Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-04 00:00:00

[PERSON] в особі представника адвоката Косогор О. М. звернулася до Яготинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про стягнення компенсації за 1/2 частку у праві спільної сумісної власності автомобіля марки ВМW модель 735і д.н.з. [NUMBER] 1999 року випуску у розмірі 93 174 грн 21 коп.; припинення права спільної сумісної власності сторін на автомобіль марки ВМW модель 735і д.н.з. [NUMBER] 1999 року випуску з дня отримання повної компенсації у розмірі 93 174 грн 21 коп. за 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль. Постановою Київського апеляційного суду від 13.07.2022 року скасовано ухвалу Яготинського районного суду Київської області від 29.03.2022 року про повернення позову і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою від 22.07.2022 року відкрито провадження у справі та призначено її до підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження; витребувано у Територіального сервісного центру МВС № 3241 відомості про реєстрацію транспортних засобів на ім`я [PERSON] . В подальшому представник позивача подала заяву про зміну предмета позову, відповідно до якої просила визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки BMW модель 735і д.н.з. [NUMBER] 1999 року випуску. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 2021 році, в період перебування у шлюбі, сторонами придбано автомобіль марки ВМW модель 735і д.н.з. [NUMBER] 1999 року випуску, право власності на який зареєстровано на відповідача. Цей автомобіль, з урахуванням того, що він придбаний під час перебування позивача та відповідача у шлюбі та за спільні кошти подружжя, має статус майна, що є у спільній сумісній власності. Автомобіль, який є об`єктом спільного майна подружжя, за своїм конструктивним задумом та функціональним використанням є неподільною річчю у розумінні ч. 2 ст. 183 ЦК України, оскільки його неможливо поділити у натурі без втрати його функціонального призначення. Позивачка вважає за доцільне визнання за нею права власності на автомобіль, що є неподільною річчю. Позивачка зазначає, що під час придбання автомобіля марки ВМW модель 735і д.н.з. [NUMBER] 1999 року випуску між сторонами не було домовленостей про зміну часток у праві спільної сумісної власності. Також відсутні будь-які судові рішення про зміну часток у праві спільної сумісної власності на автомобіль. Ухвалою від 02.03.2023 року повторно витребувано у Територіального сервісного центру МВС № 3241 відомості про реєстрацію транспортних засобів на ім`я [PERSON] та належним чином засвідчені копії документів, на підставі яких була здійснена реєстрація автомобіля марки BMW модель 735І д.н.з. [NUMBER] (який зазначений у попередній відповіді ТСУ від 05.08.2022 року № 31/10/3241-140 як [NUMBER] ) 1999 року випуску. В підготовче засідання позивачка та її представник не з`явилася, представник подала заяву про розгляд справи у її відсутність, просила задовольнити позовні вимоги. В підготовче засідання відповідач не з`явився. Через канцелярію суду подав заяву, в якій зазначив, що він отримав заяву про зміну предмету позову у справі № 382/152/22, за якою [PERSON] просить визнати за нею право власності на автомобіль ВМW модель 735 д.н.з. [NUMBER] 1999 року випуску, який вони придбали з нею у 2021 році. Вказану заяву отримав 20.02.2023 року. Приймаючи до уваги, що вказаний автомобіль є неподільним, вважає позовні вимоги розумними та обґрунтованими, а тому визнає позов у повному обсязі. Визнання позову є добровільним, без будь-якого примусу та не є результатом збігу тяжких обставин для нього, як для відповідача. Наслідки визнання позову йому відомі. Приймаючи до уваги, що він письмово висловив свою позицію до позовних вимог, просив суд здійснити розгляд даної справи без його участі та ухвалити рішення з урахуванням даної заяви про визнання позову. Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя та четверта статті 12 ЦПК України). Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Переяславу та Переяслав-Хмельницькому району Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 07.02.2009 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ). Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 29.06.2021 року шлюб між сторонами розірвано. У період шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 16.01.2021 року, [PERSON] придбав автомобіль ВМW модель 735і 1999 року випуску Відповідно до відповідей Територіального сервісного центру МВС №3241, станом на 24.03.2023 року за [PERSON] , [INFO] , зареєстровані наступні транспортні засоби: ВМW модель 735і д.н.з. [NUMBER] 1999 року випуску, сірого кольору; ВМW модель 745і д.н.з. [NUMBER] 2002 року випуску, чорного кольору. Наведене підтверджується також роздруківкою скриншоту із мобільного додатку «Дія», згідно з відомостями якого власником транспортного засобу ВМW модель 735і д.н.з. [NUMBER] є [PERSON] . Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Судом встановлено, що спірний автомобіль придбаний сторонами під час шлюбу та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до частини першої статті 65 СК України дружина і чоловік розпоряджаються спільним майном за взаємною згодою. Статтею 69 цього ж Кодексу встановлено право кожного з подружжя ініціювати питання про поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Частиною другою статті 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частина 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України визначає, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З урахуванням встановлених обставин справи та положень законодавства, враховуючи визнання відповідачем позову, суд дійшов висновку про задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved