізнаний про перерахування грошей саме на рахунок відповідача, адже це відбувається шляхом зазначення ідентифікаційних даних та номера банківського рахунку, що значно відрізняється від рахунку відповідача; до АТ КБ «ПриватБанк» позивач звернувся лише 01.11.2022, хоча він зазначає, що про помилкове відправлення грошей йому стало відомо 27.07.2021; з 2017 року та до теперішнього часу позивач жодного разу не звертався до відповідача з вимогою повернення грошей; позивачем здійснено не один переказ, а три і всі на рахунок відповідача, що свідчить про цілеспрямоване перерахування коштів саме на рахунок відповідача; з сайту Судової влади вбачається, що за зверненням [PERSON] існує 11 позовів до відповідачів з приводу помилково перерахованих коштів; позивачем пропущені строки позовної давності для звернення до суду з відповідним позовом, оскільки переказ коштів відбувся у 2017 році, а до суду позивач звернувся лише у 2022 році. У відповіді на відзив [PERSON] зазначає, що у квитанціях про переказ коштів не йдеться про вказівки на некомерційне призначення платежів, а тому відповідач тим паче не мав законного права приймати до оплати грошові кошти на власний рахунок фізичної особи; ним не порушені строки позовної давності, адже про помилкове перерахування коштів від дізнався 27.07.2021 та 01.10.2021 і 02.10.2021 звернуся до банків із зверненнями; оскільки з 2002 року позивач має велику кількість відкритих рахунків, тому він і не звернув увагу на операції з переводу коштів протягом декількох років. Позиція, викладена у запереченнях на відповідь на відзив, аналогічна тій, що наведена у відзиві на позовну заяву. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. З урахуванням змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Узагальнюючи викладене, можна дійти висновку про те, що кондиція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого ст. 1212 ЦК України, у разі наявності речово-правових відносин безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12.09.2018 у справі № 154/948/16. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 зроблено висновок, що «… положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що цей вид зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали». У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.112018 у справі № 922/3412/17 та від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17 зроблено висновок, що «… предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України». Відповідно до ст. 1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Для застосування зазначеної норми необхідно, по-перше, щоб одна особа набула (зберегла) майно за рахунок іншої. Збільшення або збереження в попередньому розмірі майна однієї сторони є результатом відповідного зменшення майна у іншої сторони. По-друге, необхідно, щоб набуття майна однією особою за рахунок іншої відбулося без достатньої правової підстави, передбаченої законом або угодою. Безпідставно набуте майно повертається тому, за рахунок кого було набуте. Положеннями ст.ст. 76, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Доводи [PERSON] щодо помилковості перерахування зазначених коштів не підтверджені жодним належним доказом, а саме: платіж був здійснений через особисті мобільні додатки «Приват24» та «АБанк24», тобто добровільно. Отже, перед перерахуванням вказаних грошових коштів [PERSON] мав можливість пересвідчуватися кому і скільки він відправляє грошей, оскільки зазначені додатки передбачають зазначену функцію для осіб, які є клієнтами АТ КБ «ПриватБанк» та АТ «Акцент-Банк». Крім того, номер карткового рахунку відповідача [NUMBER] та номер карткового рахунку позивача [NUMBER] відрізняються двома початковими і повністю кінцевими цифрами та жодним чином не співпадають, а тому твердження [PERSON] про помилковість здійснення вказаного платежу є, на думку суду, абсурдним та таким, що не підтверджується доказами. Також позивачем до позовної заяви було долучено довідку № FKL4J1464L1MF4LH від 01.10.2021 (а.с. 8) про наявність у нього карткового рахунку, на який він нібито мав намір перерахувати грошові кошти, адже на цьому рахунку існує заборгованість. Однак, вказана довідка не містить жодних даних про те, коли цей рахунок був відкритий на ім`я позивача [PERSON] , чи існував він взагалі в момент здійснення відповідного переказу та чи існувала на ньому заборгованість. Крім того, зазначений рахунок № [NUMBER] , відкритий на ім`я позивача, та рахунок № [NUMBER] , відкритий на ім`я відповідача, також мають суттєві відмінності у кінцевих цифрах. Тобто, якщо б навіть позивач і мав намір перерахувати кошти на свій рахунок, то очевидно, що здійснення помилки, мінімум на 4 (чотири) цифри також є нісенітницею. Про своє порушене право, на думку суду, позивач довідався у день переводу грошових коштів, тобто 23.08.2017. Інших дат, які б вказували на те, що порушення припинилося в інший час, позивач не наводить (тобто день, коли можливо відпали правові підстави для утримання [PERSON] грошових коштів). Суд критично ставиться до твердження [PERSON] , що про порушене право останній дізнався фактично 27.07.2021 при перегляді виписки в системі віддаленого обслуговування « Приват24 » та «АБанк24», оскільки про перевід грошових коштів позивач, враховуючи встановлені у нього додатки « Приват24 » та « АБанк24 », міг дізнатися кожного дня, починаючи з дня переводу таких грошових коштів. Суд вважає, що сума у розмірі 200 000,00 грн є значною, не є мінливою, а тому її зникнення зі свого рахунку неможливо не помітити. Крім того, цю суму, зі слів позивача, він повинен був зарахувати на свій інший картковий рахунок, а тому позивач був достовірно обізнаний, що кошти на його інший картковий рахунок 23.08.2017 зараховані не були. Разом з усім вищенаведеним, суд також зауважує, що в ході розгляду справи № 332/2696/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] , судом був досліджений Єдиний державний реєстр судових рішень, з якого вбачається, що тільки в провадженні судді Заводського районного суду м. Запоріжжя Яцуна О.С. перебувало 4 (чотири) цивільні справи за позовом [PERSON] до відповідачів з аналогічними вимогами згідно фабули позовної заяви (справа № 191/2649/22, провадження № 2/332/404/23; справа № 332/3304/22, провадження № 2/332/317/23, справа № 332/3115/22, провадження № 2/332/279/23), що надійшли в провадження судді лише за період з грудня 2022 року по січень 2023 року. Тобто, аналізуючи наведене, судом вбачається системність у діях позивача [PERSON] щодо «помилкового перерахування коштів» на рахунок інших осіб. Посилання позивача про те, що протягом періоду з 23.08.2017 по 27.07.2021 (майже 4 роки), він не мав інформації про власні кошти у розмірі 200 000,00 грн та ними не цікавився, позбавлені здорового глузду. Разом з цим, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача щодо того, що між позивачем та відповідачем існували відношення як субпідрядників з ремонту доріг, адже з боку відповідача на підтвердження зазначеного, не долучено жодних доказів. Щодо строків позовної давності, про що зазначено стороною відповідача, то суд зазначає наступне. Частиною 1 ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв`язку із закінченням строку позовної давності. Якщо ж причину пропуску цього строку суд визнає поважною, порушене право повинно бути захищене. Тобто, особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права. Оскільки суд дійшов до висновку, що право [PERSON] не порушено діями [PERSON] , суд відмовляє у задоволенні позову саме з підстав необґрунтованості позову, не застосовуючи строки позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на долучені та досліджені документи, суд доходить вмотивованого висновку, що позовні вимоги [PERSON] належним чином не обґрунтовані та документально не підтверджені, у зв`язку із чим задоволенню не підлягають. Судові витрати у вигляді судового збору відносяться за рахунок держави, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» як особа з інвалідністю II групи, і у задоволенні позовних вимог йому відмовлено. На підставі ст.ст. 12, 13, 81, 89, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed