Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-04 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення. Позивач свої позовні вимоги мотивує тим, що з 2010 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . Від шлюбу у них народилась спільна донька - [PERSON] , [INFO] . В 2016 році за спільні кошти, перебуваючи у шлюбі, позивач разом з відповідачем придбали квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Однак сімейне життя подружжя не склалось та в 2018 році, рішенням Деснянського районного суду м. Києва, шлюб між сторонами було розірвано. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03.08.2021 за [PERSON] було визнано право власності на 4/33 частини квартири [ADDRESS] . Відповідач не визнає права позивачки на дану квартиру та категорично відмовляється встановити порядок користування зазначеним майном мирним шляхом та не надає права користуватись майном, на яке позивачка, разом з дитиною має право. Просить зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] та їх спільній дитині [PERSON] в користуванні майном, а саме квартирою [ADDRESS] та вселити [PERSON] та спільну дитину [PERSON] в квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30.01.2023 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Від представника відповідача [PERSON] - адвоката Бобрик В.І., 28.02.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач визнає, що сторони від шлюбу мають спільну дитину та визнає, що позивачці належить 4/33 частини квартири [ADDRESS] . Однак відповідач не визнає, що він не пускає позивачку з дитиною до квартири та не дає нею користуватись, та не визнає того факту, що отримував від позивачки пропозиції щодо спільного користування квартирою та відмовлявся встановлювати порядок користування квартирою мирним шляхом. У відзиві зазначається, що позивачка [PERSON] разом з дитиною, 17.02.2020 перестали ночувати в квартирі, 13.03.2020 забрали речі, деяку побутову техніку, та не повідомили відповідача про зміну місця проживання дитини у зв`язку з чим [PERSON] був вимушений звертатись до Служби у справах дітей Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації і до Деснянського УП ГУНП у м. Києві. Також у своєму відзиві відповідач звертає увагу на те, що [PERSON] , застосувавши аварійне відкриття одного із замків на вхідних дверях, зайшла до квартири разом з телевізійниками та пішла з неї, цей факт було зафіксовано відеокамерою, встановленій в квартирі. Вказує, що докази надані позивачкою, є неналежними, а позивачка з донькою має змогу в будь-який момент вільно повернутись в квартиру. Просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Від представника позивачки [PERSON] , - адвоката Хобта С.Г., 14.03.2023 до суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої зазначено, що дії відповідача [PERSON] стосовно звернень до Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації та до Деснянського УП ГУНП у м. Києві - не мають під собою жодного підґрунтя, а тільки становить собою візуалізацією активних дій. Щодо аварійного відкриття позивачкою [PERSON] замків, дають посилання на випуск Вікна-Новин , в якому, як зазначають, простежується певна позиція та неправомірні дії відповідача. Просять задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Позивачка [PERSON] , яка представляє свої інтереси та інтереси дитини [PERSON] , та її адвокат Хобта С.Г., в судовому засідання позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] та його адвокат Бобрик В.І., в судовому засідання проти позову заперечували, та просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації Краснюк Н.В., в судовому засіданні просила вирішити спір з якнайкращих інтересів малолітньої дитини [PERSON] , задовольнити позовні вимоги повністю. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. [PERSON] та [PERSON] з 05.02.2010 перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] . Від шлюбу сторони мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05.12.2018, шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] - було розірвано. Судом установлено, що в 2016 році за спільні кошти, перебуваючи у шлюбі, позивач разом з відповідачем придбали квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03.08.2021 по справі №754/13943/20 за [PERSON] визнано право власності на 4/33 частини квартири [ADDRESS] . Після розлучення сторони проживають окремо, однак позивачка [PERSON] , яка в суді представляє свої інтереси та інтереси дитини [PERSON] , має бажання проживати в квартирі за адресою: [ADDRESS] , де вона має визначену частку в праві власності цієї квартири та зареєстроване місце проживання. Матеріалами справи, зокрема талонами - повідомленнями єдиного обліку №77862, №51791 про прийняття та реєстрацію заяви (повідомлення)про кримінальне правопорушення та іншу подію, в яких зазначено, що [PERSON] поміняв замок та не впускає до місця проживання; Заявою позивачки до Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністраціїта відповіді на її звернення №10223-10223/Г-1016-1537 від 17.10.2022, підтверджується факт наявності перешкод у користуванні позивачкою та їх спільною дочкою квартирою за адресою: [ADDRESS] . Зокрема, сторонами також не оспорюється той факт, що саме суттєві погіршенні взаємовідносини та в подальшому розірвання шлюбу, потягло за собою вимушену зміну проживання позивачки разом із спільною дитиною. До того ж слід зазначити, що стороною відповідача суду не надано належних та достатніх доказів, що позивачка та їх спільна дочка дійсно можуть без перешкод потрапити до спірної квартири в якій зареєстроване їх місце проживання. Отже, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачкою свого права власності, а саме права користування та розпорядження житловим приміщенням. Вказані правовідносини регулюються нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України, Житлового кодексу України та Цивільного кодексу України. Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. З частини 1 статті 317 ЦК України вбачається, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Статтею 155 Житлового кодексу України, передбачено, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством України. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно із ст. 369 Цивільного кодексу України, співвласники майна, що перебуває у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Крім того відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно із частинами другою та третьою статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Наведений правовий висновок узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі №337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). Оскільки малолітня дитина [PERSON] не може самостійно обирати місце свого проживання і факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом, суд вважає, що саме батьки повинні забезпечити дитину належним місцем проживання. Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до частини другої статті 416 ЦПК України та частини першої статті 417 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковими для застосування судами. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2021 року по справі № 206/5355/18 (провадження № 61-6714св20) зазначено, що: Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожній особі гарантується окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення у справі Powelland Rayner v. the U.K., 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року). Верховний Суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України, зокрема, визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Приписами ч.1 ст. 109 ЖК України встановлено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Стаття 47 Конституції України регламентує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Отже зважаючи на встановлений судом факт існування перешкод у [PERSON] та спільної дитини [PERSON] в користуванні спірною квартирою, суд дійшов висновку про необхідність усунення перешкод шляхом вселення позивачку з донькою в квартиру [ADDRESS] . У зв`язку з задоволенням позову в повному обсязі, судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2147,20грн, відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача [PERSON] .

Outcome: approved