Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРА ВІННИЦЯ», в якому просив: 1. Оглянути на засіданні оригінал письмового договору, заяву-приєднання; 2. Визнати, що на момент укладення договору від 01.01.2019, який був укладений 02.01.2019 в офісі ТОВ «ЕНЕРА ВІННИЦЯ» п. 7 постанови, на який відповідач посилається у відповіді, не існувало; 3. Визнати, що у розділі 13 договору зазначено, що він набирає чинності, а його умови начинають виконуватись з дати, зазначеної позивачем у заяві приєднання; 4. Стягнути на його користь з відповідача за постійну брехню на судових засіданнях про те, що між сторонами укладено публічний договір, моральну шкоду в розмірі 500000 грн. Стислий виклад позиції позивача. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що між сторонами 01.01.2019 укладено договір «Про постачання електричної енергії». Протягом трьох останніх років відповідач стверджує в суді (у справах між тими ж сторонами), що договір укладено на підставі п.7 постанови НКРЕКП №312 від 14.03.2018, проте цього пункту на момент укладення договору не існувало. Просить встановити (визнати) цей факт, а також, що договір між ними набирає чинності із дати, яка вказана у заяві-приєднання, в зв`язку з чим просить стягнути моральну шкоду. Звертається до суду на підставі Закону України «Про захист прав позивачів». До позову як доказ додано лише відповіді ТОВ «ЕНЕРА - ВІННИЦЯ». У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позові. Стислий виклад заперечень відповідача. Відповідач у відзиві просить відмовити у позові як безпідставному, адже факт наявності між сторонами договірних відносин та заборгованості позивача перед відповідачем за спожиту електроенергію доведено Товариством у судах по справах №130/893/20 та №130/2553/19. Процесуальні дії, заяви та клопотання. 12.12.2022 ухвалою судді відкрито провадження у справі. 10.01.2023 від відповідача надійшов відзив на позов. У відзиві відповідач просив розгляд справи провести без участі представника відповідача. 02.02.2023 підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті. У підготовчому провадженні суд відмовив у задоволенні клопотання позивача про зобов`язання відповідача надати суду докази. Суд у відповідності до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, розглянув справу за відсутності представника відповідача. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Позивач на обґрунтування своїх вимог надав суду відповідь відповідача від 13.07.2022 №16.1.16-4879, про наявність заборгованості у позивача перед, при цьому посилається на п. 7 постанови НКРЕКП від 14.03.2018 №312 «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії», згідно якої договір про постачання електричної енергії постачальником укладається шляхом приєднання до умов договору про постачання електричної енергії, опублікованого в засобах масової інформації та на веб-сайті постачальника, шляхом оплати рахунка отриманого від постачальника універсальних послуг, або фактичного споживання будь-яких обсягів електричної енергії (за умови надання рахунка постачальником універсальних послуг), або підписання заяви-приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником послуг. У цьому листі Товариство наголошує, що [PERSON] було здійснено споживання електричної енергії у період часу з 01.01.2019 по 22.09.2021 включно. Станом на 13.07.2022 його борг перед Товариством становить 50490,96 грн. (а.с.3-4). Мотив суду. Норми права застосовані судом. Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно частини 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як визначено у частині 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правовідносини які виникли між сторонами регулюються нижче вказаними нормативно правовими актами. Відповідно до частин 4, 5 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язки енергопостачальників або інших суб`єктів, визначених законом щодо постачання та розподілу електричної енергії, встановлюються законом, що регулює відносини у сфері постачання та розподілу електричної енергії. Послуга з постачання електричної енергії надається згідно з умовами договору та вимогами правил, затверджених Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Абзацом 4 пунктом 13 Розділу ХVII Закону України «Про ринок електричної енергії» (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) упродовж двох років з 1 січня 2019 року такий електропостачальник, який отримав ліцензію на провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії виконує функції постачальника універсальних послуг на закріпленій території, яка визначається як область, міста Київ та Севастополь, Автономна Республіка Крим, на якій до відокремлення провадив свою діяльність з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами та постачання електричної енергії за регульованим тарифом вертикально інтегрований суб`єкт господарювання. Відповідно до пунктів 14 та 15 ст. 4 Закону України «Про ринок електричної енергії» учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії укладаються такі види договорів, зокрема: - про постачання електричної енергії споживачу; - про надання послуг з розподілу, постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг. У