Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-19 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON] ) про стягнення заборгованості за договором позики та пені. Позовні вимоги мотивовані тим, що 13.06.2019 між сторонами було укладено договір позики, згідно якого позивач передав, а відповідач прийняв грошові кошти у сумі 2 530 040,00 грн., що станом на дату укладення договору було еквівалентно сумі 95 200 дол. США., які останній зобов`язався повернути позивачу у строк до 13.12.2019. 13.11.2019 сторонами було укладено договір про внесення змін №1 до договору позики від 13.06.2019, згідно якого, позивач додатково передав, а відповідач прийняв грошові кошти у сумі 255 107,00 грн., що станом на дату укладення договору було еквівалентно сумі 10 404 дол. США. 13.12.2019 сторони уклали договір про внесення змін №2 до договору позики від 13.06.2019, згідно якого сторони змінили суму позики та дату її повернення, а саме кінцевий строк повернення позики встановлено 13.06.2020, остаточна сума, яка підлягає поверненню становить 106 624 дол. США., тобто загальна сума позики, яку повинен був повернути відповідач згідно умов договору до 13.06.2020 становила 107 508 дол. США. У період з 16.07.2019 по 21.12.2021 відповідачем було здійснено повернення суми позики, наступним шляхом: - з 16.07.2019 по 12.11.2019 - суму еквівалентну 1 700 дол. США; - 16.12.2019 - суму еквівалентну 3 646 дол. США; - 13.01.2020 - суму еквівалентну 900 дол. США; - 20.01.2020 - суму еквівалентну 1 200 дол. США; - 06.07.2020 - суму еквівалентну 1 000 дол. США; - 10.08.2020 - суму еквівалентну 900 дол. США; - 10.08.2020 - суму еквівалентну 100 дол. США; - 30.11.2021 - суму еквівалентну 1 500 дол. США; - 21.12.2021 - суму еквівалентну 300 дол. США; - 21.12.2021 - суму еквівалентну 700 дол. США. Тобто, загальна сума позики, яка була повернута відповідачем у вищевказаний період становить 18 746 дол. США. Згідно умов п. 3 договору позики від 13.12.2019 при неповерненні чи несвоєчасному поверненні суми позики або її частини, у строки, визначені пунктом 2.6. цього договору, позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі 1 (один) процент від суми простроченого платежу за кожен день прострочки сплати боргу. Зважаючи на те, що відповідач порушив умови договору позики від 13.12.2019 щодо строків повернення частини суми позики, позивачем нараховано пеню, яка станом на дату подання цього позову за період з 16.11.2021 по 15.11.2022 (включно) становить 13 186 038, 90 грн. У зв`язку з тим, що відповідач свого зобов`язання стосовно повернення частини суми позики перед позивачем не виконав, останній звернувся з даним позовом до суду та просить стягнути з відповідача суму заборгованості за вказаним договором у розмірі 3 612 613 грн., а також нараховану пеню у розмірі 13 186 038, 90 грн., а всього 16 798 651,90 грн. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22.12.2022 відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено у підготовче засідання. 20.02.2023 засобами поштового зв`язку від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, який обґрунтований наступним. Так, у відзиві зазначено, що між позивачем та відповідачем дійсно укладались вищевказані договори. Однак, наданий представником позивача розрахунок заборгованості щодо повернення суми позики, з урахуванням того, що відповідач частково здійснював повернення коштів, є невірним, а відтак представник відповідача надала свій розрахунок заборгованості з якого сума заборгованості, яка підлягає стягненню становить 2 382 283,00 грн. Щодо нарахованої позивачем пені представник відповідача посилається на Закон України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України корона вірусної хвороби COVID-19» №691-20 від 16.06.2020, а також на Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» №2120-ІХ від 15 березня 2022 року, відповідно до яких у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 Цивільного кодексу України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) н еустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Отже, на підставі вищевикладеного, представник відповідача просить суд позовні вимоги задовольнити частково, а саме стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за договором позики у розмірі 2 382 283,00 грн., а у задоволенні позовних вимог про стягнення нарахованої пені відмовити в повному обсязі. Ухвалою суду від 16.03.2023 закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. 17.04.2023 від представника позивача надійшла відповідь на відзив. В судове засідання, яке відбулося 20.04.2023, сторони не з`явились, однак до початку розгляду справи представниками позивача та відповідача подано заяви про розгляд справи без їхньої участі та без участі їх довірителів. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. Що стосується заявлених позовних вимог про стягнення основної суми заборгованості за договором позики, суд зазначає наступне. Згідно ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі по тексу - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 13.06.2019 між позивачем та відповідачем укладено договір позики, згідно якого позивач передав відповідачу у власність грошові кошти в розмірі 2 530 040,00 грн., що еквівалентно сумі 95 200 дол. США, які останній зобов`язався повернути до 13.12.2019. Вказаний договір підписано позикодавцем та позичальником, а також дружиною позичальника, що підтверджується їх власноручним підписом в графі «позикодавець», «позичальник», а також нижче під вказаними графами. За вказаним договором сторони домовились про те, що: - п. 2.1. виконання зобов`язання за договором має бути здійснено в готівковій формі та/або безготівково на банківський рахунок позикодавця, повідомлений позичальнику письмовою заявою; - п. 2.2. позика повертається у строки та порядку, визначеному пунктом 2.6. вказаного договору, у гривнях за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на день кожної передачі грошових коштів в рахунок повернення позики; - п. 2.3. позичальник має право повернути позику в повному розмірі, а позикодавець зобов`язується прийняти повернені кошти і раніше визначеного в цьому договорі строку повернення; - п. 2.4. про кожен факт повернення позики або її частини в готівковій формі позикодавець або уповноважена ним особа надає позичальнику власноручно підписану ним розписку про отримання грошових коштів; - п. 2.5. у разі відсутності позикодавця або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов`язання або ухилення позикодавця або уповноваженої ним особи від прийняття виконання, позичальник має право виконати зобов`язання шляхом внесення грошових коштів на депозитний рахунок будь-якого приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу. Пунктом 2.6. визначено, що позика повертається частинами у наступному порядку: - а) в строк до 13.07.2019 поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 1700 дол. США за курсом, визначеним в порядку, передбаченому п. 2.2. даного договору; - б) в строк до 13.08.2019 поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 1700 дол. США за курсом, визначеним в порядку, передбаченому п. 2.2. даного договору; - в) в строк до 13.09.2019 поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 1700 дол. США за курсом, визначеним в порядку, передбаченому п. 2.2. даного договору; - г) в строк до 13.10.2019 поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 1700 дол. США за курсом, визначеним в порядку, передбаченому п. 2.2. даного договору; - д) в строк до 13.11.2019 поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 1700 дол. США за курсом, визначеним в порядку, передбаченому п. 2.2. даного договору; - е) в строк до 13.12.2019 поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 86 700 дол. США за курсом, визначеним в порядку, передбаченому п. 2.2. даного договору. У разі належного виконання позичальником зобов`язань, визначених підпунктами а-д п. 2.6. договору, сторони можуть укласти договір про внесення змін до цього договору, яким продовжити строк користування частиною позики, що залишилася (п. 2.7. договору). Своїм підписом під цим договором позичальник підтверджує факт отримання ним грошових коштів в сумі 2 530 040 грн., що еквівалентно сумі 95 200 дол. США за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на дату укладення цього договору, від позикодавця (п. 4.1. договору). Позикодавець зобов`язується при отриманні повного розрахунку від позичальника за цим договором по закінченню строку, вказаному у ньому, скласти заяву про повний розрахунок та нотаріально засвідчити справжність свого підпису на ній. Після повного повернення позики, позикодавець зобов`язаний видати позичальнику свій примірник договору та нотаріально підписану заяву про підтвердження факту отримання грошових коштів, а також усі документи, які були пов`язані з укладанням цього договору (пп. 12, 13 договору). 13.11.2019 між позивачем та відповідачем укладено договір про внесення змін №1 до договору позики від 13.06.2019, згідно умов якого позивач додатково передав відповідачу у власність грошові кошти в розмірі 255 107,00 грн., що еквівалентно сумі 10 404 дол. США, які останній зобов`язався повернути до 13.12.2019 включно. Вказаний договір підписано позикодавцем та позичальником, що підтверджується їх власноручним підписом в графі «позикодавець», «позичальник», а також нижче під вказаними графами, де відповідач підтвердив факт отримання ним вищевказаної суми грошових коштів. Пунктом 1.2. договору про внесення змін №1 до договору позики від 13.06.2019, пункт 2.6. договору позики викладено в наступній редакції, а саме позика повертається частинами в наступному порядку: - а) в строк до 13.07.2019 поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 1700 дол. США за курсом, визначеним в порядку, передбаченому п. 2.2. даного договору; - б) в строк до 13.08.2019 поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 1700 дол. США за курсом, визначеним в порядку, передбаченому п. 2.2. даного договору; - в) в строк до 13.09.2019 поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 1700 дол. США за курсом, визначеним в порядку, передбаченому п. 2.2. даного договору; - г) в строк до 13.10.2019 поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 1700 дол. США за курсом, визначеним в порядку, передбаченому п. 2.2. даного договору; - д) в строк до 13.11.2019 поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 1700 дол. США за курсом, визначеним в порядку, передбаченому п. 2.2. даного договору; - е) в строк до 13.12.2019 поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 97 104 дол. США за курсом, визначеним в порядку, передбаченому п. 2.2. даного договору. Всі інші умови договору позики залишаються незмінними (п. 3 договору про внесення змін №1 до договору позики від 13.06.2019). 13.12.2019 між позивачем та відповідачем укладено договір про внесення змін №2 до договору позики від 13.06.2019, згідно умов якого сторони погодили остаточну суму повернення коштів, а саме 106 624 дол. США, та кінцевий строк повернення позики, а саме 16.06.2020. Пунктом 1.1. договору про внесення змін №2 до договору позики від 13.06.2019, пункт 2.6. договору позики викладено в наступній редакції, а саме позика повертається частинами в наступному порядку: - а) в строк до 13.01.2020 поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 1904 дол. США за курсом, визначеним в порядку, передбаченому п. 2.2. даного договору; - б) в строк до 13.02.2020 поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 1904 дол. США за курсом, визначеним в порядку, передбаченому п. 2.2. даного договору; - в) в строк до 13.03.2020 поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 1904 дол. США за курсом, визначеним в порядку, передбаченому п. 2.2. даного договору; - г) в строк до 13.04.2020 поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 1904 дол. США за курсом, визначеним в порядку, передбаченому п. 2.2. даного договору; - д) в строк до 13.05.2020 поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 1904 дол. США за курсом, визначеним в порядку, передбаченому п. 2.2. даного договору; - е)в строк до 13.06.2020 поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 97 104 дол. США за курсом, визначеним в порядку, передбаченому п. 2.2. даного договору. Всі інші умови договору позики залишаються незмінними (п. 2 договору про внесення змін №2 до договору позики від 13.06.2019). Крім того, зі змісту позовної заяви вбачається, що відповідач здійснював повернення суми позики, зокрема: - з 16.07.2019 по 12.11.2019 - суму еквівалентну 1 700 дол. США; - 16.12.2019 - суму еквівалентну 3 646 дол. США; - 13.01.2020 - суму еквівалентну 900 дол. США; - 20.01.2020 - суму еквівалентну 1 200 дол. США; - 06.07.2020 - суму еквівалентну 1 000 дол. США; - 10.08.2020 - суму еквівалентну 900 дол. США; - 10.08.2020 - суму еквівалентну 100 дол. США; - 30.11.2021 - суму еквівалентну 1 500 дол. США; - 21.12.2021 - суму еквівалентну 300 дол. США; - 21.12.2021 - суму еквівалентну 700 дол. США. Отже, з наведеного вище прослідковується, що згідно умов договору позики відповідач отримав від позивача суму грошових коштів, яку у визначений договором строк в повній мірі не повернув, у зв`язку із чим за ним виникла заборгованість, яку позивач і просить стягнути з відповідача. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. А частиною 2 ст. 1047 цього Кодексу передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначено грошової суми або визначеної кількості речей. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. За нормою ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. За приписом стст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Такий правовий висновок зробив Верховний Суд у своїй постанові від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Судом встановлено, що за умовами договору позики та внесених до нього змін, зокрема п. 2.6 договору, сторони погодили загальну суму заборгованості, яка становить 106 624 дол. США. та строк остаточного розрахунку, а саме до 13.06.2020. При цьому зазначеними договорами, а саме їх п. 2.2, встановлено, що позика повертається у строки та порядку, визначеному п. 2.6 цього Договору, у гривнях за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на день кожної передачі грошових коштів в рахунок повернення позики. Наявний в матеріалах справи договір позики, а також договори про внесення змін до нього, є дійсними і не оспорювались в судовому порядку. У частині другій статті 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Тлумачення частини другої статті 524 та частини другої статті 533 ЦК України дозволяє зробити висновок, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, при цьому законодавець не пов`язує визначення грошового еквівалента з конкретним видом іноземної валюти. Традиційним є розмежування валюти боргу та валюти платежу як елементів грошового зобов`язання. Валюта боргу - це грошові одиниці, в яких обчислена сума зобов`язання (що дозволяє визначити його ціннісне значення). У свою чергу, під валютою платежу розуміються грошові знаки, які є засобом погашення грошового зобов`язання і в яких повинне здійснюватися його фактичне виконання. Якщо екстраполювати розуміння валюти боргу крізь призму ціни договору, то потрібно зробити висновок, що валюта боргу визначатиметься при укладенні договору за допомогою встановлення ціни в договорі. За своєю сутністю ціна договору - це збірне поняття, що може стосуватися як вартості певної речі, так і права (права найму, виключного права на використання торговельної марки, права на частку в статутному капіталі, права вимоги тощо). Ціна відображає мінову вартість певного об`єкта, за способом вираження вона може бути грошовою та/або натуральною. Грошове вираження ціни відбувається, відповідно, в національній або іноземній валюті. За такого тлумачення поняття ціни договору буде ширшим і охоплюватиме валюту боргу, тобто ті грошові одиниці, в яких сторони оцінили мінову вартість певного об`єкта. Таким чином, ЦК України надає сторонам договору можливість встановити «валютне застереження» у вигляді грошового еквівалента в іноземній валюті при укладенні договору. При цьому грошовий еквівалент в іноземній валюті буде виступати складовим елементом ціни в договорі. За загальним правилом при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Інші правила визначення суми платежу можуть встановлюватися, зважаючи на прямий припис в частині другій статті 533 ЦК України, тільки договором, законом чи іншими нормативно-правовими актами. За таких обстави, оскільки сторони договору позики домовилися про встановлення «валютного застереження», то сума, що підлягала сплаті у гривні, на підставі п. 2.2 вказаного договору, має визначатися за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на день платежу. Водночас, представником позивача надано розрахунок заборгованості, згідно якого сума позики, яка підлягає поверненню на день подання позовної заяви становить 3 612 613,40 грн., що еквівалентно сумі 88 762 дол. США (107 508 дол. США - 18 746 дол. США) х 40,70. При цьому, суд не погоджується з вказаним розрахунком, оскільки згідно умов договору про внесення змін №2 до договору позики від 13.06.2019 сторони погодили, що остаточна сума яка підлягає поверненню становить 106 624 дол. США. в строк до 13.06.2020. Окрім того, згідно умов вказаного договору сторонами встановлено «валютне застереження» повернення грошових коштів з визначеним грошовим еквівалентом за станом на день платежу. Також варто зазначити, що відповідачем здійснювались часткові повернення суми позики, що в свою чергу визнає сам позивач, сума яких становить 18 746 дол. США. Тому, враховуючи визначену в договорі еквівалентність позики у розмірі 106 624 дол. США, враховуючи повернуту суму у розмірі 18 746 дол. США, станом на 20 квітня 2023 року (день винесення судового рішення) заборгована сума позики складала 3 348 151,80 грн. (106 624 дол. США - 18 746 дол. США) х 38,10 грн. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до практики Великої Палати Верховного суду, викладеній у постанові від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц, заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено в договорі, чинне законодавство не містить. Так, у разу отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, оскільки розмір боргу підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, відповідачем не спростований, визначений договором позики строк для повернення грошових коштів закінчився, сторонами не надано суду доказів, які б свідчили про виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики в повному обсязі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми позики підлягають частковому задоволенню у розмірі 3 348 151,80 грн., що еквівалентно 87 878 доларів США. Щодо заявлених вимог про стягнення з відповідача на користь позивача нарахованої пені за несвоєчасне повернення суми позики, суд зазначає наступне. Як зазначено вище, 13.06.2019 між сторонами було укладено договір позики, згідно умов якого сторони погодили суму позики, строк її повернення, а також штрафні санкції за несвоєчасне виконання договору. Так, згідно п. 3 договору позики при неповерненні чи несвоєчасному поверненні суми позики або її частини, у строки визначені пунктом 2.6 договору, позичальник сплачує позикодавцеві пеню в розмірі 1 (один) процент від суми простроченого платежу за кожен день прострочки сплати боргу. У зв`язку із тим, що відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі повернув суму позики, позивач просить стягнути з нього пеню, яка згідно наданого представником позивача розрахунку, за період з 16.11.2021 по 15.11.2022 (дата подання даного позову до суду) становить 13 186 038,90 грн. (3 612 613,40 грн. х 1%) х 365 днів. Водночас, 11 березня 2020 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2», відповідно до якої, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2, і з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року установлено карантин на усій території України з 12 березня 2020 року. У подальшому дія карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11 березня 2020 року, продовжувалася. Так, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 09 грудня 2020 року (з урахуванням останніх внесених до неї змін згідно з постановою Кабінету Міністрів України "№1423 від 23.12.2022), дія карантину на усій території України, встановленого постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року, була продовжена до 30 квітня 2023 року. Законом України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України корона вірусної хвороби COVID-19» №691-20 від 16.06.2020 внесено зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України та доповнено його пунктом 15, відповідно до якого «У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення». Крім того, 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який продовжувався Указами Президента України № 133/2022 від 14 березня 2022 року, № 259/2022 від 18 квітня 2022 року, № 341/2022 від 17 травня 2022 року, № 573/2022 від 12 серпня 2022 року, № 757/2022 від 07 листопада 2022 року й діє на цей час. 17 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану № 2120-IX від 15 березня 2022 року, яким внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18 «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)». Отже, пунктом 2 частини 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 2120-IX передбачено, що цей Закон застосовується до відносин за прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, що виникли у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування. Оскільки нарахування штрафних санкцій у вигляді пені за прострочення грошового зобов`язання позивачем визначено за період з 16.11.2021 по 15.11.2022, тобто у період дії карантину та введеного в Україні воєнного стану, а відтак суд дійшов висновку про протиправність нарахування позивачем пені, яка з урахуванням вищевказаного законодавства України підлягає списанню позикодавцем, а відтак в цій частині заявлені вимоги задоволенню не підлягають. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача суму судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 2 472,32 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial