Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-23 00:00:00

В С Т А Н О В ИВ: 29 грудня 2022 року позивач - [PERSON] звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до Кредитної спілки «Центр фінансових послуг», [PERSON] , про визнання недійсним договору поруки. Позивач в обґрунтування позову вказала, що 27.10.2007 року між КС «Центр фінансових послуг» та [PERSON] було укладено кредитний договір № В-1/0246/107/92/10. Цього ж дня, за таким же номером, між КС «Центр фінансових послуг» та позивачкою [PERSON] було укладено договір тристоронній договір поруки. При цьому відповідачі перед укладенням спірного договору, запевнили позивачку в тому, що вона не несе жодних ризиків за цим договором поруки., [PERSON] гарантувала, що буде вчасно і добросовісно сплачувати кошти за кредитним договором. Більш того, голова правління КС «Центр фінансових послуг» переконував позивачку в тому, що за законом, за будь-яких обставин до позивачки за договором поруки не може буде пред`явлено жодних стягнень, бо цей договір про відношенню до неї носить суто формальний характер. Проте, на сьогодні за рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22.12.2010 у справі № 2-3880/10 було ухвалено та видано виконавчий лист про стягнення з позивачки , як поручителя за спірним договором та інших поручителів солідарно, коштів внаслідок не виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором, виконавче провадження за яким відкрито 09.08.2021. При розгляді справи про стягнення заборгованості позивач не знала. Таким чином, відповідачі, скориставшись правовою необізнаністю позивачки та надавши їй недостовірну інформацію щодо умов спірного договору поруки та реальних наслідків настання її відповідальності за цим договором, обманним шляхом умовили позивачку підписати цей договір. При цьому, із справжніми умовами договору поруки позивачку взагалі не було ознайомлено, бо представник КС «Центр фінансових послуг» навіть не надала їй можливості самій прочитати спірний договір перед його підписанням. Крім того укладення не двостороннього договору, а трьохстороннього договору із залученням позичальника, навмисне було сплановано позичальником, з метою переконати позивача щодо правомірності їх дій по відношенню до неї та, як наслідок - введення позивачки в оману стосовно існування реальних ризиків та негативних наслідків укладення цього договору у вигляді накладення на неї грошових стягнень. Більш того, що [PERSON] позичала не значну суму 21 000,00 грн., і на цю суму було взято 3 поручителя, тобто крім позивача є ще дві особи які підписали договір поруки. Із врахуванням вищевикладеного, позивачка вважає, що має всі підстави для звернення до суду з позовом про визнання договору поруки недійсним. Тому позивач змушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та на підставі ч.3 ст.203, ст.215 ЦК України просить визнати договір поруки недійсним. Ухвалою суду від 06 січня 2023 року позов було залишено без руху, позивачеві надано строк для усунення недоліків позовної заяви. 12 січня 2023 року до суду надійшла заява, якою недоліки були усунуті позивачем. Ухвалою від 18 січня 2023 року було відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, призначене перше судове засідання. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідачі КС «Центр фінансових послуг» та [PERSON] будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, в той же час КС «Центр фінансових послуг» подали відзив на позовну заяву, в якому повідомили, що що укладений договір поруки № В-1/0246/107/92/10 від 27.10.2007 відповідає всім вимогам передбаченими ст. 203 ЦК України, а саме, зміст договору поруки не суперечить Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, сторони договору поруки мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі, договір поруки вчинено у форматі, встановленій законом та спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовленні ним. Крім того, укладений договір поруки також відповідає вимозі ст. 547 ЦК України щодо вчинення правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання у письмовій формі, Договір укладений у письмовій формі. Таким чином, оскільки правило щодо вчинення правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання у письмовій формі додержано, Договір поруки є дійсним. Посилання позивача на те, що він із справжніми умовами договору поруки взагалі не була ознайомлена, має сумніви, оскільки позивач докладає до позову доказ, копію договору поруки № В-1/0246/107/92/10 від 27.10.2007 року, які отримала під час підписання кредитного договору. Також слід зауважити, що відповідно до п. 1.1. договору поруки Позивач зобьов`язався солідарно з відповідачем 2, позичальником (за кредитним договором) відповідати перед відповідачем 1 позикодавця за виконання зобов`язань за кредитним договором укладеним між відповідачем 1 та відповідачем 2. Відповідно до п. 2.1. договору поруки, позивач відповідає перед перед відповідачем 1 в тому ж обсязі, що і відповідач 2 за повернення кредиту, сплату відсотків, можливих штрафів та відшкодування збитків. Відповідно до п. 2.2. договору поруки, виконання зобов`язань позичальника (відповідача 2) перед кредитором (відповідачем 1) в повному обсязі забезпечується всім належним поручителю майном і коштами , на які може бути звернене стягнення в порядку, встановленому чинним законодавством України. Відповідно до п. 2.3. договору поруки у випадку прострочення позичальником (відповідачем 2) своїх зобов`язань, визначених кредитним договором, виконати їх зобов`язується поручитель. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України, У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Договорами поруки субсидіарної відповідальності поручителів не передбачено. Як і зазначалося, за не виконання відповідачем 2 його зобов`язань за кредитним договором, поручителі несуть солідарну відповідальність перед позивачем (відповідачем 1 в цій справі), за кредитним договором. Тобто, позивач (кредитор) має право звертатися до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором як до відповідача 2 (позичальника) так і до поручителів, або до будь кого з них окремо. Відповідач 1 КС «Центр фінансових послуг» дійсно звертався до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за Кредитним договором по якому було винесено рішення 22.12.2010 про стягнення заборгованості за кредитним договором, жодне з яких не виконано, заборгованість не сплачена. Виконавчі листи стосовно [PERSON] неодноразово з 2012 року подавалися до відділу державної виконавчої служби Деснянського районного відділу на примусове виконання рішення для стягнення боргу. Позивач ( [PERSON] ) стверджує, що про розгляд справи про стягнення боргу не знала та дізналася після відкриття виконавчого провадження від 09.08.2021. Таким чином позивач вводить суд в оману, оскільки знала про рішення Дарницького районного суду м. Києва 22.12.2010 у справі № 2-3880/10, неодноразово виходила на зв`язок з відповідачем 1. Наголошуємо на тому, що 12.06.2015 поручителі звернулися до Дарницького районного суду м. Києва із заявою про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22.12.2010 по справі № 2-3880/10, що являється доказом того, що поручителі були проінформовані та свідомо вводять в оману суд. Статтею 257 ЦК України встановлено строк позовної давності , а саме - загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. А ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З огляду на що просили застосувати строки позовної давності, оскільки кредитний договір , договір поруки було укладено 27.10.2007, а позивач звернувся до суду 29.12.2022, тобто вже після порушення строку позовної давності. Пунктом 4 статті 267 ЦК України, вказано, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, договір поруки існує, підписаний Позивачем і вважається дійсним. Обставини на які покладається позивач в позові можна вважати безпідставними, оскільки на підставі рішення було видано виконавчі документи, які періодично подавались на виконання , та відкривались виконавчі провадження, про які позивач повідомлялась. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 27.10.2007 року між КС «Центр фінансових послуг» та [PERSON] було укладено кредитний договір № В-1/0246/107/92/10. Цього ж дня, за таким же номером, між КС «Центр фінансових послуг» та позивачкою [PERSON] було укладено договір тристоронній договір поруки. При цьому відповідачі перед укладенням спірного договору, запевнили позивачку в тому, що вона не несе жодних ризиків за цим договором поруки., [PERSON] гарантувала, що буде вчасно і добросовісно сплачувати кошти за кредитним договором. Більш того, голова правління КС «Центр фінансових послуг» переконував позивачку в тому, що за законом, за будь-яких обставин до позивачки за договором поруки не може буде пред`явлено жодних стягнень, бо цей договір про відношенню до неї носить суто формальний характер. Проте, на сьогодні за рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22.12.2010 у справі № 2-3880/10 було ухвалено та видано виконавчий лист про стягнення з позивачки , як поручителя за спірним договором та інших поручителів солідарно, коштів внаслідок не виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором, виконавче провадження за яким відкрито 09.08.2021. При розгляді справи про стягнення заборгованості позивач не знала. Таким чином, відповідачі, скориставшись правовою необізнаністю позивачки та надавши їй недостовірну інформацію щодо умов спірного договору поруки та реальних наслідків настання її відповідальності за цим договором, обманним шляхом умовили позивачку підписати цей договір. При цьому, із справжніми умовами договору поруки позивачку взагалі не було ознайомлено, бо представник КС «Центр фінансових послуг» навіть не надала їй можливості самій прочитати спірний договір перед його підписанням. Крім того укладення не двостороннього договору, а трьохстороннього договору із залученням позичальника, навмисне було сплановано позичальником, з метою переконати позивача щодо правомірності їх дій по відношенню до неї та, як наслідок - введення позивачки в оману стосовно існування реальних ризиків та негативних наслідків укладення цього договору у вигляді накладення на неї грошових стягнень. Більш того, що [PERSON] позичала не значну суму 21 000,00 грн., і на цю суму було взято 3 поручителя, тобто крім позивача є ще дві особи які підписали договір поруки. Із врахуванням вищевикладеного, позивачка вважає, що має всі підстави для звернення до суду з позовом про визнання договору поруки недійсним. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. За ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Частиною 1 статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Щодо застосування строку позовної давності. Частинами 1, 5 статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Згідно ч.5 ст.267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що сторони, підписавши спірний договір, встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов кредитного договору. Статтею 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно статті 627 Цивільного кодексу України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як визначає п.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У даному випадку, наявність підписаного правочину свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти правочин і що зовнішній вираз волі відповідає внутрішньому. Крім того, законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності правочинів (ст. 215-216 Цивільного кодексу України). Зокрема, відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом обставини в їх сукупності, не доведеності позивачем обставин викладених у позові та не підкріплені жодним належним та допустимим доказом, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В процесі судового розгляду представником відповідача була надана заява про застосування до позовних вимог наслідків пропуску строку позовної давності. Позовна давність - це строк , у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України - загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. По договору поруки діє загальна позовна давність тривалістю у три роки. Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом про визнання договору поруки недійсним з пропуском строку позовної давності, а саме в 30 грудня 2022 року. З часу підписання сторонами вказаного в позовній заяві договору пройшло 15 (п`ятнадцять) років. За ч. 3 ст. 267 ЦК України - позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Представник відповідача подав таку заяву до винесення судом рішення. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У зв`язку з тим, що суд відмовляє позивачу [PERSON] в задоволенні позовних вимог по суті, суд не вбачає підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed