Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, з урахування заяви про збільшення позовних вимог від 30.03.2023, до відповідача Акціонерного товариства «Львівський хімічний завод» (АТ «Львівський хімічний завод») про стягнення ненарахованої та невиплаченої премії ІТР за грудень 2020 року у розмірі 1749,11 грн., премії за досягнуті показники в грудні 2020 року у розмірі 2 332,15 грн., премії за особливо важливі завдання, виконані у грудні 2020 року у розмірі 6 900 грн., компенсації місячної премії за грудень 2020 року у розмірі 624,43 грн., компенсації втрати частини доходу (премії за досягнуті показники в грудні 2020 року) у розмірі 832,58 грн., компенсації втрати частини доходу (премії за особливо важливі завдання, виконані в грудні 2020 року) у розмірі 2 463,30 грн., а також стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільнені в розмірі 95 317,38 грн. В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що з 02.08.2018 перебував у трудових відносинах з АТ «Львівський хімічний завод». 06.01.2021 ним отримано лист АТ «Львівський хімічний завод» №6 від 04.01.2021, у якому повідомлялось про його звільнення з роботи 01.01.2021 за появу на роботі в нетверезому стані та запропоновано прибути для ознайомлення з наказом та отримання трудової книжки. Трудову книжку позивач отримав 13.01.2021, із наказом про звільнення ознайомився поверхнево, копію такого надано не було. Після отримання від представника АТ «Львівський хімічний завод» під час розгляду судової справи про поновлення на роботі копій ряду документів ознайомився з наказом №1/к від 01.01.2021, відповідно до якого не лише звільнений з роботи з 01.01.2021, а таким наказом йому оголошено догану та позбавлено премії за грудень 2020 року через порушення правил внутрішнього трудового розпорядку, а саме появу на робочому місці 31.12.2020 в нетверезому стані. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 07.10.2021 [PERSON] відмовлено у задоволенні позову до АТ «Львівський хімічний завод» про визнання незаконним наказу про накладення дисциплінарного стягнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Постановою Львівського апеляційного суду від 30.08.2022 рішення Сихівського районного суду м. Львова від 07.10.2021 в частині вимог до АТ «Львівський хімічний завод» про визнання незаконним п. 1 наказу АТ «Львівський хімічний завод» №1/к від 01.01.2021 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов [PERSON] до АТ «Львівський хімічний завод» про визнання наказу про накладення дисциплінарного стягнення задоволено, визнано незаконним та скасовано п. 1 наказу АТ «Львівський хімічний завод» №1/к від 01.01.2021. 14.11.2022 звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату премій за роботу в грудні 2020 року та направлення розрахунку належної до виплати суми. Станом на 24.12.2022 жодної відповіді ним отримано не було. Пунктом 2 наказу АТ «Львівський хімічний завод» №103/к від 09.09.2019, серед іншого, позивачу встановлено посадовий оклад у розмірі 7000 грн., доплату за збільшення обсягів робіт та щомісячну премію 15% від посадового окладу. Згідно з п. 2.1 Положення про преміювання працівників АТ «Львівський хімічний завод» щомісячна премія апарату управління, керівникам, спеціалістам, фахівцям і службовцям підрозділів і дільниць товариства вплачується у розмірі 15%. Таким положенням передбачено виплату премії за досягнуті високі показники, результати в цілому в товаристві та виплату премії за виконання особливо важливих завдань. Зазначив, що за грудень 2020 року позивач відпрацював повну норму днів та годин, однак йому не нараховано жодного з видів премії. Оскільки постановою Львівського апеляційного суду від 30.08.2022 п. 1 наказу АТ «Львівський хімічний завод» №1/к від 01.01.2020 визнано незаконним та скасовано, відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити наступні премії: місячну премію ІТР - 15 % за грудень 2020 року, премію за досягнуті показники в грудні 2020 року, премію за особливо важливі завдання, виконані в грудні 2020 року, сплатити компенсацію втрати частини доходів (премій) у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Оскільки відповідач безпідставно не здійснив з позивачем остаточного розрахунку в день звільнення, зокрема, не виплатив премії за грудень 2020 року та компенсації втрати частини доходів у зв`язав з несвоєчасною сплатою таких, просив суд стягнути на його користь з відповідача середній заробіток в порядку ст. 117 КЗпП у розмірі 95 317,38 грн. