Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить: визнати житловий будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , об`єктами спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги позивач мотивує тим, що 15.11.1990 року зареєструвала шлюб з [PERSON] . За час перебування в шлюбі з відповідачем, останнім було набуте майно, а саме: земельна ділянка кадастровий № 1810136300:05:021:0011, площею 0,0840 га. та житловий будинок, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , за усною домовленістю зареєстрували на ім`я відповідача, хоча основний внесок на придбання вищевказаної земельної ділянки, був наданий позивачем у розмірі 14000 дол. США. Крім того, остання зазначає, що особисто займалась плануванням спірного житлового будинку, розробляла з архітектором його проект, контролювала будівництво, в подальшому - ремонт та оздоблення. З врахуванням викладеного позивач вважає, що її значно більший вклад в сімейний добробут, а також домовленість з чоловіком щодо розподілу сімейних статків, частки в спільному майні не можуть бути рівними і вона маю право на цілий житловий будинок та цілу земельну ділянку, які розташовані по [ADDRESS] . Ухвалою Богунський районний суд м. Житомира від 08.03.2023 відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в загальному порядку, призначено підготовче судове засідання. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просить задовольнити вимоги позову в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з"явились, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч.3\~ст.200 ЦПК України,\~\~за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи те, що відповідач подав заяву про визнання позову, суд вважає за можливе ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 15.11.1997 року між позивачем та відповідачем Житомирським міськвідділом реєстрації актів громадянського стану зареєстровано шлюб за актовим записом № 1951, що підтверджується свідоцтвом шлюб (а.с.10). Від шлюбу у позивача і відповідача народилося двоє дітей: [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 22). Під час перебування у зареєстрованому шлюбі на ім`я відповідача було придбано: 1) земельну ділянку кадастровий №1810136300:05:021:0011, площею 0,0840 та, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 14 липня 2006 року посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Лубяковою Г.М., за №3627 та державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №549574, виданим Виконавчим комітетом Житомирської міської ради Житомирської області 28 серпня 2006 року; 2) житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , право власності на який підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок, виданим Виконкомом Житомирської міської ради 31 січня 2008 року (а.с. 4-17). Таким\~\~ чином, наведені обставини свідчать про те, що сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі, було придбано земельна ділянка та будинок, відповідач не спростував належними та допустимими\~\~ доказами презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, а тому вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч.1 ст.\~\~60\~\~ СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ч.1 ст. 61 СК України,\~\~об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Частинами 1 та 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. При цьому суд зазначає, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, що дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Лише у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає поділу між подружжям на підставі\~ст. 60 СК України. Згідно ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Таким чином,\~\~суду не подано достатніх доказів, які б свідчили про підстави для відступу від засади рівності часток подружжя в розумінні\~ст. 70 СК України,\~\~та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності особистої приватної власності дружини, чоловіка в розумінні положень\~ст. 57 СК України. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006р.). Згідно з ч. 4\~ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Так, ч. 1\~ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України\~обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Беручи до уваги те, що позивач належним чином довів свої позовні вимоги, а також те, що відповідач визнав позов в повному обсязі, суд прийшов до висновку про задоволення позову. Відповідно п. 9 ч. 1\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір»\~від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] , є інвалідом ІІ групи, що підтверджується пенсійним посвідченням № [NUMBER] від 18.07.2019 (а.с.93) та в силу дії п. 9 ч. 1\~ст.5 Закону України «Про судовий збір»\~звільнена від сплати судового збору. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України\~суд стягує з відповідача [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 13420,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved