Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-02 00:00:00

23 березня 2021 року, [PERSON] звернулась до Овідіопольського райсуду Одеської області з вищевказаною позовною заявою, в якій просила суд визнати таким, що не підлягає виконавчий напис, вчинений 10.11.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. (реєстр. № 36503) про звернення стягнення з неї на користь АТ «Альфа - Банк» кредитної заборгованості на загальну суму 63392,53 грн. за кредитним договором № 501163577 від 22.07.2019 року, укладеним між [PERSON] та АТ «Альфа - Банк», мотивуючи це, як порушенням нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача АТ «Альфа - Банк», назва якого згідно рішення позачергових загальних зборів від 12.08.2022 р. було змінено на АТ «Сенс Банк» із затвердженням нової редакції статуту банку, погодженого НБУ 10.09.2022 р. В обґрунтування заявлених вимог позивачка зазначає, що за кредитним договором № 501163577 від 22.07.2019 року була розрахована заборгованість за період з 16.06.2020 р. по 22.09.2020 р. та становить 62742,53 грн., з яких : прострочена заборгованість за кредитом 3982,63 грн., заборгованість за комісією та процентами банку 8670,27 грн., строкова заборгованість за кредитом 47920,42 грн. та строкова заборгованість за комісією та процентами банку 2169,21 грн., а також плата за вчинення виконавчого напису нотаріусом 650 грн., а всього - 63392,53 грн. Як вказує позивачка, ні повідомлення банку про звернення до нотаріуса, ні інформації від останнього про вчинення нею виконавчої дії, вона не отримувала, а про оскаржуваний виконавчий напис дізналася випадково, отримавши його копію на свій письмовий запит, вказуючи при цьому, що заборгованість, вказана в оспорюваному виконавчому написі нотаріуса є спірною, враховуючи, що вона на протязі тривалого часу не отримувала від представників банку точний розмір кредитної заборгованості, як і не отримувала жодної письмової вимоги (повідомлення) від банку про розмір кредитної заборгованості, а також не отримувала ніякого письмового попередження банку про намір останніх звернутися до нотаріусу та пропозицією досудового врегулювання спору і пропозиції банку про добровільне врегулювання спору, у зв?язку з чим, банком не була визначена ні отримана нею сума кредиту, ні дата, з якої почалась заборгованість, ні фактична грошова сума, від якої була нарахована подальша заборгованість і проценти, ні наявність або відсутність платежів із зазначенням дати та суми останнього, так як на її думку терміни банку «прострочена заборгованість за сумою кредиту», «строкова заборгованість за кредитом» та «строкова заборгованість за комісією та процентами» завуальовано приховують неіснуючі нарахування, додаткові платежі та інші суми щодо яких існують безумовні сумніви у неї, як у позичальниці кредиту. Тобто, оспорюваний напис нотаріуса було вчинено на підставі розрахунку працівників банку, який не відображає реальної заборгованості за кредитом і не підтверджує безспірність вимог банку, що є порушенням підпункту 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку, що є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.03.2021 р. вказані матеріали були розподілені судді Жижці О.В., ухвалою якої від 24.03.2021 р. матеріали вказаної цивільної справи були передані за підсудністю до Голосіївського райсуду м. Києва (а.с. 21-24). Після скасування постановою ОАС від 29.03.2022 р. вказаної ухвали судді Овідіопольського райсуду Одеської області Жижки О.В. від 24.03.2021 р. та направлення даної справи для подальшого розгляду до Овідіопольського райсуду Одеської області - ухвалою судді Овідіопольського райсуду Одеської області Жижки від 14.04.2022 провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засідання (а.с. 56-62). Ухвалою судді Овідіопольського райсуду Одеської області Жижки від 14.04.2022 р. задоволено клопотання позивачки про забезпечення позову та зупинено стягнення у виконавчому провадженні № 63807888, відкритому 11.03.2021р. приватним виконавцем виконавчого округу Херсонської області Пирожком Є.В., на підставі виконавчого документу - виконавчого напису нотаріуса, зареєстрований в реєстрі за № 36503 від 10.11.2020 р. до набранням законної сили рішення суду (а.с. 64-65). Ухвалою судді Овідіопольського райсуду Одеської області Жижки від 30.09.2022 р. закрито підготовче провадження у даній справі з призначенням справи до судового розгляду по суті на 30.11.2022 р. У зв?язку зі звільненням судді Жижки з посади судді Овідіопольського райсуду Одеської області згідно рішення ВРП № 34/0/15-23 від 09.02.2023 р., вказані матеріали цивільної справи згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2023 р. були розподілені в провадження судді Гандзій Д.М. (а.с. 121-125). Ухвалою суді від 03.04.2023 р., за заявою представника відповідачів було змінено назву відповідачів з АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк» (а.с. 160). В судове засідання позивачка не з?явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, особисто під розписку, надіславши на адресу суду заяву, в якій повністю підтримала свої позовні вимоги, які просили задовольнити та слухати справу за її відсутності (а.с. 151-155). Представник відповідачів в судове засідання не з?явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, зворотним поштовим повідомленням, надіславши до суду письмові пояснення по справі, в яких просив суд замінити назву відповідачів з АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк», відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у письмових поясненях по справі та слухати справу за його відсутності (а.с. 126-132,157). 3-тя особа без самостійних вимог на предмет спору Приватний нотаріус Київського МНО Хара Н.С. в судове засідання не з?явилась, причини неявки суду не повідомила, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням, яке повернулося до суду з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою», а також листом Мінюсту (м. Київ) від 19.11.2021 р. № 111625/ПІ-ЮР-564/19.1.5, з якого вбачається, що згідно Наказу Мінюсту України від 12.03.2021 р. № 931/5 діяльність приватного нотаріуса Київського МНО Хари Н.С. припинена з 15.03.2021 р. згідно рішення ВККН № 5 від 19.02.2021 р. на підставі п.п. «е» п. 2 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про нотаріат» у зв?язку з неодноразовими порушеннями нотаріусом законодавства при вчиненні нотаріальних дій, які встановлені рішеннями судів, що завдало шкоди фізичним та юридичним особам, а тому свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю, видане Мінюстом України від 17.01.2008 р. № 6685 на ім?