Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-10 00:00:00

Описова частина Короткий зміст позовних вимог. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача Позивачі, від імені яких діє адвокат Ловінська Світлана Степанівна, звернулися до суду з позовом про припинення права власності на майно, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просять визначити частки в спільній сумісній власності у житловій квартирі по [ADDRESS] між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , по 1/4 частці кожному; припинити право власності [PERSON] на 1/4 частку у спільному майні житлової квартири по [ADDRESS] , загальною площею 39, 60 кв м, житловою - 29, 7 кв.м.; виплатити [PERSON] з депозитного рахунку Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області грошову компенсацію 1/4 частки квартири по [ADDRESS] , загальною площею 39, 60 кв м, житловою - 29, 7 кв.м. у розмірі 36350,00 грн, що внесені представником позивачів - адвокатом Ловінською Світланою Степанівною; визнати за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] право власності на 1/4 частку житлової квартири по [ADDRESS] , загальною площею 39, 60 кв.м., житловою - 29, 7 кв.м, солідарно, по 1/12 частці кожному, внаслідок припинення права власності на частку вказаної квартири [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що позивачами у справі та відповідачем було приватизовано квартиру по [ADDRESS] та видане свідоцтво про право власності на квартиру від 06.06.2002 зареєстрованого за №2665, згідно якого позивачам та відповідачу належить вищевказана квартира на праві спільної сумісної власності. Між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] у 2008 році Дрогобицьким міськрайонний судом Львівської області було розірвано шлюб. З того часу відповідач не проживає у спільній квартирі, має окрему сім`ю, з якою і проживає весь цей час за іншою адресою, однак в квартиру ніколи не приходить, її утриманням не займається. Відповідно позивачі не можуть вільно володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном, а квартира може зруйнуватися, бо знаходиться у вкрай задовільному стані. Квартира потребує заміни дерев`яних балок, перекриття та всього капітального ремонту, а тому змушені звернутися до суду. Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив. Інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 лютого 2023 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження /а.с.23/. Ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 березня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду /а.с.33/. Сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином. Представник позивачів подала до суду заяву, в якій просить проводити розгляд справи без їхньої участі, свої вимоги підтримують в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечує. Судовий збір просить не стягувати із відповідача на їх користь. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином. З урахуванням вищезазначеного, суд вважає за можливе провести розгляд справи у судовому засіданні за відсутності сторін на підставі наявних у справі письмових доказів та, у відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. За наявності умов, визначених у ч. 1\~ст.280 ЦПК України, суд ухвалив про проведення заочного розгляду справи. Мотивувальна частина Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Суд встановив, що згідно Свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 06 червня 2002 року квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] /а.с.10/. Відповідно до технічного паспорта від 03.06.2022 року на квартиру [ADDRESS] спірна квартира має наступні характеристики: загальна площа 39,60 кв.м, житлова площа 29,7 кв.м, а саме: кімната 1 площею 11,4 кв.м, кімната 2 площею 18,3 кв.м, кухня площею 7,6; кв.м, коридор площею 2,3 /а.с.11/. Спір між сторонами виник з приводу реалізації сторонами права спільної сумісної власності щодо об`єкта нерухомого майна: квартири за адресою [ADDRESS] та наміром позивачів виділи та припинити право відповідача на частку в спільному майні на підставі відповідного позову шляхом виплати грошової компенсації вартості його частки та відсутності згоди останнього на таке припинення та отримання компенсації в грошовому чи іншому вигляді. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Згідно з ч. 4, 5 ст.41 Конституції України\~ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Зміст ст.316-319 ЦК України\~полягає в тому, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян. Положеннями ст.391 ЦК України\~передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 321 ЦК України\~закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений\~ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Підстави припинення права власності передбачені\~ст. 346 ЦК України. Виходячи зі змісту частини 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 355 ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1\~ст. 356 ЦК України\~як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Відповідно до ст.358 ЦК України\~право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Що стосується існуючої в співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені ст.\~364,\~365,\~367 ЦК України\~як способи реалізації цієї правомочності, при здійсненні якої передбачена ч. 4 ст.358 ЦК України\~умова не є обов`язковою. Згідно зі ст.\~370,\~372 ЦК України\~співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, відповідно до порядку, встановленого\~ст. 364 цього Кодексу, а також на поділ такого майна. Відповідно до ч. 1 ст.365 ЦК України\~право особи на частку в спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливе; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених п. 1-3 ч. 1 ст.365 ЦК України\~випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Крім того, як передбачено ч. 2\~ст. 365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку в спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачем у справі своїх зобов`язань перед відповідачем. Відповідно до ст. 319 ЦК України\~власність зобов`язує. Невиконання особою своїх обов`язків як співвласника майна призводить до порушення прав інших співвласників майна. Тому ст.365 ЦК України\~є в тому числі й механізмом знаходження найефективнішого власника. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України\~на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що позивачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та відповідачу [PERSON] належить квартира за адресою [ADDRESS] . Спір між сторонами виник з приводу реалізації сторонами права спільної власності щодо об`єкта нерухомого майна: квартири за адресою [ADDRESS] та наміром позивачів припинити право відповідача на частку в спільному майні на підставі відповідного позову шляхом виплати грошової компенсації вартості її частки та відсутності згоди останнього на таке припинення та отримання компенсації в грошовому чи іншому вигляді. Позивачі, аргументуючи обґрунтованість поданого позову, покликаються на наявність підстав, визначених ч. 1\~ст. 365 ЦК України, серед яких: частка співвласника є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливе; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та одночасну готовність виплатити грошову компенсацію відповідачу вартості його частки, що підтверджується внесенням відповідної суми на депозитний рахунок. Водночас, відповідачем на заперечення даних доводів не надано жодних доказів. Надаючи оцінку аргументам сторін, суд вважає аргументи позивачів належним чином обґрунтованими та мотивованими з огляду на таке. В першу чергу, суд звертає увагу на звіт про оцінку майна та документи, які бралися як вихідні дані та долучені до матеріалів справи, відповідно до якого ринкова вартість квартири за адресою [ADDRESS] становить 145 400,00 грн без ПДВ, відповідно вартість 1/4 частки квартири становить 36350,00 грн. Долучений технічний паспорт та Висновок щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна підтверджують доводи позивачів, що поділити в натурі квартиру за адресою [ADDRESS] можливо з урахуванням, що частка відповідача складає 1/4 та частка позивачів\~3/4. Відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва, виділити окремі ізольовані приміщення неможливо; технічної можливості переобладнати квартиру в дві ізольовані квартири із самостійними входами немає, про що свідчить наявність одного входу /а.с.5-11/. Крім цього, дослідженні в судовому засіданні обставини свідчать, що спільне володіння і користування спірною квартирою є неможливим. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі №908/1754/17 зроблено висновок про те, що відсутність у\~статті 365 ЦК України\~конструкції «за наявності одночасно» свідчить про можливість припинення права особи на частку в спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої\~статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку в спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку в спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої\~статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності. При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном (постанова Верховного Суду від 18 липня 2019 року в справі № 210/2236/15-ц). В контексті наведеного суд враховує, що досліджені судом докази вказують на те, що припинення права власності на частку в спільному майні не завдасть шкоди відповідачу, оскільки він у спірній квартирі не проживає понад 15 років, відповідно забезпечений іншим житлом. Відповідно до\~ст. 365 ЦК України\~отримання згоди особи, право якої на частку в спільному майні припиняється, на отримання грошової компенсації за її частку не передбачено, так як позивачу лише необхідно внести вартість частки, право на яку припиняється, на депозитний рахунок суду. В той же час, слід зазначити, що вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а є основною вимогою, на якій має ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди. Це було і залишається передумовою винесення судом рішення про припинення права на частку в спільному майні (рішення ЄСПЛ від 21.03.2011 у справі «Андрій Руденко проти України»). Відповідно до квитанцій №Р24А842715415D84709 від 15.02.2023 представником позивачів на депозитний рахунок в ДКСУ, м. Київ внесено 36350,00 грн\~вартість 1/4 частки квартири за адресою [ADDRESS] , яка є предметом спору /а.с.21/. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою\~Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном. Не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті суспільний, публічний інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. За змістом статей\~15\~і\~16 ЦК України\~кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений\~статтею 16 ЦК України. Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17. Відтак, враховуючи обраний позивачами спосіб захисту, наявність підстав, передбачених ч. 1\~ст. 365 ЦК України, відсутність необхідності обов`язкової згоди відповідача на отримання грошової компенсації та попереднє внесення представником позивачів відповідної грошової суми на депозитний рахунок, суд дійшов висновку про наявність підстав для припинення права спільної сумісної власності [PERSON] на 1/4 частку квартири за адресою [ADDRESS] та відповідно визнання за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] права власності на 1/4 частину квартири за адресою [ADDRESS] солідарно по 1/12 частці кожному. В п. 27\~постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»\~роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов переконання, що позовні вимоги є підставними і такими, що підлягають до задоволення. Щодо судових витрат. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Разом з тим, суд враховує, що відповідно до принципу диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд зобов`язаний розглядати справу не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог. Відтак судові витрати слід залишити за позивачами на їх вимогу.

Outcome: approved