Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-20 00:00:00

18.04.2023 [PERSON] звернулася до суду із зазначеною заявою та просить видати обмежувальний припис, яким визначити наступні заходи тимчасового обмеження прав [PERSON] строком на шість місяців, а саме: заборонити перебувати в місці спільного проживання (перебування) з [PERSON] ; заборонити наближатися на відстань ближче ніж 300 метрів до місця її проживання за адресою: [ADDRESS] ; заборонити вести листування, телефонні переговори з [PERSON] , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Вимоги за заявою вмотивовані тим, що з 1988 року по 2022 рік [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, мають сина [PERSON] , 1989 року народження, з яким спільно проживають у житловому будинку по [ADDRESS] , який належить на праві приватної власності [PERSON] . Крім сина з ними проживають невістка [PERSON] , 1987 року народження та онука [PERSON] , [INFO] . Останні 8 років спільне життя з колишнім чоловіком стало для заявниці нестерпним, оскільки [PERSON] зловживає алкогольними напоями (перебував на обліку у нарколога) і на цьому ґрунті систематично вчиняє відносно заявниці домашнє насильство, що виражається у словесних образах нецензурною лайкою, приниженні її честі і гідності, залякуванні фізичною розправою, погрозами вигнати з будинку, хоча іншого житла вона не має. Інколи об`єктом таких знущань [PERSON] була їх малолітня онука [PERSON] , яка разом з невісткою також є постійними свідками домашнього насильства з боку [PERSON] , що негативно позначається на їх психологічному стані. Неодноразово [PERSON] притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, однак цих заходів виявилося недостатньо, так як останній продовжує вчиняти домашнє насильство у вигляді психологічного тиску на неї, висловлюванні погроз фізичної розправи, залякуваннях. Заявниця вважає, що існує високий рівень вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства з боку [PERSON] , а її життя перебуває під постійною загрозою у зв`язку з чим вона і звернулася до суду з даною заявою. У судовому засіданні [PERSON] та її представник підтримали вимоги за заявою, просили їх задовольнити. При цьому заявниця зазначила про побоювання, що [PERSON] може вдатися до більш радикальних заходів, оскільки зловживає алкогольними напоями і не контролює себе, неодноразове притягнення його до адміністративної відповідальності не дало жодних позитивних змін, а також враховуючи, що з ними разом проживає малолітня онука [PERSON] , яка переважно знаходиться у будинку, оскільки навчається дистанційно у школі і завжди присутня під час вчинення [PERSON] домашнього насильства, яке переважно відбувається у нічний час, що негативно впливає на психіку і емоційний стан дитини, а оскільки їх син наразі з ними не проживає, так як проходить військову службу, захистити їх нікому, то у неї є реальні побоювання щодо продовження вчинення [PERSON] протиправних дій, які можуть мати більш небезпечні прояви. [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти вимог заявниці, зазначив, що викладені у заяві та поясненнях останньої факти не відповідають дійсності, між ними немає жодних конфліктів і нікого насилля по відношенню до заявниці від не застосовує. Представник заінтересованої особи Кудін О.М. у судовому засіданні пояснив, що викладені у заяві обставини не доведені жодними доказами, оскільки постанова суду від 08.03.2023 наразі не набрала законної сили та знаходиться на розгляді в Сумському апеляційному суді. Інших доказів обґрунтованих побоювань з приводу того, що [PERSON] здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства заявницею не надано. Крім того [PERSON] є власником житлового будинку по [ADDRESS] , у якому проживає заявниця, невістка і онука, заявниця є йому сторонньою особою, не має ніякого права проживати у цьому будинку, а позбавлення [PERSON] права перебувати у власному будинку призведе до порушення його конституційних права, тому, як вважає представник [PERSON] , відсутні підстави для задоволення заяви. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, судом встановлено наступні обставини. 28.12.1988 [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) зареєстрували шлюб в Охтирському відділі державної реєстрації актів цивільного стану в Охтирському районі Сумської області, актовий запис 466 (а.с.9). Згідно рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23.11.2022 шлюб між сторонами розірвано (а.с.8). Як вбачається з довідки від 12.04.2023 б/н, виданої [PERSON] квартальною уповноваженою [PERSON] в тому, що [PERSON] , [INFO] зареєстрована та мешкає у [ADDRESS] разом з [PERSON] , [INFO] , сином [PERSON] , [INFO] , невісткою [PERSON] , [INFO] , онукою [PERSON] , [INFO] (а.с.14). Згідно п. 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнім насильством є діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Відповідно до ст.26 вказаного закону обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Згідно з ч.3 ст. 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У п.9 ст. 1 згаданого Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Відповідно до ст. 18 Сімейного Кодексу України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу, а також визначено способи захисту сімейних прав та інтересів, зокрема способами захисту, встановленими законом є встановленні правовідношення, примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку, припинення правовідношення або його анулювання, припинення дій, які порушують сімейні права, відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором та зміна правовідношення. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема заборони перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою. Відповідно до ч.4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Про видачу обмежувального припису кривднику суддя у встановлений законом строк інформує уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) постраждалої особи для взяття кривдника на профілактичний облік, а також районні, районні у містах Києві і Севастополі державні адміністрації та виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад за місцем проживання (перебування) постраждалої особи. Судом встановлено, що заявниця [PERSON] неодноразово зверталася до органів Національної поліції України з приводу неправомірної поведінки щодо неї з боку [PERSON] . Згідно постанови Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 21.02.2022 [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП та накладено стягнення у виді адміністративного арешту строком на 2 доби, стягнуто судовий збір. Постановою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 08.03.2023 [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 173-2 КУпАП, яка на даний час не набрала законної сили та знаходиться на розгляді в Сумському апеляційному суді. При цьому у зазначеній постанові суду від 08.03.2023 зафіксовано факт складення відносно [PERSON] протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАБ №768307 від 09.12.2023 за ч.2 ст. 173-2 КУпАП щодо чинення ним повторно протягом року домашнього насильства відносно заявниці, а саме ображання її нецензурною лайкою, внаслідок чого було завдано шкоди психологічному здоров`ю останньої. Частиною шостою статті 82 ЦПК України встановлено, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже є достатні підстави вважати, що в даному випадку наявні високі ризики вірогідності продовження чи повторного вчинення [PERSON] домашнього насильства по відношенню до [PERSON] , що також має негативний вплив і на малолітню дитину, яка є свідком таких протиправних дій кривдника, а тому може призвести до настання тяжких наслідків його вчинення. З матеріалів справи також вбачається, що ані заявниця, ані заінтересована особа не мають іншого житла, при цьому [PERSON] є власником частини житлового будинку про [ADDRESS] , у якому вони спільно проживають. Довідку, на яку посилається заявниця щодо тимчасового не проживання [PERSON] за місцем мешкання від 02.07.2018 суд не може прийняти до уваги, оскільки вона не стосується періоду, що охоплюється часом вчинення ним домашнього насильства, про який зазначає заявниця. Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. При цьому суд бере до уваги, що враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях», що неодноразово висвітлювалося у постановах Верховного Суду . Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Отже, на підставі встановлених обставин справи та оцінки фактів небезпеки (ризиків) суд приходить до висновку, що існує обґрунтований ризик продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, і такі ризики є реальними. Зазначене підтверджується фактичними обставинами справи та доказами, у тому числі постановою суду про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ч.1 ст. 173-2 КУпАП та складенням протоколу про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ч.2 ст. 173-2 КУпАП щодо домашнього насильства по відношенню до [PERSON] , з чого вбачається відсутність позитивного впливу на його поведінку. Також заслуговують на увагу і твердження заявниці про зловживання алкогольними напоями [PERSON] , що негативно характеризує його особу і є одним з факторів ризику вчинення ним повторних правопорушень по відношенню до заявниці, з якою вони проживають за однією адресою та він постійно вчиняє сварки, висловлюється на адресу заявниці нецензурною лайкою, принижуючи її честь і гідність, створює нестерпні умови для її проживання у будинку, при цьому у нього відсутнє критичне ставлення до власної поведінки, так як він не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії стосовно заявниці, не бажає змінювати свою поведінку, а тому пріоритет має бути надано безпеці постраждалої особи, а не праву власності кривдника. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17.02.2021 у справі № 766/13927/20-ц. Крім того судом встановлено і зважено, що разом з [PERSON] проживає малолітня [PERSON] , 2013 року народження, яка є свідком поведінки кривдника і це має негативний вплив на її психологічний та емоційний стан. Таким чином суд дійшов висновку, що видача обмежувального припису повинна забезпечити дієвий, ефективний та невідкладний захист заявниці і осіб, які проживають разом з нею, зокрема, малолітньої дитини від домашнього насильства, буде сприяти недопущенню повторних випадків такого насильства, а інтереси жертв домашнього насильства у цій конкретній ситуації переважають над інтересами кривдника. За таких обставин суд, враховуючи принцип пропорційності, відповідність вимог заявниці щодо застосування заходів тимчасового обмеження прав кривдника частині другій статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», вважає, що вимоги [PERSON] про видачу обмежувального припису у вигляді зазначених нею заходів тимчасового обмеження прав [PERSON] підлягають задоволенню. При цьому суд дійшов висновку про відсутність підстав для визначення максимального строку дії заходів тимчасового обмеження прав, а вважає достатнім та обґрунтованим строк дії таких заходів у три місяці Згідно ч.4 ст. 350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання. Відповідно до ч.2 ст. 350-8 ЦПК України про видачу обмежувального припису суд не пізніше наступного дня з дня ухваленого рішення повідомляє уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) заявника для взяття особи, стосовно якої видано обмежувальний припис, на профілактичний облік, а також районні державні адміністрації та виконавчих органах сільських, селищних, міських, районний у містах рад за місцем проживання(перебування) заявника. В силу ч.3 ст. 350-5 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, слід віднести на рахунок держави.

Outcome: partial