Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-23 00:00:00

28 жовтня 2019 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до Територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Одинцова Світлана Олександрівна, про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, у якій позивач просила суд визнати за нею право власності на квартири [ADDRESS] , та стягнути сплачений судовий збір у розмірі 768,40 гривень. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 жовтня 2019 року для розгляду даної справи була визначена суддя Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Женеску Е.В. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2019 року зазначену позовну заяву було залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. 18 грудня 2019 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська на виконання ухвали суду надійшла позовна заява [PERSON] до Територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Одинцова Світлана Олександрівна, про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивач, через представника, у позові посилається на те, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 26 лютого 1999 року; 29 травня 2013 року позивачем та її чоловіком [PERSON] було придбане нерухоме майно квартира [ADDRESS] ; [INFO] [PERSON] помер, на день його смерті залишилась спадщина, яка складалась з права на вказану квартиру, яка є їх спільною сумісною власністю. Після смерті [PERSON] позивачу стало відомо, що останній за життя склав заповіт, відповідно до якого усе належне йому майно заповів брату [PERSON] 05 березня 2019 року позивач направила приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Одинцовій С.О. заяву про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя. Постановою від 16 вересня 2019 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Одинцова С.О. відмовила позивачу у видачі свідоцтва про права власності на частку у спільному майні подружжя на квартира [ADDRESS] з посиланням на те, що позивач не надала оригінал правовстановлюючого документу на зазначене майно.\~Посилаючись на ст. ст. 60, 61 СК України, ст. 392 ЦК України, позивач просить суд визнати за нею право власності на частку у спільному майні подружжя на квартири [ADDRESS] . На підставі розпорядження керівника апарату суду від 20 лютого 2020 року №83 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 лютого 2020 року дану цивільну справу було передано до розгляду судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Сліщенко Ю.Г., який ухвалою суду від 02 березня 2020 року прийняв справу до свого провадження, постановив розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. На підставі розпорядження керівника апарату суду від 27 липня 2020 року № 246 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 липня 2020 року дана цивільна справа передана для розгляду судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Яковлеву Д.О., яким ухвалою від 28 липня 2020 року прийнято цивільну справу до свого провадження, розпочато її підготовку до судового розгляду спочатку, призначено підготовче засідання по справі. Після проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 01 березня 2021 року відповідно до розпорядження керівника апарату суду №105 від 01 березня 2021 року головуючим суддею у цій справі була визначена суддя Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Лукінова К.С. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2021 року суддею прийнято цивільну справу до свого провадження, розпочато її підготовку до судового розгляду, призначено підготовче засідання по справі, витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Одинцової С.О. копію спадкової справи №10/2019 від 19 лютого 2019 року. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2021 року було залучено [PERSON] в якості співвідповідача до участі у даній цивільній справі № 932/16100/19. 16\~листопада 2021\~року до\~суду надійшов,\~поданий через\~представника,\~відзив відповідача\~на позов,\~в якому\~відповідач заперечував проти позову, зазначаючи, що квартира [ADDRESS] хоча і придбана [PERSON] у період шлюбу з позивачем, однак, придбавалась на особисті кошти померлого [PERSON] , що виключає надання майну (квартирі) правового режиму спільного майна подружжя, тому у позові слід відмовити. На підставі розпорядження керівника апарату Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 травня 2022 року за №310 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 травня 2022 року справу передано в провадження судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Кудрявцевої Т.О. Ухвалою судді від 06 травня 2022 року прийнято цивільну справу до свого провадження, визначено про розгляд справи в порядку загального провадження, призначено підготовче засідання по справі. 01 листопада 2022 року до суду від представника позивача надійшла Відповідь на відзив, в якій він підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2022 року витребувані від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. належним чином засвідчені копії документів, які необхідні для розгляду справи. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2022 року з числа відповідачів було виключено Територіальну громаду м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2022 року закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено її до судового розгляду. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2023 року виправлено описку в ухвалі Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2022 року про витребування доказів. У наданій суду 24 квітня 2023 року заяві представник позивача адвокат Громов Ю.А. просив розглянути справу у відсутності позивача та її представника, зазначив, що позовні вимоги підтримує. Від представника відповідача адвоката Чернецької О.А. до суду у призначений до судового розгляду день 24 квітня 2023 року надійшла заява, у якій представник відповідача просила провести розгляд справи за її відсутності, зазначила, що проти позову заперечує та просить відмовити у його задоволенні повністю. Третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Одинцова С.О. у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, до суду надала листа, в якому просила розглянути справу у її відсутність. Зважаючи на викладене, відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи та їх представників, а також без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Розглянувши справу, ознайомившись з матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, зважаючи на наступне. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 26 лютого 1999 року між [PERSON] , [INFO] , (позивачка) та [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб, зареєстрований цього ж дня у Відділі реєстрації актів громадянського стану виконкому Бабушкінської районної ради м.Дніпропетровська, в зв`язку з чим прізвище дружини після одруження було змінено на « [PERSON] », що підтверджується копією Свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 26 лютого 1999 року. 29 травня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. було посвідчено Договір купівлі-продажу за реєстровим № 1138, відповідно до умов якого [PERSON] \~ продала, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] (наразі назва м.Дніпро); форма власності приватна; розмір частки 1/1; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 2696871 прийнято приватним нотаріусом 29.05.2013 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 284822131 від 15.11.2021 року. На підставі вказаного Договору купівлі-продажу право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 4124049 від 29 травня 2013 року. [INFO] [PERSON] помер, про що 21 січня 2019 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис № 200, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . З копії спадкової справи після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , наданої на ухвалу суду приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Одинцовою С.О., вбачається, що за життя [PERSON] , [INFO] , склав Заповіт від 10 січня 2019 року, яким на випадок своєї смерті зробив розпорядження, яким все його майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, на що він матиме право за законом, і що буде йому належати на момент смерті, заповів [PERSON] , [INFO] . Даний Заповіт, який є чинним на час розгляду справи, було посвідчено 10 січня 2019 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Одинцовою С.О., зареєстровано в реєстрі за № 34. Відповідно до спадкової справи, [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Одинцової С.О. з заявою від 19 лютого 2019 року про прийняття спадщини після смерті брата [PERSON] , померлого [INFO] . 11 березня 2019 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Одинцової С.О. із заявою про видачу Свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя - на квартири [ADDRESS] з посиланням на те, що майно було набуто у період зареєстрованого з [PERSON] шлюбу. Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Одинцової С.О. від 16\~вересня 2019\~року було відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, а саме на квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . Постанова про відмову у здійсненні нотаріальної дії від 16 вересня 2019 року мотивована тим, що у заявника [PERSON] відсутній правовстановлюючий документ, зареєстрований в установленому законодавством порядку на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , який підтверджує право власності подружжя на це майно. Зазначений документ, а саме договір купівлі-продажу від 29 травня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. за реєстровим № 1138, знаходиться у спадкоємця за заповітом - [PERSON] . Судом встановлено, що позивачем вказана постанова про відмову у здійсненні нотаріальної дії від 16 вересня 2019 року відповідно до ст. 50 Закону України «Про нотаріат» у судовому порядку не оскаржувалась і є чинною. Судом також встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] на час його смерті розірваний не був. Таким чином, квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , була придбана [PERSON] у період шлюбу з [PERSON] . Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Проте, відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, законом встановлено винятки, за яких майно, хоча і набуте за період шлюбу, проте, не входить до правового режиму спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю подружжя. Тобто, тлумачення статті 60 СК України свідчить, що закон встановив презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована. Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 2111.2018 року у справі № 372/504/17, у постановах Верховного Суду від 05.04.2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 05.07.2021 року у справі № 591/692/19, від 09.06.2021 року у справі № 750/8628/18. Відповідно до правової позиції, що викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.01.2020 року по справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до правової позиції, що викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.01.2020р. по справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) зазначено, що суд при розгляді справи повинен був врахувати джерело походження коштів, за рахунок яких було придбано квартиру, що є предметом спору, навіть за умови придбання її під час перебування в шлюбі. Аналогічна правова позиція також узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного від 05.11.2020 року у справі №534/961/16, від 06.02.2018 року у справі №235/9895/15, від 05.04.2018 року у справі №404/1515/16, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 та у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі №6-843цс17. Згідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини згідно до ст.1218 ЦК України входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно до ч.1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч.2 цієї статі часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до ч.1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У відповідності до ст.1223 цього Кодексу право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У\~Відзиві на позовну заяву відповідач через свого представника заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що квартира [ADDRESS] хоча і придбана [PERSON] у період шлюбу з позивачем [PERSON] , однак, придбавалась на особисті кошти [PERSON] , який помер [INFO] , що виключає надання майну (квартирі) правового режиму спільного майна подружжя. Судом досліджено походження коштів, за які була придбана померлим [PERSON] у період шлюбу з [PERSON] квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та встановлено наступне. 21 листопада 2006 року відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» [PERSON] та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності б/н від 17 липня 2006 року, виданого КЖЕП «Південне», набули права приватної власності по кожний на квартиру [ADDRESS] (наразі назва м.Дніпро), що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 284821966 від 15.11.2021 року. Вбачається, що 29 травня 2013 року о 17 год. 34 хв. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. було посвідчено Договір купівлі-продажу за реєстровим № 1135, відповідно до умов якого [PERSON] продав за ціною 151\~264,00 гривень, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] (наразі назва м.Дніпро); рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 2694945 прийнято приватним нотаріусом 29 травня 2013 року о 17 год. 34 хв., що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 284821966 від 15 листопада 2021 року. Відповідно до п. 2 вищезазначеного Договору купівлі-продажу, квартира [ADDRESS] належала продавцю [PERSON] на праві приватної власності: квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого КЖЕП «Південне» 17 липня 2006 року згідно із розпорядженням № 53-06, зареєстрованим у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно КП «ДМБТІ» 21 листопада 2006 року, номер витягу 12582556, реєстраційний номер 16815503, та квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Піонтковською О.О. 24 травня 2013 року, реєстр № 640, зареєстрованого у Державному реєстрі прав на нерухоме майно державним реєстратором Піонтковською О.О. 24 травня 2013 року, номер запису про право власності 1042799, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 66312212101. Таким чином, зазначена відчужена квартира була набута [PERSON] за таких обставин квартири [ADDRESS] (наразі назва м.Дніпро) була набута у порядку приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» на підставі свідоцтва про право власності б/н від 17 липня 2006 року, виданого КЖЕП «Південне», та частина даної квартири була набута ним у порядку спадкування після смерті [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про право на спадщину. 29 травня 2013 року о 18 год. 28 хв. (тобто у той же день, після продажи [PERSON] квартири [ADDRESS] ) цим же приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. було посвідчено Договір купівлі-продажу за реєстровим № 1138, відповідно до умов якого [PERSON] \~ продала, а [PERSON] купив за ціну 94\~240,00 гривень квартиру [ADDRESS] ; форма власності приватна; розмір частки 1/1; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 2696871 прийнято приватним нотаріусом 29 травня 2013 року о 18 год. 29 хв., що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 284822131 від 15 листопада 2021 року. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~57\~СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Вищезазначене виключає надання квартирі [ADDRESS] (наразі м.Дніпро) правового режиму спільного майна подружжя, оскільки джерелом набуття майна вказаної квартири були особисті кошти померлого [PERSON] , оскільки 29 травня 2013 року о 18 год. 28 хв. [PERSON] за 94\~240,00 грн. купив квартиру [ADDRESS] за кошти, які належали йому особисто в зв`язку з тим, що ним - [PERSON] 29 травня 2013 року о 17 год. 34 хв. була продана за ціною 151\~264,00 гривень квартира [ADDRESS] , яка була його особистою власністю (1/2 частина квартири набута [PERSON] у власність у порядку Закону України\~"Про\~приватизацію державного\~житлового фонду" та частина даної квартири набута у порядку спадкування), що не спростовано позивачем. Враховуючи викладені обставини та надані докази, презумпція права спільної сумісної власності подружжя на майно - квартиру [ADDRESS] є спростованою. Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. У відповідності до ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом частин першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша - четверта статті 12 ЦПК України). Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995-004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, що передбачено статтями 43, 49 ЦПК України. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. \~ \~ \~ \~Суд вважає, що викладені позивачем обставини, за яких вона звернулась до суду із даними позовними вимогами, не знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, переконливих доказів на підтвердження своїх позовних вимог позивач суду не надала, будь-яких доказів в спростування доводів відповідача позивачем суду не надано. Враховуючи зазначене та те, що в ході судового розгляду даної справи презумпція права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на майно - квартиру [ADDRESS] є спростованою, позовні вимоги позивача [PERSON] про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя не підлягають задоволенню. Ухвалюючи рішення у справі про відмову у задоволенні позовних вимог, суд враховує те, що відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~141\~ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог.\~Згідно із\~п.\~2\~ч.\~1\~ст.\~ст.\~141\~ЦПК України інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються у разі відмови в позові на позивача. Враховуючи те, що позов не підлягає задоволенню, відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~витрати по справі слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed