Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-13 00:00:00

У серпні 2022 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до Авіакомпанії Air France Сосьєте Ер Франс в особі представництва «Сосьєте Ер Франс» (далі по тексту - відповідач), в якому позивач, з урахуванням позовної заяви в новій редакції, просить суд: - стягнути з Авіакомпанії Air France Сосьєте Ер Франс в особі Представництва «Сосьєте Ер Франс» на користь [PERSON] заподіяні збитки у розмірі 11 361,00 грн - за втрачені речі, а також за затримку багажу - 11 361,00 грн та моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн. В обгрунтування позовних вимог позивач послалася на те, що вона придбала квитки на авіарейс №R5C7N2 за маршрутом Едінбург-Париж-Київ, дата вильоту 18 жовтня 2019 року. Під час реєстрації нею був зданий багаж вагою 18 кг в Единбурзі. Проте, як вказує позивач, коли вона прилетіла до міста Києва, авіакомпанія повідомила її, що її багаж прилетить пізніше, оскільки він у Парижі не перевантажувався на літак, у зв`язку з чим позивачем було подано заявку про втрату багажу №KBPAF 30016. 03 листопада 2019 року було знайдено багаж позивача, але при його отриманні остання побачила, що 40 метрів плівки, якою була обмотана сумка - зникли, тобто, зірвані, сумка розкрита та з неї вилучено: дві упаковки сиру по 15 фунтів; три упаковки риби лосось копчений - 30 фунтів; шотландська помадка - 60 фунтів; колготи жіночі дві пари - 20 фунтів; цукерки трюфеля - 38 фунтів; щербет 4 упаковки - 35 фунтів; печиво - 2 металеві банки - 30 фунтів; печиво у великій металевій банці - 30 фунтів, а разом 273 фунтів стерлінгів або 11 361,00 грн за курсом НБУ станом на 03 серпня 2022 року. Ціна речей є роздрібна, вони були придбані у маркетах Англії, а солодощі та чай - у елітному магазині Fortum&Mason. Як вказує позивач у своєму позові, вона одразу звернулась з претензією до авіакомпанії з переліком усіх речей, які знаходились у багажу з зазначенням їх ціни. Пошук багажу тривав 15 діб та знайшли його тільки у результаті перелічених нею усіх речей, які там знаходились. Також, позивач зазначає, що відповідач має відшкодувати їй витрати з перевезення багажу у розмірі 800,00 грн, оскільки відповідач самостійно відправив їх їй, скориставшись послугами Нової Пошти. Також, позивач вказує, що вага отриманого нею багажу з Нової Пошти становила 11 кг, тобто, 7 кг її багажу було вилучено та звернула увагу на те, що речі, які зникли, мали ознаки продуктів харчування тривалого зберігання. Як стверджує позивач, відповідач визнав факт зникнення належного їй багажу. Також, у позові зазначено, що багаж був прийнятий авіакомпанією для перевезення, але позивача не було попереджено про наявність ризиків. У службі розшуку багажу позивача повідомили, що відкрили багаж для ідентифікації речей, які були нею зазначені у претензії. Крім того, позивач вказує, що у зв`язку з затримкою багажу, відповідач має відшкодувати їй шкоду у сумі 300 євро або 11 361,00 грн. Вказаними вище обставинами, як зазначено у позовній заяві, позивачу заподіяна моральна шкода, яку вона оцінює у 5000,00 грн та яка виразилась в тому, що вона 26 разів зверталась до авіакомпанії, витрачала на це час, переживала, засмутилась, а онуки не отримали подарунки на Новий рік, які вона їм обіцяла. Зазначені вище обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом. Ухвалою суду від 16 серпня 2022 року позовна заява [PERSON] залишена без руху та останній наданий строк для усунення виявлених недоліків. 12 вересня 2022 року на адресу суду надійшла позовна заява в новій редакції, з урахуванням вимог ухвали суду від 16 серпня 2022 року. Ухвалою суду від 16 вересня 2022 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано відповідачу у 15-денний строк з дня отримання копії цієї ухвали подати суду відзив на позовну заяву. 10 листопада 2022 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній, заперечуючи проти задоволення позовних вимог послався на те, що позивачем пропущено дворічний строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом відповідно до положень Монреальської Конвенції та вимог цивільного законодавства України, оскільки, як зазначає представник відповідача, позивач вже зверталась до суду з аналогічним позовом та ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 09 листопада 2021 року у справі №331/4534/20 позов залишено без розгляду. Крім того, представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначив, що позивачем не доведено факту втрати багажу, оскільки не долучено відривного талону багажної ідентифікаційної бирки або багажної квитанції щодо кількості та ваги місць, що прийняті до повітряного перевезення. Також, представник відповідача вказує, що позивачем не надано акта про неналежне перевезення багажу або акта пошкодження багажу, які б могли підтвердити різницю ваги після отримання нею багажу Новою Поштою. У відзиві на позовну заяву представник відповідача у тому числі послався й на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження суми збитків, а шкода, завдана затримкою багажу, є компенсацією, яка законодавством не передбачена. Крім того, представник відповідача зазначає, що послуги з перевезення додаткового багажу були надані в повному обсязі. Щодо відшкодування моральної шкоди, представник відповідача зазначив, що моральна шкода у розумінні вимог законодавства, з урахуванням підстав та предмета позову не є реальною шкодою, а тому не підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Позивач не скористалася процесуальним правом на подання відповіді на вказаний відзив відповідача. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач здійснювала авіапереліт на авіарейсі № R5C7N2 Авіакомпанії Air France Сосьєте Ер Франс в особі Представництва «Сосьєте Ер Франс» за маршрутом Едінбург-Париж-Київ, дата вильоту 18 жовтня 2019 року. Згідно копії відривного талону багажної ідентифікації, вбачається, що багаж зареєстровано на ім`я позивача, вагою 18 кг. 19 жовтня 2019 року позивачем подано заявку про втрату багажа. Відповідно до акта приймання-передачі від 03 листопада 2019 року [PERSON] отримала відправлення (валізу) за № експрес-накладної №59998085987742, вмістом відправлення: одяг, фактичною вагою 11,320, об`ємною вагою - 16,740 (фактична та об`ємна вага співпадають з даними вказаними у ЕН). Також, у вказаному акті зазначено: стан упаковки: нова, ціла. Огляд в момент отримання не здійснювався. Вказаний вантаж було відправлено позивачу за допомогою послуг оператора «Нова Пошта». В подальшому, як вбачається з матеріалів справи, позивач зверталась до відповідача з претензіями щодо втрати речей з її багажу, а саме, двох упаковок сиру по 15 фунтів; трьох упаковок риби лосось копчений - 30 фунтів; шотландської помадки - 60 фунтів; колгот жіночих дві пари - 20 фунтів; цукерок трюфеля - 38 фунтів; щербету 4 упаковки - 35 фунтів; печива - 2 металеві банки - 30 фунтів; печива у великій металевій банці - 30 фунтів, а разом на 273 фунтів стерлінгів або 11 361,00 грн за курсом НБУ станом на 03 серпня 2022 року. З повідомлення відповідача вбачається, що авіакомпанія розглянувши заяву просить направити на адресу Авіакомпанії, документи, що підтверджують вартість втрачених речей. На переконання позивача, відповідач має відшкодувати їй витрати з перевезення багажу у розмірі 800,00 грн, оскільки відповідач самостійно відправив їх їй, скориставшись послугами Нової Пошти, шкоду у сумі 300 євро або 11 361,00 грн та моральну шкоду, яку вона оцінює у 5000,00 грн. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору (частина друга статті 2 ЦПК України 2004 року). Аналогічне положення міститься у частині другій статті 3 Повітряного кодексу України. Відповідно до Преамбули Повітряного кодексу України, Повітряний кодекс України встановлює правові основи діяльності в галузі авіації. Згідно з частиною першою статті 3 Повітряного кодексу України дія цього Кодексу поширюється на фізичних та юридичних осіб незалежно від форми власності та відомчої підпорядкованості, які провадять діяльність у галузі авіації та використання повітряного простору України. Правовідносини у галузі авіаперевезення регулюються Конвенцією про уніфікацію деяких правил міжнародних повітряних перевезень від 28 травня 1999 року, яка набрала чинності для України 06 травня 2009 року (далі - Монреальська конвенція), Повітряним кодексом України (далі - ПК України) та Правила повітряних перевезень та обслуговування пасажирів і багажу», затверджених наказом Державної авіаційної служби України, 26 листопада 2018 року за № 1239. Відповідно до частини 1 статті 22 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) особа, який завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на її відшкодування. Статтею 908 ЦК України встановлено, що умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Відповідно до положень статті 910 ЦК України за договором перевезення пасажира одна сторона (перевізник) зобов`язується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а в разі здавання багажу - також доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу, а пасажир зобов`язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу - також за його провезення. Укладення договору перевезення пасажира та багажу підтверджується видачею відповідно квитка та багажної квитанції, форми яких встановлюються відповідно до транспортних кодексів (статутів). Пасажирський квиток та багажна квитанція одночасно є договором про здійснення авіаційного перевезення та розрахунковим документом. Відповідно до частини 1 статті 924 ЦК України перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини (частина 2 статті 924 ЦК України). Згідно пункту 2 глави 1 Розділу XXVI Авіаційних правил України «Правила повітряних перевезень та обслуговування пасажирів і багажу», затверджених наказом Державної авіаційної служби України, 26 листопада 2018 року за № 1239 (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин)(далі по тексту - Правил), авіаперевізник відповідає за шкоду, заподіяну в разі знищення, втрати або пошкодження зареєстрованого багажу, виключно у разі, якщо дія, яка спричинила знищення, втрату або пошкодження багажу, відбулась на борту повітряного судна або у період часу, коли авіаперевізник був відповідальним за збереження зареєстрованого багажу. Згідно з пунктом 11 Глави 1 Розділу XI Правил оформлення багажу за вибором авіаперевізника може здійснюватися відповідно до вагової концепції (baggage weight concept) або поштучної концепції (baggage piece concept), тобто комбінацією характеристик ваги, розміру, кількості місць. Відповідно до пунктів 1, 2 глави 3 розділу XXVII Правил отримання зареєстрованого багажу особою, яка має право на його отримання, без пред`явлення претензій передбачає до доведення протилежного, що багаж було доставлено у належному стані й відповідно до перевізного документа або запису, який зберігається іншими засобами збереження інформації. Пасажир повинен засвідчити протилежне шляхом оформлення акта про неналежне перевезення багажу (PIR - Property Irregularity Report) або акта про пошкодження багажу (DBR - Damage Baggage Report) до виходу з багажного відділення аеропорту. Претензії щодо пошкодження багажу, нестачі вмісту подаються негайно або не пізніше ніж сім календарних днів з дати отримання зареєстрованого багажу. У разі затримки в перевезенні багажу претензію має бути заявлено протягом 21 календарного дня з дати, коли багаж було передано у розпорядження пасажира. Суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні належним чином засвідчені копії акта про неналежне перевезення багажу або акта про пошкодження багажу, навпаки, згідно акта приймання-передачі від 03 листопада 2019 року, позивач засвідчила своїм особистим підписом, що відправлення (багаж) знаходиться в новій цілій упаковці та одержано повністю. Крім того, згідно пункту 2 глави 6 розділу ХІ Правил речі, які не слід включати до зареєстрованого багажу: ламкі, крихкі речі та речі, які б`ються або швидко псуються, гроші, ключі, коштовності, електронне обладнання, фото-, відеотехніку, вироби з дорогоцінних і напівдорогоцінних металів і каміння, окуляри, антикваріат, витвори мистецтва, фотографії, вироби з хутра, технічну документацію, ділові документи, цінні папери, цінні речі, медикаменти, медичну документацію, документи, що посвідчують особу; товари, предмети, лікарські препарати, перевезення яких заборонено або обмежено чинними законами будь-якої країни, з території якої, на територію якої або через територію якої здійснюватиметься рейс; товари, які не є придатними для перевезення за їх характером, вагою, розміром, формою або запахом; живих тварин та птахів, крім випадків, передбачених у главі 2 розділу XII цих Авіаційних правил. У разі вкладення зазначених речей до зареєстрованого багажу, авіаперевізник не відповідає за їх схоронність. Так, як вже було зазначено судом, позивач стверджує, що було втрачено наступні речі: дві упаковки сиру; три упаковки риби лосось копчений; шотландська помадка; цукерки трюфеля; щербет 4 упаковки; печиво - 2 металеві банки; печиво у великій металевій банці. Вказані харчові продукти, на переконання суду, є речами, які швидко псуються, мають певні властивості щодо їх зберігання (температура, місце зберігання тощо) відповідно, авіаперевізник не повинен був відповідати за їх схоронність. Також, у відповідності до пункту 2 глави 2 розділу XXVI Правил за неналежне перевезення пасажира і багажу авіаперевізник відшкодовує тільки реальні збитки, доведені пасажиром, але в межах відповідальності за шкоду, встановлену цими Авіаційними правилами. Суд вважає за необхідне наголосити на тому, що відповідач, як авіаперевізник, при листуванні з позивачем, не відмовлявся від відшкодування заподіяних реальних збитків, але у тому разі, якщо позивач підтвердить документально дійсність їх понесення. Проте, позивач доказів понесення витрат (чеків або квитанцій, що підтверджували б вартість товарів, що, за твердженнями позивача, перевозились у зареєстрованому багажу) на суму 273 фунти стерлінгів) ані суду, ані відповідачу на його прохання не надала. Крім того, пунктом 2 Глави 5 Розділу XXVI Правил передбачено, що відповідальність авіаперевізника у разі знищення, втрати, пошкодження або затримки перевезення зареєстрованого багажу обмежується сумою 1131 СПЗ. Відповідно до статті 29 Конвенції до правовідносин, що виникають при будь-якому міжнародному перевезенні людей, багажу чи вантажу, а також щодо відшкодування шкоди застосовуються положення Варшавської Конвенції для уніфікації деяких правил, що стосуються міжнародних повітряних перевезень, та інших пов`язаних з нею документів, зокрема і Монреальської Конвенції про уніфікацію деяких правил міжнародних повітряних перевезень, до якої приєдналась України 17 грудня 2008 року (дата набрання чинності для України - 6 травня 2009 року). Пунктами 2, 3 статті 22 Конвенції про уніфікацію деяких правил міжнародних повітряних перевезень передбачено, що відповідальність перевізника у випадку знищення, утрати, пошкодження або затримки в перевезенні багажу обмежується сумою 1 000 спеціальних прав запозичення (СПЗ) стосовно кожного пасажира, за винятком випадків, коли пасажир зробив у момент передачі зареєстрованого багажу перевізнику особливу заяву про заінтересованість у доставці та сплатив додатковий збір, якщо це необхідно. У цьому випадку перевізник зобов`язаний сплатити суму, що не перевищує заявленої суми, якщо він не доведе, що ця сума перевищує дійсну заінтересованість пасажира в доставці. Відповідальність перевізника у випадку знищення, утрати, пошкодження або затримки в перевезенні вантажу обмежується сумою 17 спеціальних прав запозичення за кілограм, за винятком випадків, коли вантажовідправник зробив у момент передачі вантажного місця перевізнику особливу заяву про заінтересованість у доставці та сплатив додатковий збір, якщо це необхідно. У цьому випадку перевізник зобов`язаний сплатити суму, що не перевищує заявленої суми, якщо він не доведе, що ця сума перевищує дійсну заінтересованість відправника в доставці. Таким чином, суми в розмірі 1 131 СПЗ і 1 000 СПЗ не є фіксовано визначеними й безспірними при визначенні розміру компенсації. Дані суми за своїм змістом визначають допустимий граничний/обмежувальний розмір можливої компенсації пасажирам. Частина 5 статті 22 Конвенції про уніфікацію деяких правил міжнародних повітряних перевезень встановлює, що обмеження стосовно відшкодування заподіяної шкоди від утрати багажу не застосовуються, у разі якщо заподіяна шкода внаслідок утрати багажу є результатом дії службовців авіаперевізника при виконанні своїх обов`язків, вчиненої через злочинну недбалість. Відповідно до частини 1 статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Наведене дозволяє дійти висновку, що для визначення суми компенсації, що підлягала виплаті за результатами розгляду претензії позивача, відповідач мав здійснити розрахунок, виходячи з ваги втраченої одиниці багажу, зазначеної в акті про неналежне перевезення багажу, помноженої на розмір встановленої компенсації за один кілограм зареєстрованого багажу в гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України на дату прийняття рішення за претензією пасажира. Проте, як вже було зазначено судом, в матеріалах справи відсутні докази того, що взагалі було складено акт про неналежне перевезення багажу або акт про пошкодження багажу. Натомість, наявна копія акта приймання-передачі від 03 листопада 2019 року, в якому позивач засвідчила своїм особистим підписом, що відправлення (багаж) знаходиться в новій цілій упаковці та одержано повністю. Тобто, позивачем не доведено, а судом не встановлено завдання їй шкоди у розмірі 300 євро. Щодо вимоги позивача про відшкодування їй витрат з перевезення багажу у розмірі 800,00 грн, оскільки відповідач самостійно відправив їх їй, скориставшись послугами Нової Пошти, суд зазначає, що матеріали справи взагалі не містять жодних доказів понесення позивачем таких витрат, а саме: платіжного документа, зі змісту якого можливо було встановити оплату позивачем послуг за надсилання відповідачем валізи. Стосовно клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності. Відповідно до статті 35 Конвенції про уніфікацію деяких правил міжнародних повітряних перевезень право на відшкодування шкоди втрачається, якщо позов про відповідальність не подано протягом двох років з дати прибуття за призначенням або з дати, коли повітряне судно повинно було прибути, чи з дати зупинки перевезення. Порядок відліку такого строку визначається законом, що застосовує суд, до якого подано позов. Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 1 статті 257 ЦПК України визначені випадки, коли суд залишає позов без розгляду. Тобто, за своєю правовою природою залишення позову без розгляду є відмовою суду розглянути звернення особи про захист її порушеного права (позов) внаслідок визначених указаною статтею 257 ЦПК України недоліків або дій цієї особи. При цьому особа може повторно звернутись до суду з такими ж вимогами (частина 2 статті 257 ЦПК України). Водночас, перебіг позовної давності обчислюється за загальним правилом від дня, коли особа довідалася (могла довідатись) про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України). Так, відповідно до статті 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. Якщо частина строку, що залишилася, є меншою ніж шість місяців, вона подовжується до шести місяців. Згідно зі статтею 263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється: 1) якщо пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила); 2) у разі відстрочення виконання зобов`язання (мораторій) на підставах, встановлених законом; 3) у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини; 4) якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан. У разі виникнення обставин, встановлених частиною першою цієї статті, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин. Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Статтею 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. З наведених норм статей 263 та 264 ЦК України вбачається, що переривання перебігу позовної давності відрізняється від зупинення перебігу позовної давності тим, що після переривання перебіг позовної давності починається заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Натомість у випадку зупинення позовної давності від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг цього строку продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Зупинення перебігу позовної давності має тимчасовий характер, коли до її строку не зараховується час існування визначених законодавством обставин, за наявності яких цей строк не спливає. Натомість переривання позовної давності означає анулювання строку, який сплив до моменту вчинення боржником передбачених законодавством дій щодо визнання боргу або іншого обов`язку. Отже, норма статті 265 ЦК України регулює відносини зупинення перебігу позовної давності в разі залишення позову без розгляду та не регулює відносин переривання або непереривання позовної давності у такому випадку, тому не підлягає застосування до спірних правовідносин. Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач довідалась про порушення своїх прав 18 жовтня 2019 року, багаж отримала відповідно до акта приймання-передачі - 03 листопада 2019 року, тобто, дворічний строк звернення до суду сплинув 03 листопада 2021 року. Водночас, з матеріалів справи вбачається, що позивач вже зверталась з позовом з тих самих підстав до того самого відповідача та ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 09 листопада 2021 року, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 червня 2022 року у справі №331/4534/20 позов [PERSON] було залишено без розгляду. З вказаним позовом (справа №761/15869/22) позивач звернулась до суду у серпні 2022 року, тобто, звернення позивача з цим позовом у серпні 2022 року відбулося поза межами позовної давності. За частиною 5 статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позивачем разом з позовною заявою не було подало до суду заяву про поновлення строку звернення до суду за захистом своїх прав, а тому суд вважає, що строк позовної давності в цьому випадку не був перерваний та не підлягає поновленню. Так, наслідки спливу позовної давності визначені статтею 267 ЦК України, згідно із частиною четвертою якої сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Саме такої правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 червня 2021 року у справі №904/3405/19. Разом з тим, суд зауважує, що строк позовної давності підлягає застосуванню судом лише тоді, коли є підстави для задоволення позову, тому, з огляду на ту обставину, що в результаті аналізу аргументів учасників судового розгляду, доказів, які містять матеріали справи, суд не вбачає правових правових підстав для задоволення позову, відтак в даному випадку не підлягає застосуванню як підстава у відмові у позові пропуск позивачем строку позовної давності. При цьому, слід зазначити, з огляду на заявлене клопотання представника відповідача про розгляд даної справи з викликом сторін, враховуючи обставини справи, характер спірних правовідносин, доводи позивача та заперечення відповідача, а також клопотання ініціатора позову здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, беручи до уваги те, що обгрунтованих доводів стороною відповідача не наведено у відзиві, в якому заявлено клопотання щодо розгляду справи з викликом сторін, а тому суд вбачає підстави для розгляду справи в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, відповідно до частин 1-3, 5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд доходить висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, тому слід відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Оскільки матеріали справи не містять доказів понесення сторонами судових витрат, а позивач звільнений від сплати судового збору, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат та компенсації судових витрат за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, відсутні.

Outcome: dismissed