Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-23 00:00:00

До Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вищезазначена позовна заява, у якій позивач просить стягнути з [PERSON] на свою користь безпідставно збережені кошти у вигляді орендної плати у розмірі 136000,00 грн; та судові витрати у розмірі 11360,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач є власницею частини квартири за адресою: [ADDRESS] . У квартирі проживає та користується безпідставно квадратними метрами відповідач - [PERSON] . Позивач стверджує, що дозволила відповідачу користуватись своєю власністю за умови сплати щомісячно 17000,00 грн. Оскільки відповідач не є членом родини, позивач не бажає, щоб вона проживала безоплатно. Попри звернення з вимогами надати можливість позивачу користуватись квартири або сплатити за користування, відповідач уникає будь-яких контактів. 28.07.2022 позивач звернулась з листом-вимогою, у якому просила сплатити грошові кошти за користування власністю частини квартири, проте відповідач її проігнорувала. Таким чином, з огляду на проживання відповідача у належній позивачу квартирі [ADDRESS] , відмову у її звільненні, вчиненні перешкод у використанні, позивач ствверджує, що [PERSON] фактично зберегла у себе кошти у вигляді орендної плати за 8 місяців у сумі 136000,00 грн. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 07.10.2022 у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін. Направлено позивачу копію ухвали про відкриття провадження у справі, а відповідачу - копію ухвали про відкриття провадження разом з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів. 08.11.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог та стягнути з позивача витрати на професійну допомогу у розмірі 8300 грн. Зазначила, що відповідач є невісткою та матір`ю двох онуків позивача. Відносини між сторонами були дружелюбними, однак змінились після того, як син позивача звільнився із Київського слідчого ізолятора № 13. На день подання відзиву Голосіївським районним судом міста Києва розглядається кримінальна справа за обвинуваченням сина позивача у вчиненні кримінального правопорушення. Щодо домовленості користуватись частиною квартири [PERSON] зазначає, що вказана квартира була придбана під час шлюбу відповідача із сином позивача, у подальшому за умовлянням чоловіка у зв`язку із загрозою накладення арешту на майно, кожен із подружжя подарував свою частку матерям. Отже, на день подання відзиву, квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності як позивачу, так і матері відповідача в рівних долях. При здійснені нотаріальних дій майбутні власники запевняли, що жодних питань не виникне та в подальшому надали дозволи на реєстрацію відповідача і малолітніх онуків у квартирі. Крім цього, проживання відповідача здійснюється в частині квартири, яка належить матері [PERSON] . Також позивач не надала жодних доказів укладання договору оренди та доказів проживання відповідача із малолітніми дітьми у частині квартири, яка належить позивачу. Відповідач звертає увагу на ст. 367 ЦК України, відповідно до якої майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. Станом на 01.11.2022 такий поділ відсутній. Також відповідач у повному обсязі здійснює платежі за комунальні послуги, заборгованість зі сплати відсутня на день подання відзиву. Щодо суми в 136000 грн за проживання, то [PERSON] також зазначає, що позивач наполягає на отриманні орендної плати за 8 місяців, однак [PERSON] відомо, що відповідач з малолітніми дітьми 24.02.2022 поїхали до батьків в с. Шпитьки Бучанського району Київської області, у подальшому виїхали до Польщі. Повернувшись в Україну у травні 2022 знову проживали у батьків до 07.06.2022. Тобто відповідача не було у вказаній квартирі з 24.02.2022 по 07.06.2022. Отже позивач не надала доказів проживання відповідача із малолітніми дітьми 8 місяців у квартирі за адресою: [ADDRESS] . 09.03.2023 до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, у якій [PERSON] зазначає, що відповідач продовжує користуватись її власністю, відтак просить стягнути з [PERSON] на її користь безпідставно збережені кошти у вигляді орендної плати у розмірі 221000,00 грн та понесені судові витрати у розмірі 122210,00 грн. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 92. Прізвище після державної реєстрації шлюбу дружини [PERSON] / а.с. 27 /. Згідно з копією свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя від 20.01.2022 № 4-0, посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Майхеркевич О.І., [PERSON] , перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , є власником частки, набутої за спільні грошові кошти на ім?я дружини [PERSON] квартири [ADDRESS] , що належить їй на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Івановою С.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 15.12.2016 № 1759, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15.12.2016 № 18049015, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1059271680000, яка є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набута під час шлюбу / а.с. 36 /. Відповідно до копії договору дарування частки квартири від 21.01.2022 № 4-15, посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Майхеркевич О.І., [PERSON] передала безоплатно у власність її матері [PERSON] , а [PERSON] прийняла в дар належну дарувальнику на праві власності частку квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1059271680000 / а.с. 37-38 /. Згідно з копією договору дарування частки квартири від 21.01.2022 № 4-13, посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Майхеркевич О.І., [PERSON] передав безоплатно у власність його матері [PERSON] , а [PERSON] прийняла в дар належну дарувальнику на праві власності частку квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1059271680000 / а.с. 8 /. З копій витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 295781077 та № 295788752 вбачається, що право власності на реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1059271680000 - квартиру [ADDRESS] належить: розміру частки [PERSON] та розміру частки [PERSON] / а.с. 9, 39 /. [PERSON] звернулась до [PERSON] з листом-вимогою про сплату грошових коштів за користування її власністю за період січень 2022-липень 2022 у сумі 119000,00 грн / а.с. 10 /. Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Стаття 639 ЦК України визначає, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Конклюдентними діями може підтверджуватися укладення в усній формі лише того договору, який в силу закону не повинен обов`язково укладатись в письмовій формі. Згідно зі ст. 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. За ст. 811 ЦК України договір найму житла укладається у письмовій формі. Враховуючи ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Відтак, в силу імперативних вимог закону, договір найму (оренди) житла укладається у письмовій формі. Суд звертає увагу, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 910/18279/19 вказано, що аналіз змісту статті 1212 ЦК України свідчить, що цивільне законодавство що охоплюється безпідставно набутим майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України). Наприклад, у статті VII-3:101 Книги VII Модельних правил європейського приватного права (Draft Common Frame of Reference. Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law) щодо змісту збагачення зазначено, що особа вважається збагаченою у випадку: a) збільшення доходів або зменшення обов`язків; b) отримання послуги або результатів виконаної роботи; c) користування чужим майном. Тлумачення статті 1212 ЦК України, із застосуванням телеологічного способу її тлумачення, свідчить, що цією нормою до випадків безпідставного набуття та збереження майна віднесено також збереження особою без достатніх правових підстав у себе виплати, яку вона згідно закону мала віддати (перерахувати) іншій особі в силу покладеного на неї законом зобов`язання. Тобто зменшення обов`язку. У справі, що переглядається, збагаченням є збереження страховиком без достатніх правових підстав у себе виплати, яку він згідно закону мав виплатити потерпілій особі враховуючи спричинену шкоду його страхувальником. Такий підхід до розуміння норми статті 1212 ЦК України відповідає змісту інституту набуття, збереження майна без достатньої правової підстави адже очевидно, що у наведений спосіб відбувається збагачення страховика за рахунок зменшення (звільнення) його від виконання обов`язку з відшкодування шкоди завданої потерпілій особі його страхувальником. Предметом позову у справі є стягнення з [PERSON] безпідставно збережених коштів орендної плати, які не були сплачені за фактичне користування без належних на те правових підстав частини житлового приміщення (квартира) за адресою: [ADDRESS] . У той же час, в матеріалах справи відсутні будь-які докази проживання [PERSON] на частини квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] на праві власності. Крім того, відповідно до ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. На момент звернення з позовом до суду та безпосереднього розгляду справи, у матеріалах відсутні відомості щодо такого поділу майна в натурі. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Стаття 133 ЦПК України визначає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). У матеріалах справи міститься копія договору про надання правової допомоги № 12/06/22 від 21.06.2022, копія додаткової угоди № 1 від 21.06.2022 до договору про надання правової допомоги № 12/06/22 від 21.06.2022, копія акта про прийняття-передачі наданих послуг від 01.11.2022, копія квитанції № 9Р0Р-8РМ9-МВ01-93Н8 від 02.11.2022 на суму 8300,00 грн. Досліджуючи надані докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що наданих доказів достатньо для встановлення розміру витрат на правничу допомогу та факту надання адвокатом професійної правничої допомоги відповідачу у даній справі.

Outcome: approved