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав з підстав, що викладені у такому та у відповіді на відзив від 14.02.2023. Зокрема, зазначив, щолише 25.02.2021 дізнався про оголошення йому догани та позбавлення премії. З метою відновлення його порушеного права 01.03.2021 звернувся до суду з позовом про визнання незаконним наказу про накладення дисциплінарного стягнення та скасування п. 1 наказу №1/к від 01.01.2021. Позовну заяву про стягнення ненарахованої та невиплаченої премії, стягнення середнього заробітку за час затримки статочного розрахунку при звільненні подано до суду в грудні 2022 року в межах тримісячного строку після встановлення судом факту незаконного позбавлення позивача премій. Оскільки премія входить до складу додаткової заробітної плати, до вимог про стягнення ненарахованої та невиплаченої премії застосовуються положення ч. 2 ст. 233 КЗпП. Також зазначив, що діловодство в АТ «Львівський хімічний завод» велося з порушенням вимог Національного стандарту ДСТУ 4163:2003, що не передбачає застосування символу «параграф». Твердження відповідача про перебування [PERSON] 31.12.2020 на роботі в нетверезому стані як про юридичний факт, побудовані на незаконних діях відповідача, що встановлено судовими рішенням. Постановою Львівського апеляційного суду від 30.08.2022 визнано незаконним та скасовано п. 1 наказу АТ «Львівський хімічний завод» №1/к від 01.01.2021, у зв`язку з чим 14.11.2022 позивач звернувся до відповідача з заявою про нарахування та виплату премій за роботу в грудні 2020 року. Ні виконання вимоги про нарахування та виплату премій, ні письмової відповіді позивач не отримав, що стало підставою для звернення до суду з вищевказаним позовом 28.12.2022. Твердження відповідача щодо пропуску позовної давності при зверненні до суду про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні не ґрунтуються на нормах законодавства про працю. Просив суд позов задовольнити в повному обсязі. Зазначив, що у позовних вимог допустив описку та зазначив про н6еобхідність стягненні премії за особливо важливі завдання та відповідної компенсації за грудень 2022 року, однак така вимога стосується грудня 2020 року. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала з підстав, що викладені у відзиві на позовну заяву від 03.02.2023 та запереченні від 08.03.2023. Зокрема, зазначила, що позивач в тримісячний строк, який обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, не звертався до суду з позовом про стягнення премій, відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають. Позивач отримав копію розрахункового листа за грудень 2020 року, в якому наведено розрахунок про нараховані та виплачені йому суми разом із відзивом на позовну заяву від 23.02.2021 у справі №464/801/21, який був направлений позивачу рекомендованим листом. З наказом №1/к від 01.01.2021 позивач був ознайомлений 12.01.2021. Отже, в тримісячний строк з позовом про стягнення вищевказаних премій позивач до суду не звернувся. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, покликається на постанову Львівського апеляційного суду від 30.08.2022, якою рішення Сихівського районного суду м. Львова від 07.10.2021 щодо вимог [PERSON] до АТ «Львівський хімічний завод» про визнання незаконним п. 1 наказу АТ «Львівський хімічний завод» №1/к від 01.01.2021 скасовано на ухвалено в цій частині нове рішення, визнано незаконним та скасовано п. 1 наказу АТ «Львівський хімічний завод» № 1/к від 01.01.2021. Однак, як видно із наказу АТ «Львівський хімічний завод» №1/к від 01.01.2021, в його структурі відсутній пункт 1, оскільки в такому наявні параграфи, а не пункти. Відтак відповідач не погоджується із тим, що постановою Львівського апеляційного суду від 30.08.2022 скасовано параграф 1 наказу АТ «Львівський хімічний завод» № 1/к від 01.01.2021, відповідно до якого [PERSON] , начальнику зміни виробництва цеху, за порушення правил внутрішнього трудового розпорядку, а саме появу на робочому місці 31.12.2020 в нетверезому стані, оголошено догану та позбавлено премію за грудень 2020 року. Позивач [PERSON] не спростував того факту, що він 31.12.2020 перебував на роботі на території підприємства в нетверезому стані, і в постанові Львівського апеляційного суду в цій частині також не спростованого цього факту. Преміювання регулюється Положенням про преміювання працівників АТ «Львівський хімічний завод», яке є додатком №1 до Колективного договору АТ «Львівський хімічний завод» на 2020-2025 роки. Так, п. 2.5 вказаного положення передбачено, що працівники, які допустили порушення і недоліки в роботі, можуть бути повністю або частково позбавлені щомісячної премії, зокрема, у випадку появи на роботі в нетверезому стані. Оскільки позивач [PERSON] перебував на роботі 31.12.2020 в нетверезому стані, параграф 2 наказу 1/к від 01.01.2021 не скасовано, відтак АТ «Львівський хімічний завод» законно позбавлено премії позивача. Щодо [PERSON] відповідачем застосовано два дисциплінарних стягнення: оголошено догану за появу на робочому місці 31.12.2020 в нетверезому стані (параграф 1 наказу №1/к від 01.01.2021), та звільнено з роботи за появу на роботі 01.01.2021 в нетверезому стані (параграф 3 наказу №1/к від 01.01.2021). Преміювання працівників АТ «Львівський хімічний завод» є одним із заходів заохочення в разі зразкового виконання ними трудових обов`язків, сумлінного ставлення до роботи та за вагомі досягнення в роботі. Вимога позивача щодо стягнення 95317,38 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є неспівмірною, виходячи з наступного. Позивачем пропущено строк звернення до суду, в тому числі й з позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позивач просить суд стягнути з відповідача розмір середнього заробітку, який у понад 50 разів перевищує загальну суму можливої заборгованості. Згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/954/15-ц, виходячи з принципу розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП. Відповідач вважає, що, оскільки позовні вимоги про стягнення премій є безпідставними та не підлягають задоволенню, відтак і похідні вимоги про стягнення компенсації втрати частини доходу та середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, також не можуть бути судом задоволені. Також представник відповідача зазначила, що в грудні 2020 року у роботодавця були відсутні підстави для преміювання позивача за виконання особливо важливих завдань, оскільки позивач не виконував таких завдань, не проявляв відповідного ставлення до роботи, оперативності та ініціативи. Питання щодо преміювання за виконання особливо важливих завдань окремих працівників та визначення конкретних розмірів такого преміювання віднесено на розсуд керівника, що є виключно правом, а не обов`язком. Просила суд у задоволенні позову відмовити. Заслухавши думку учасників розгляду, оглянувши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 02.08.2018 перебував у трудових відносинах із відповідачем АТ «Львівський хімічний завод», зокрема з 02.08.2019 прийнятий на посаду апаратника повітроподілу 4 розряду виробничої дільниці. Відповідно до наказу №103/к від 09.09.2019 [PERSON] з 09.09.2019 переведено на посаду начальника зміни, посадовий оклад 7000 грн., доплата за збільшення обсягів робіт - 25%, щомісячна премія - 15%. Відповідно до §1 наказу №1/к генерального директора А.М. Бобришова від 01.01.2021 [PERSON] за порушення правил внутрішнього трудового розпорядку, а саме появу на робочому місці 31.12.2020 в нетверезому стані, оголошено догану та позбавлено виплати премії за грудень 2020 року. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів; грантів. Суб`єктами організації оплати праці є: органи державної влади та місцевого самоврядування; роботодавці, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців або їх представницькі органи; професійні спілки, об`єднання професійних спілок або їх представницькі органи; працівники. Згідно з ч. 2 ст. 2 цього ж Закону додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» та ч. 2 статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (з ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці»). Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» передбачена компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, яка провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів), на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (ст.ст.1, 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»). Встановлено, що між трудовим колективом АТ «Львівський хімічний завод» та адміністрацією підприємства укладено колективний договір на 2020-2025 роки. Пунктом 5.4 Колективного договору передбачено, що у товаристві стимулювання працівників за основні результати господарської діяльності здійснюється у вигляді місячної премії згідно з «Положенням про преміювання», затвердженим генеральним директором і погодженим з профспілковим комітетом. Відповідно до п. 2.1 Положення про преміювання працівників АТ «Львівський хімічний завод» щомісячна премія апарату управління, керівникам, спеціалістам, фахівцям і службовцям підрозділів та дільниць товариства проводиться у розмірі 15%. Підставою для нарахування премії є дані бухгалтерської звітності і оперативного обліку за фактично відпрацьований час. Премія нараховується на тарифні ставки і посадові оклади з врахуванням встановлених надбавок і доплат (крім доплат за бригадирство і понаднормований час) (п. 2.4 Положення про преміювання працівників). Премія за виконання особливо-важливих завдань виплачується окремим працівникам після їх виконання (п.1.1 Положення про преміювання працівників). Згідно зі ст. 18 КЗпП України положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації. В судовому засіданні встановлено, що не заперечується відповідачем, що премія за грудень 2020 року позивачу не нараховувалась. Згідно з ч. 4 ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до наказу № 125 від 31.12.2020 щодо преміювання працівників товариства у зв`язку з досягнутими високими фінансово-економічними показниками та постійним ростом цін на продукти харчування і товари першої необхідності вирішено виплатити премію працівникам товариства в розмірі 20% від нарахованої заробітної плати згідно з відпрацьованого часу за грудень 2020 року. За відповідальне ставлення до роботи та якісне виконання поставлених завдань, оперативність та ініціативу, премійовано ряд працівників АТ «Львівський хімічний завод». При цьому премія за грудень 2020 року [PERSON] не нараховувалась, що підтверджується наказом АТ «Львівський хімічний завод» №21-км від 31.12.2020. Як видно з витягу з табелю обліку використаного робочого часу [PERSON] за 2020 рік у грудні 2020 року останній відпрацював 22 дні. та йому здійснено нарахування заробітної плати, доплату за нічні години. Протягом вказаного року йому нараховувались наступні премії: місячна премія ІТР, премія за досягнуті показники та премія за особливо важливі завдання. Постановою Львівського апеляційного суду від 30.08.2022 рішення Сихівського районного суду м.Львова від 07.10.2021 в частині вирішення позову [PERSON] до АТ «Львівський хімічний завод» про визнання незаконним п.1 наказу Акціонерного товариства «Львівський хімічний завод» №1/к від 01.01.2021 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов [PERSON] до АТ «Львівський хімічний завод» про визнання незаконним наказу про накладення дисциплінарного стягнення задоволено, визнано незаконним та скасовано п. 1 наказу Акціонерного товариства «Львівський хімічний завод» №1/к від 01.01.2021 року. 14.11.2022 позивач скеровував на адресу відповідача заяву про нарахування та виплату премій за роботу в грудні 2020 року, що підтверджується квитанцією АТ «Укрпошта» від 14.11.2022. Згідно з розрахунком, проведеним позивачем, невиплачені премії за грудень 2020 складають 10 981,26 грн., з яким: 1749,11 грн. - місячна премія ІТР за грудень 2020 року, 2332,15 грн. - премія за досягнуті показники в грудні 2020 року, 6900 грн. - премія за особливо важливі завдання, виконані в грудні 2020 року; компенсація місячної премії за грудень 2020 року - 624,43 грн., компенсація втрати частини доходу (премії за досягнуті показники в грудні 2020 року) - 832,58 грн., компенсація втрати частини доходу (премія за особливо важливі завдання, виконані в грудні 2020 року) - 2463,30 грн. Оскільки постановою Львівського апеляційного суду від 30.08.2022 пункт 1 наказу Акціонерного товариства «Львівський хімічний завод» №1/к від 01.01.2021 про оголошення догани [PERSON] та позбавлення його премії за появу на робочому місці в нетверезому стані визнано незаконним та скасовано, відтак за грудень 2020 року на останнього поширюються усі гарантії визначені як нормативними так і локальними актами. Враховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини, суд дійшов висновку, що з АТ «Львівський хімічний завод» на користь [PERSON] необхідно стягнути місячну премію ІТР за грудень 2020 року у розмірі 1749,11 грн. та премію за досягнуті показники в грудні 2020 року у розмірі 2332,15 грн. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» передбачена компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, яка провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів), на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (ст.ст.1, 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»). Як встановлено судом, відповідач допустив затримку у виплаті премії позивачу більш ніж на один місяць, а відтак зобов`язаний здійснити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів її виплати. Оскільки, представником відповідача АТ «Львівський хімічний завод» не надано заперечень щодо обрахованих позивачами сум компенсації, не надано доказів на спростування наданих ним розрахунків, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача АТ «Львівський хімічний завод» на користь позивача компенсації місячної премії за грудень 2020 року у розмірі 624,43 грн. та компенсації втрати частини доходу (премії за досягнуті показники в грудні 2020 року) у розмірі 832,58 грн. При цьому, позивачем не доведено існування достатніх підстав для його преміювання за виконання особливо важливих завдань, що здійснюється, на відміну від інших видів премій, лише окремим працівникам після виконання ними певних особливо-важливих завдань. З огляну на це, у задоволенні позову в частині стягнення премії за особливо важливі завдання за грудень 2020 року у розмірі 6900 грн. та відповідно компенсації втрати частини такого доходу у розмірі 2 463,30 грн. необхідно відмовити. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити неоспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок та виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Згідно з розрахунком, здійсненим позивачем, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.01.2021 по 01.07.2021 становить 95 317,38 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року №716/9584/15-ц зазначено наступне. Механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, встановлений статтею 117 КЗпП України, не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Певні намагання віднайти такий баланс простежуються у судових рішеннях Верховного Суду України (зокрема, у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16), окремі з яких згадані Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду в ухвалі про передання цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Приймаючи рішення про необхідність розгляду справи № 761/9584/15-ц Великою Палатою Верховного Суду, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив про необхідність відступу від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16. Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку. Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду бере до уваги таке. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Велика Палата Верховного Суду погоджується з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум, момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: -розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; -період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; -ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; -інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц). Застосовуючи вищенаведені критерії у справі за позовом [PERSON] , судом також взято до уваги, що загальна сума невиплачених премій за грудень 2020 року разом з компенсацією втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків її виплати, становить 5538,27 грн., а також дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах та інші вищевказані критерії, суд дійшов висновку, що з урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 6000 грн. Таким чином, позовні вимоги необхідно задовольнити частково. Щодо позовної давності, про сплив якої зазначає представник відповідача, судом встановлено наступне. Статтею 233 КЗпП передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Разом з тим, відповідно до п.1 глави XIX Прикінцеві положення КЗпП України, в якому визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SАRS-СоV-2» від 11.03.2020 № 211 в Україні встановлено карантин з 12 березня 2020 року. В подальшому строк дії карантину в Україні неодноразово продовжено, востаннє на строк до 30 квітня 2023 року. Відтак, визначений законом строк звернення до суду не може вважатись пропущеним. При цьому, як видно з матеріалів справи, постановою Львівського апеляційного суду від 30.08.2022 визнано незаконним та скасовано п.1 наказу Акціонерного товариства «Львівський хімічний завод» №1/к від 01.01.2021 в частині оголошення [PERSON] догани та позбавлено премії за грудень 2020 року, та з цього часу позивач набув права вимоги до відповідача щодо нарахування та виплату премії за грудень 2020 року. 14.11.2022 останній звернувся із заявою про нарахування та виплату премій за роботу в грудні 2020 року, а з позовом до суду в січня 2023, а відтак позовна давність не є пропущеною. Окрім цього, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачаАТ «Львівський хімічний завод» на користь позивача необхідно стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 59,54 грн.

Outcome: partial