Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-17 00:00:00

27.07.2022 року до Октябрського районного суду м. Полтави звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, в якому просила ухвалити рішення, яким визнати майно колишнього подружжя спільним, здійснити поділ спільного майна колишнього подружжя та визнати за [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 7039129). В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 06 березня 1992 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія [NUMBER] , виданим міським Палацом шлюбів 06 березня 1992 року (актовий запис №375). У шлюбі позивач з відповідачем як подружжям 06.10.2004 було придбано спільне майно, а саме квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта у реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 7039129), право власності на яку зареєстровано за відповідачем, що підтверджується договором купівлі-продажу від 06.10.2004, посвідченим приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М., зареєстрованим у реєстрі нотаріальних дій за № 7243 (бланк ВВМ 689980) та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5018826, виданим колективним підприємством «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» 11.10.2004. Рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 15 квітня 2020 року у справі №554/1580/20 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. З метою досудового врегулювання цього спору позивач неодноразово усно зверталася до відповідача стосовно поділу мирним шляхом, через нотаріальну контору, на що відповідач ніяк не реагує. Ухвалою судді\~Октябрського районного\~суду м.\~Полтави від\~20.10.2022\~прийнято до\~розгляду вказану\~справу,\~призначено до\~розгляду в\~порядку загального\~позовного провадження,\~призначено підготовче\~засідання. В судове засідання позивач не з`явилася, будучи належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, надавши заяву про розгляд справи без її участі, просить задовольнити позовні вимоги. В судове засідання відповідач не з`явився, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи , надавши заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Відповідно до частини 3 статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Так, положеннями статті 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю, а майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя » спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Згідно зі статтею 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Конструкція статей 60, 70 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт,у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та є сталим у судовій практиці при вирішенні спірних правовідносин. Таким чином, вирішуючи питання про поділ майна подружжя, встановивши факт набуття цього майна подружжям у період перебування в шлюбі, застосуванню підлягають положення статей 60, 70 СК України з урахуванням презумпції спільності права власності подружжя на майно. Як встановлено в судовому засіданні 06 березня 1992 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серія [NUMBER] , виданим міським Палацом шлюбів 06 березня 1992 року (актовий запис №375) (а.с.9). 06.10.2004 подружжям було придбано спільне майно, а саме квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта у реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 7039129), право власності на яку зареєстровано за відповідачем, що підтверджується договором купівлі-продажу від 06.10.2004, посвідченим приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М., зареєстрованим у реєстрі нотаріальних дій за № 7243 (бланк ВВМ 689980) та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5018826, виданим колективним підприємством «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» 11.10.2004 ( а.с.20). Рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 15 квітня 2020 року у справі №554/1580/20 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с.8). Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 №11). У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Тому, з врахуванням викладеного, необхідним є визнання за позивачкою права власності на ідеальну частку спірної квартири. Згідно висновку експерта за результатами проведення оціночно-будівельного дослідження №36 від 30.06.2020 ринкова вартість квартири становить 645600 грн., а вартість 1/2 частки квартири становить 322 800 грн., що складає ціну позову (а.с.12-19). Звертаючись з позовом до суду, позивач посилався на те, що оскільки майно було придбане ним та відповідачем в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності. Відповідач позовні вимоги визнав, про що зазначив в заяві. Враховуючи, що майно за адресою: [ADDRESS] набуте подружжям за час шлюбу й є їх спільною сумісною власністю, кожному з колишнього подружжя належить право власності на 1/2 його частину, суд вважає, що позов слід задовольнити. Згідно ст. 141 ЦПК України судом вирішується питання розподілу судових витрат.

Outcome: approved