розумінні вказаного вище Закону, універсальна послуга - постачання електричної енергії побутовим та малим не побутовим споживачам, що гарантує їхні права бути забезпеченими електричною енергією визначеної якості на умовах, визначених відповідно до цього Закону, на всій території України (п. 93 ч. 1 ст. 1 Закону). Оператор системи розподілу надає послуги з розподілу електричної енергії на підставі договорів про надання послуг з розподілу. Договори про надання послуг з розподілу є публічними договорами приєднання та укладаються на основі типових договорів, форма яких затверджується Регулятором (ч.4 ст.46 цього Закону). Постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу. Договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником (ч.1, 2 ст.56 цього Закону). Побутові споживачі та малі непобутові споживачі мають право на отримання універсальних послуг відповідно до цього Закону. Споживач з-поміж іншого зобов`язаний: сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів; надавати постачальникам послуг комерційного обліку, з якими він уклав договір, доступ до своїх електроустановок для здійснення монтажу, технічного обслуговування та зняття показників з приладів обліку споживання електричної енергії (ч.2, 3 ст.58 цього Закону). Відключення споживачів здійснюється виключно у порядку, визначеному цим Законом та правилами роздрібного ринку. Постачальник універсальних послуг здійснює постачання електричної енергії у порядку, визначеному правилами роздрібного ринку, та на умовах договору постачання універсальних послуг. Договір про постачання універсальних послуг є публічним договором приєднання та розробляється постачальником універсальної послуги на підставі типового договору, форма якого затверджується Регулятором. Постачальник універсальних послуг розміщує договір постачання універсальних послуг на своєму офіційному веб-сайті (ч.4 ст.63 цього Закону). Судом встановлено, що відповідач здійснює постачання електричної енергії до домоволодіння [PERSON] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідно до умов публічного договору приєднання - Договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, за особовим рахунком № [NUMBER] . Факт наявності між сторонами вказаних договірних відносин підтверджується обставинами, які встановлені рішеннями суду у справах №130/893/20 та №130/2553/19, що відповідно до положення частини 4 ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягає. Так, у справі № 130/2553/19 за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства "Вінницяобленерго" (в особі структурної одиниці "Шаргородські електричні мережі"), Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРА ВІННИЦЯ" про визнання бездіяльності щодо невиконання вимог Закону України "Про захист прав споживачів" та щодо нарахування суми заборгованості за електропостачання, про визнання певних обставин, про стягнення суми недовідпущеної електроенергії, про зобов`язання вчинити дії, про стягнення моральної шкоди - суд повністю відмовив у задоволенні позовних вимог, прийшовши до висновку про недоведеність позовних вимог в частині визнання протиправною та незаконною бездіяльності відповідачів при невиконанні ними Закону України «Про захист прав споживачів», Постанови НКРЕКП №312 від 14 березня 2018 року; про визнання відсутності укладеного нового договору між сторонами, відсутності споживання електроенергії споживачем, відсутності сплати рахунків за спожиту електроенергію; про визнання, що згідно з частиною шостою постанови НКРЕКП відношення між сторонами регулюються як до підписання нового договору так і після підписання нового договору - старим договором на користування електроенергією від 20 березня 2001 року за №20360553; про визнання протиправною бездіяльності відповідачів щодо перерахування споживачу заборгованості електроенергії з жовтня 2019 року; про стягнення з відповідачів суми недовідпущеної електроенергії споживачу згідно квитанцій відповідачів про заборгованість з жовтня 2019 року; про зобов`язання відповідачів встановити електрообладнання споживачу згідно акта від 01 грудня 2010 року. Апеляційний суд, залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, вказав, що раніше ухваленими судовими рішеннями встановлено, що 01.01.2019 між [PERSON] та ТОВ «ЕНЕРА ВІННИЦЯ» укладено договір № 20360553 про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг (для побутових споживачів) шляхом приєднання відповідача до умов публічного договору приєднання, а факт споживання електричної енергії та оплата виставлених рахунків свідчить про приєднання відповідача до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг. У справі № 130/893/20 за позовом ТОВ "ЕНЕРА ВІННИЦЯ" до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію судом зроблений висновок, що фактичне споживання [PERSON] відповідних обсягів електричної енергії з 1 січня 2019 року та наявність відкритого на його ім`я особового рахунку (пункт 3.2.13 Правил) свідчить про його приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, що був розміщений на офіційному веб-сайті ТОВ «ЕНЕРА ВІННИЦЯ», як з постачальником за регульованим тарифом, шляхом вчинення споживачем дій, що засвідчують його бажання укласти договір, а саме фактом споживання, оплати електричної енергії, відкриття особового рахунку (п.3.2.13 Правил). Апеляційний суд, залишаючи вказане рішення в силі, зробив висновок, що чинна редакція Закону України Про ринок електричної енергії не встановлює обов`язок ТОВ "ЕНЕРА ВІННИЦЯ" надсилати [PERSON] заяву-приєднання, а підписання споживачем такої заяви-приєднання не є виключною умовою для приєднання до умов Договору постачання універсальних послуг. Здійснивши факт споживання електричної енергії та оплату виставлених рахунків, [PERSON] у належній формі приєднався до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг. Окремо слід зазначити, що відповідно до пункту 8 Постанови НАЦІОНАЛЬНОЇ КОМІСІЇ, ЩО ЗДІЙСНЮЄ ДЕРЖАВНЕ РЕГУЛЮВАННЯ У СФЕРАХ ЕНЕРГЕТИКИ ТА КОМУНАЛЬНИХ ПОСЛУГ (далі - НКРЕКП) від 14.03.2018 №312 «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії», договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг укладається шляхом приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, опублікованого в засобах масової інформації та на веб-сайті постачальника, шляхом оплати рахунка, отриманого від постачальника універсальної послуги, або фактичного споживання будь-яких обсягів електричної енергії, або підписання заяви-приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг. Потім, Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 1525 від 18.07.2019) у постанову НКРЕКП від 14.03.2018 №312 «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії» були внесені зміни, згідно яки: «5. Пункт 7 виключити. У зв`язку з цим пункти 8-13 вважати відповідно пунктами 7-12. 6. У пункті 7: 1) після слів «будь-яких обсягів електричної енергії» доповнити знаками та словами «(за умови надання рахунка постачальником універсальної послуги)»; 2) доповнити новим абзацом такого змісту: «Тимчасово, на період з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2020 року, універсальні послуги, крім побутових та малих непобутових споживачів, надаються постачальником таких послуг також бюджетним установам незалежно від розміру договірної потужності та іншим споживачам, електроустановки яких приєднані до електричних мереж з договірною потужністю до 150 кВт. У зазначений період на бюджетні установи незалежно від розміру договірної потужності та на інших споживачів, електроустановки яких приєднані до електричних мереж з договірною потужністю до 150 кВт, поширюються всі права та обов`язки, передбачені Законом України «Про ринок електричної енергії» та Правилами для малих непобутових споживачів щодо отримання універсальних послуг.». Тому, позиція [PERSON] , що договір про постачання електричної енергії між сторонами від 01.01.2019 укладено на підставі п.7 постанови НКРЕКП №312 від 14.03.2018, якого на цей момент не існувало, і договір між ними набирає чинності із дати, яка вказана у заяві-приєднання, є помилковою, оскільки він при наявності відкритого на його ім`я особового рахунку, приєднався до договору, шляхом фактичного споживання (продовження споживання) відповідних обсягів електричної енергії з 1 січня 2019 року на підставі п.7 постанови НКРЕКП №312 від 14.03.2018, який до внесення в неї змін був пунктом 8. Отже, з огляду на досліджені у судовому засіданні докази, суд не знаходить підстав для задоволення як основних позовних вимог [PERSON] так і похідних щодо стягнення моральної шкоди.. Також суд із наданих йому позивачем доказів, не встановив у діях відповідача будь-яких порушень вимог Закону України «Про ринок електричної енергії», Закону України «Про захист прав споживачів», тощо, які б обмежували права [PERSON] , як споживача електричної енергії, на реалізацію свої прав, в тому числі обов`язків по оплаті отриманих послуг. При цьому суд звертає увагу позивача на таке, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Щодо судових витрат. Відповідно до пункту 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. При зверненні до суду з цим позовом [PERSON] не сплатив судовий збір, посилаючись на те, що він звільнений від його сплати на підставі ч. 3 ст. 22 Закон України «Про захист прав споживачів». Розглянувши справу, суд встановив, що Закон України «Про захист прав споживачів» не регулює виниклі правовідносини між сторонами у справі, оскільки позовні вимоги мають загальний характер, стосуються виключно договірних правовідносин між сторонами, а тому цей позов має бути оплачений судовим збором. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру фізичною особою складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ставка судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру фізичною особою складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Таким чином [PERSON] за подання до суду позовної заяви про відшкодуванням моральної шкоди мав би сплатити 5000 грн., та за дві вимоги немайнового характеру 2147,2 грн. (1073,60 *3). Разом 7174,2 грн. Оскільки при звернені до суду позивач судовий збір не сплатив, а суд не приймав рішення про його звільнення від сплати судового збору, з огляду на те, що у позові відмовлено, на підставі ст. 141 ЦПК України з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 7174,2 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved