Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-18 00:00:00

\~ \~ \~ \~02.12.2022 року позивач [PERSON] через свого представника звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначила, що вона та відповідач [PERSON] 30.10.2005 року зареєстрували шлюб, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25.06.2020 року було розірвано. За час шлюбу у них народилося двоє синів [PERSON] та [PERSON] , який на даний час не досягли повноліття. Крім того, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі було набуто квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказане майно зареєстроване за відповідачем, проте квартира є спільною сумісною власністю подружжя та їх частки у ній рівні. Добровільно дійти згоди про поділ спільної квартири, придбаної під час перебування у шлюбі, вона з відповідачем не змогла, а тому змушена звертатися до суду із цим позовом. Просить суд в порядку поділу майна подружжя виділити у власність [PERSON] спірну квартиру, стягнувши з нього на її користь грошову компенсацію в розмірі 321525,5 грн. за належну їй 1/2 частку в майні, а також стягнути з відповідача понесені нею судові витрати по справі. До початку судового засідання представником позивачки було подано до суду заяву з проханням розгляд справи здійснювати у його відсутності, заявлені позовні вимоги він підтримують у повному обсязі та просять їх задовольнити, щодо постановлення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, заяви, клопотання, відзив на позовну заяву від нього на адресу суду не надходили. Статтею 280 ЦПК України закріплена можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, у разі належним чином повідомленого відповідача про дату, час та місце судового засідання. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 30.10.2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом РАЦС Луцького МУЮ Волинської обл. за актовим записом № 1618. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25.06.2020 року в цивільній справі № 161/7214/20 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Дане судове рішення набрало законної сили 07.08.2020 року. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Таким чином, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 30.10.2005 року по 07.08.2020 року. Судом також встановлено, що 13.10.2010 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 36,8 кв.м. Про дану обставину свідчить відповідна інформаційна довідка з Реєстру права власності на нерухоме майно № 314116502 від 03.11.2022 року (а.с. 9-10). Як вбачається із висновку оцінювача про вартість об`єкта оцінки, складеного 14.11.2022 року експертом-оцінювачем [PERSON] , ринкова вартість квартири [ADDRESS] на дату оцінки складає 643051 грн. (а.с. 11). Вищевказані обставини стороною відповідача в жодній мірі не спростовані. У своєму позові [PERSON] ставить питання щодо розподілу спірного нерухомого майна, як спільного майна подружжя, яке в період зареєстрованого з [PERSON] шлюбу було набуте останнім у власність, шляхом стягнення компенсації вартості 1/2 частки квартири із передачею її його у власності відповідача. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Під час розгляду даної справи сторонами не було надано доказів того, що між сторонами існують будь-які домовленості щодо порядку володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступному. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа № 6-399-цс17). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Статтею 57 СК України закріплений перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Разом з тим, ч. ч. 6, 7 ст. 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Зазначене дає підстави для висновку, що обов`язок доведення факту набуття за час шлюбу майна, як об`єкту права приватної власності, покладається на того з подружжя, який посилається на дану обставину, а його (факту) спростування на іншого. Під час розгляду справи судом не встановлено, а сторонами не надано жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що між [PERSON] та [PERSON] на момент придбання спірного об`єкту нерухомого майна фактично були припиненні шлюбні відносини. За наведених обставин, суд вважає доведеним, що на квартиру [ADDRESS] поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Так, відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Результати аналізу змісту положень ст. 71 СК України дають підстави для висновку про те, що ч. ч. 4, 5 цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (ст. 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються ст. 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Оцінюючи положення ч. 5 ст. 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд у постанові від 03.02.2020 року у справі № 235/5146/16-ц (провадження № 61-37616св18) зробив висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Частинами 1, 2 ст. 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі ст. 364 ЦК України. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Враховуючи наведене, а також, що спірна квартира [ADDRESS] , будучи спільною сумісною власністю подружжя, є неподільною річчю, яка після розірвання шлюбу залишилися у володінні відповідача, спільне користування нею є неможливим, через технічну неспроможність її поділу в натурі з виділом кожній із сторін у рівних частинах житлові приміщення із окремими входами, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача компенсації вартості 1/2 частини спірного майна є обґрунтованими. Зважаючи на викладене, позовні вимоги про стягнення компенсації вартості 1/2 частини квартири, яка є спільною сумісною власністю подружжя в розмірі 321525,50 грн. (643051 грн. / 2) підлягають задоволенню. Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. За наведених обставин, суд вважає за необхідне понесені [PERSON] судові витрати по справі зі сплати судового збору в розмірі 3215,30 грн. компенсувати їй за рахунок відповідача. На підставі ст.ст. 57, 60, 61, 65, 69-71 СК України,

Outcome: approved