Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт Фінанс», просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса за № 2178 від 26 грудня 2020 року, вчинений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовим С.Д. Позов обґрунтовано\~тим,\~що 26\~грудня 2020\~року приватним\~нотаріусом Харківського\~міського нотаріального\~округу Клопотовим\~С.Д.\~вчинено виконавчий\~напис,\~зареєстрований в\~реєстрі за\~№ 2178,\~в якому\~не конкретизовано,\~що саме\~пропонується стягнути\~з [PERSON] \~та в\~чию користь.\~На підставі\~оспорюваного виконавчого\~напису приватним\~виконавцем виконавчого\~округу Тернопільської\~області Вариводою\~Д.В.\~відкрито виконавче\~провадження №\~67551617\~від 16\~листопада 2021\~року.\~Вважає виконавчий\~напис таким,\~що не\~підлягає виконанню\~з огляду\~на його\~незаконність,\~безпідставність заявлених\~до стягнення\~вимог,\~порушення встановленого\~законодавством України\~порядку вчинення\~нотаріусами України\~виконавчих написів.\~Зазначає,\~що на\~момент вчинення\~виконавчого напису\~нотаріусом,\~Постанову КМУ\~№662\~від 26\~листопада 2014\~року «Про\~внесення змін\~до переліку\~документів,\~за якими\~стягнення заборгованості\~проводиться у\~безспірному порядку\~на підставі\~виконавчих написів\~нотаріусів»,\~якою було\~передбачено можливість\~вчинення виконавчого\~напису за\~кредитними договорами\~та внесено\~зміни до\~Постанови КМУ\~№1172\~від 29\~червня 1992\~року «Про\~затвердження переліку\~документів,\~за якими\~стягнення заборгованості\~провадиться у\~безспірному порядку\~на підставі\~виконавчих написів\~нотаріусів» постановою\~Київського апеляційного\~адміністративного суду\~від 22\~лютого 2017\~року у\~справі №826/20084/14\~було визнано\~незаконною та\~нечинною.\~Тому,\~вчинення 26\~грудня 2020\~року,\~приватним нотаріусом\~виконавчого напису\~на підставі\~документів,\~які подавалися\~відповідачем до\~«Переліку документів\~за якими\~стягнення заборгованості\~проводиться у\~безспірному порядку\~на підставі\~виконавчих написів\~нотаріусів» за\~кредитними договорами,\~який визнаний\~незаконним та\~нечинним рішенням\~суду,\~не відповідало\~чинному законодавству. Таким чином, на сьогоднішній день, передбачена можливість вчинення виконавчого напису лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору, що в даному випадку зроблено не було. Окрім того, у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що зазначений у виконавчому написі розмір заборгованості перед відповідачем є безспірним, оскільки стягувачем не було надано нотаріусу засвідченої виписки з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про погашення заборгованості перед відповідачем, тому незрозуміло на підставі яких даних встановлена заборгованість у розмірі 676\~575,65 гривень. Також зазначає, що виконавчий напис вчинений поза межами встановленого законом трирічного строку, оскільки у стягувача виникло право на стягнення боргу на підставі договору кредитної лінії № 89/2008-МК від 10 квітня 2008 року, укладеного між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] з 11 квітня 2011 року, тому кінцевою датою для вчинення виконавчого напису за заявленими до стягнення вимогами була дата 10 квітня 2014 року, а виконавчий напис вчинено лише 26 грудня 2020 року. А до вимог про стягнення заборгованості за штрафними санкціями слід застосовувати спеціальну позовну давність в один рік. А тому, оскільки виконавчий напис здійснено з грубим порушенням вимог чинного законодавства, він є таким, що не підлягає виконанню. З цих підстав просить позов задовольнити. Ухвалою судді від 29 березня 2023 відкрито провадження у вказаній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, та призначено судове засідання на 20 квітня 2023 року. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задоволити, стягнути з відповідача судові витрати по справі, а саме сплачений судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, попередньо подавши до суду електронною поштою заяву, згідно якої позов в частині визнання виконавчого нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, визнає, просить повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, та здійснювати судовий розгляд справи за відсутності представника відповідача. Судом встановлено, що 26 грудня 2020 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовим Станіславом Давидовичем вчинено виконавчий напис за № 2178 про стягнення з громадянина [PERSON] , [INFO] , який є Боржником за Кредитним договором № 89/2008-МК від 10 квітня 2008 року, укладений ним з Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра», правонаступником якого на підставі Договору про відступлення прав вимоги № б/н, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гороховою Н.В. за № 285 від 26 серпня 2020 року є Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Еліт Фінанс». Зі змісту виконавчого напису нотаріуса вбачається, що строк платежу по Кредитному договору настав, Боржником допущено прострочення платежів. Стягнення заборгованості проводиться за період, що утворилася станом на 24 листопада 2020 року. Сума заборгованості складається з: - заборгованості за кредитом 174 159, 78 гривень, заборгованості за відсотками за користування кредитом 413 018,05 гривень, заборгованості за штрафними санкціями 89\~397, 82 гривень. Загальна сума заборгованості становить 676\~575,65 гривень. 16 листопада 2021 року за вказаним виконавчим написом приватним виконавцем виконавчого округу Тернопільської області Вариводою Д.В. відкрито виконавче провадження № 67551617. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи із наступних підстав. Положеннями статті 87 Закону України «Про нотаріат» та пунктом 1 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій), визначено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку (стаття 88 Закону України «Про нотаріат», пункти 1, 3 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника-фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. При цьому, цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальна дія або відмова в її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови в її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. За результатами аналізу наведених норм можна дійти таких висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання стягувачем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 310/9293/15. Процедура стягнення боргу за договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса складається із двох етапів: перший, підготовчий етап, який включає повідомлення боржника. Цей етап спрямований на забезпечення прав та інтересів боржника, якому має бути відомо, що кредитор розпочинає процедуру стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса; другий етап - вчинення виконавчого напису, який полягає в подачі нотаріусу документів, що підтверджують безспірність вимог, в тому числі й повідомлення боржника (письмова вимоги про усунення порушення чи письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису). Недотримання одного із етапів процедури стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Така правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2019 року у справі № 357/12818/17 (провадження № 61-44380св18) Проте, TOB «Фінансова компанія «Еліт Фінанс», звертаючись до приватного нотаріуса за виконавчим написом, не надало підтвердження про отримання позивачем вимоги про сплату боргу. Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Такими доказами можуть бути, зокрема, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо. Матеріали цивільної справи не містять доказів на підтвердження того, що при вчиненні напису нотаріус отримав від банку або позивача первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його погашення (квитанції, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо). Отже, суд доходить висновку, що відсутні підстави вважати стягнену виконавчим написом нотаріуса заборгованість безспірною. Окремо суд зауважує, що відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», у тому числі в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Постанова набрала законної сили з моменту проголошення. Верховний Суд у своїй постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Оскаржений в цій справі виконавчий напис вчинений нотаріусом 26 грудня 2020 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому подання стягувачем не нотаріально засвідченого договору є незаконним. Крім того, не є спростованими доводи позивача що виконавчий напис вчинено поза межами трьохрічного строку з дня виникнення права вимоги, передбаченого статтею 88 ЗУ «Про нотаріат», оскільки пунктом 1.1. Договору кредитної лінії № 89/2008-МК від 10 квітня 2008 року передбачено, що кредитну лінію відкрито терміном на 36 місяців з 10 квітня 2008 року по 10 квітня 2011 року. Крім того, відповідно до ч. 1 та ч. 4\~ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. \~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~У разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Зазначені обставини\~в сукупності\~вказують на\~недотримання приватним\~нотаріусом Харківського нотаріального округу Клопотовим Станіславом Давидовичем вимог законодавства України під час вчинення виконавчого напису № 2178 від 26 грудня 2020 року, та зважаючи на визнання відповідачем позову, а тому даний виконавчий напис слід визнати таким, що не підлягає виконанню. Щодо вимог про стягнення витрат на правову допомогу слід зазначити наступне. Відповідно до\~вимог ст.1\~Закону України\~«Про адвокатуру\~та адвокатську\~діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Частиною першою статті 133 ЦПК України\~передбачено, що\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з вимогами частин першої, другої, п`ятої, шостої статті 137\~ЦПК\~України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Пунктами 1, 2 частини другої статті 141\~ЦПК\~України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Положеннями частини восьмої статті 141\~ЦПК\~України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). На підтвердження суми понесених витрат на професійну правничу допомогу представник позивача подав суду: - договір про надання правничої (правової) допомоги від 20 березня 2023 року, укладений між адвокатським об`єднанням «Сила Права» та [PERSON] , згідно п. 1.2. якого для надання правової допомоги клієнту адвокатське об`єднання призначає адвоката Фльорківа О.В.; - додаток за №1 до вказаного договору від 20 березня 2023 року; - акт № 1 обсягу наданої правничої (правової) допомоги до Догвоору про надання правничої (правової) допомоги від 20 березня 2023 року. Відповідно до вимог частини четвертої статті 137\~ЦПК\~України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41\~Конвенції\~про\~захист прав\~людини\~і\~основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19). Таким чином, наявність договірних відносин між адвокатом Фльорківим О.В. та позивачем підтверджується договором про надання правничої (правової) допомоги від 20 березня 2023 року. Як вбачається з Акту № 1 обсягу наданої правничої (правової) допомоги до Договору про надання правничої (правової) допомоги від 20 березня 2023 року, Адвокатське об`днання надало, а клієнт [PERSON] отримав правничу допомогу, надану адвокатом Фльорківим О.В. в наступному розмірі: 1) попередня (досудова) консультація, вивчення документів, судової практики та аналіз законодавства щодо предмета спору, підготовка та подання позовної заяви (8 год.) 8000 грн.; 2) участь у судових засіданнях (орієнтовно) (2 год.) 10\~000 грн. Згідно квитанції № X472-X16M-K7TM-T1C1 від 18 квітня 2023 року [PERSON] перераховано на рахунок АО «Сила права» гонорар за договором про надання правничої допомоги в розмірі 5000 гривень. Зваживши надані представником позивача докази на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, складність справи, враховуючи наявність усталеної судової практики у даній категорії справ, час та зусилля, витрачені на надання правової допомоги в судових засіданнях, а саме те, що справу вирішено у першому ж судовому засіданні, яке тривало менш ніж півгодини, а також визнання позову відповідачем, враховуючи принцип співмірності суд вважає, що заява підлягає до задоволення шляхом стягнення з відповідача на користь позивача суми документально підтверджених витрат на правову допомогу в розмірі 5000 гривень. Щодо судового збору. Вимогами ст.\~141\~ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. У відповідності із ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на зазначені вимоги закону, беручи до уваги визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд приходить до переконання, що з відповідача - Товариства з\~обмеженою відповідальністю\~«ФК «Еліт\~Фінанс» в користь позивача [PERSON] слід стягнути 536,80 гривень судового збору, а також позивачу [PERSON] з державного бюджету слід повернути 50% судового збору у розмірі 536,80 гривень, сплаченого ним при поданні до суду позовної заяви.

Outcome: approved