я [PERSON] - анульовано (а.с. 104,158,159). Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Згідно зі ст. 18 ЦК України, ст.ст. 87,88 Закону України «Про нотаріат» - вчинення виконавчого напису це форма захисту цивільних прав кредитора, нотаріусом, за допомогою спрощеної, позасудової процедури, яка полягає у вчиненні на боргових документах напису про стягнення грошей або витребування майна на користь кредитора, за наявності між боржником і кредитором правовідносин, які визначаються Кабінетом Міністрів України шляхом встановлення переліку документів, що підтверджують ці правовідносини. Відповідно до пунктів 1 та 2 Постанови КМУ від 29.06.1999 р. № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», для одержання виконавчого напису щодо стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат», нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється вказаним Законом та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону). Одним з таких законодавчих актів є «Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 Закону). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно ст. 87 Закону - для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу II Порядку). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу II Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим Постановою КМУ від 29.06.1999 р. № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. При цьому ст. 50 Закону передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Як зазначив Верховний Суд України в своїй постанові від 05 липня 2017 року по справі № 754/9711/14-ц - вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов?язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис - не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а лише підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов?язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само, на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника це обов?язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, шляхом надіслання іпотекодержаталем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобовязаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15,16,18 ЦК України, статей 50,87,88 Закону України «Про нотаріат» - захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87,88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі, суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Так, Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, яка була залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, було визнано незаконною та нечинною Постанову КМУ від 26.11.214 р. № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у тому числі: «пункт 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов?язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Таким чином, починаючи з 01.11.2017 року законодавство не передбачало можливості вчинення виконавчого напису щодо заборгованості, яка випливає із кредитних відносин на підставі кредитного договору, який не посвідчений нотаріально. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України - при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до Правової позиції ВС, викладеної у п. 83 Постанові ВП ВС від 21.09.2021 р. у справі № 910/10374/17 - оскільки у судовому порядку постанову № 662 визнано незаконною та нечинною у вказаній вище частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим - не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Суд встановив, що 22.07.2019 р. між позивачкою та АТ «Альфа Банк» був укладений кредитний договір № 501163577, за умовами якого, позивачка отримала споживчий кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії. Пунктом 3.3 кредитного договору передбачалось погашення кредитної заборгованості щомісячно, не пізніше останнього операційного дня платіжного періоду місяця у розмірі 7 % від суми загальної заборгованості. 10.11.2020 р. приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. вчинила виконавчий напис (реєстр. № 36503), яким запропоновано задовольнити вимоги АТ «Альфа-Банк», і стягнути з позивачки (боржниці) невиплачені в строк грошові кошти за кредитним договором № 501163577 від 22.07.2019 року за період з 16.06.2020 р. по 22.09.2020 р. та становить 62742,53 грн., з яких : прострочена заборгованість за кредитом 3982,63 грн., заборгованість за комісією та процентами банку 8670,27 грн., строкова заборгованість за кредитом 47920,42 грн. та строкова заборгованість за комісією та процентами банку 2169,21 грн., а також плата за вчинення виконавчого напису нотаріусом 650 грн., а всього - 63392,53 грн. (а.с. 14). В подальшому, відповідач (стягувач) звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Херсонської області Пирожок Є.В. з заявою про примусове виконання виконавчого напису № 36503 від 10.11.2020 р., останній виніс постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП № 638078880) з виконання виконавчого напису № 36503 та 11.03.2021 р. приватний виконавець виконавчого округу Херсонської області Пирожок Є.В. виніс постанову про арешт коштів боржника та стягнення з боржника основної винагороди (а.с. 11-13). Оскільки, починаючи з 01.11.2017 року Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів - не передбачено можливості вчинення виконавчого напису щодо заборгованості на підставі кредитного договору, який не посвідчений нотаріально, а виконавчий напис № 36503 вчинено саме на підставі Договору кредиту № 501163577 від 22.07.2019 р. який нотаріально не посвідчений, відповідно в момент вчинення виконавчого напису 10.11.2020 року були відсутні правові підстави для його вчинення нотаріусом. Суд встановив, що позивачка не отримувала від банку будь-яких повідомлень про порушення зобов`язань за договором кредиту № 501163577 від 22.07.2019 р., а тому вважається, що боржницю (позивачку) не було повідомлено стягувачем про порушення зобов?язання, у зв?язку з чим, вчинення виконавчого напису № 36503 відбулось в порушення підпункту 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог в цій частині, які слід задовольнити та визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 10.11.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. (реєстр. № 36503) про звернення стягнення з неї на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованості на загальну суму 63392,53 грн. за кредитним договором № 501163577 від 22.07.2019 р., укладеним між нею та АТ «Альфа-Банк». Суд звертає увагу на те, що позивачка у зв`язку із розглядом справи не понесла судових витрат.

Outcome: approved