Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що [PERSON] за життя набув права власності на земельні ділянки загальною площею 3,59 (0,50+1,97+1,12) га, які розташовані на території Носівської міської ради та призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на його ім`я було видано державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧН № 005597 від 15 вересня 2003 року. [INFO] [PERSON] помер. Він (позивач) є спадкоємцем [PERSON] першої черги за законом, спадщину прийняв, отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на вищезазначену земельну ділянку. На підставі рішення виконавчого комітету Носівської міської ради Чернігівської області від 23 вересня 2000 року він (позивач) набув права власності на земельні ділянки загальною площею 4,34 (1,17+2,22 +0,54+0,41) га, які розташовані на території Носівської міської ради та призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на його ім`я був виданий державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧН № 0055830 від 28 лютого 2002 року. Він (позивач) має намір розпорядитись належними йому земельними ділянками шляхом передачі їх в оренду. Для цього йому (позивачу) необхідно привести правовстановлюючі документи у відповідність до норм чинного законодавства. З цією метою він (позивач) звернувся до ФОП « [PERSON] » з питанням виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі. У пояснювальних записках до технічної документації зазначено, що у державному акті на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІ-ЧН № 005597 від 15 вересня 2003 року виявлені помилки, а саме: відповідно до державного акта за [PERSON] числиться земельна ділянка площею 1,12 га, а по розпаюванню 1,17 га, і має іншу конфігурацію; земельна ділянка відповідно до державного акта площею 1,97 га, а по розпаюванню 1,91 га, і також має іншу конфігурацію. У державному акті на право власності на земельну ділянку серії ІІ-ЧН №005830 від 28 лютого 2002 року виявлені помилки, а саме: відповідно до державного акта за ним (позивачем) числиться земельна ділянка площею 1,17 га, яка має іншу конфігурацію, а згідно технічної документації загальна площа земельної ділянки становить - 1,1667 га. У зв`язку з цим він (позивач) звернувся до державного кадастрового реєстратора у Носівському районі Чернігівської області із заявами про виправлення технічних помилок та із заявами про внесення відомостей до Державного земельного кадастру. 19 грудня 2019 року державний кадастровий реєстратор прийняв рішення про відмову у внесені відомостей до Державного земельного кадастру. У зв`язку із наявністю державних актів на право власності на земельну ділянку, в яких наявні помилки і які не визнано недійсними, він не має можливості зареєструвати своє право власності на вищезазначені земельні ділянки. [PERSON] просив суд: - визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 14 грудня 2010 року, посвідчене державним нотаріусом Носівської районної державної нотаріальної контори Чуєнко Л.A., та державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧН № 005597 від 15 вересня 2003 року, який є невід`ємною частиною зазначеного свідоцтва про право на спадщину за законом, в частині передачі у власність земельних ділянок площами 1,97 га та 1,12 га; - визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧН № 005830 від 28 листопада 2002 року в частині передачі у власність земельної ділянки площею 1,17 га. У судове засідання позивач та його представник адвокат Гунько О.Ю. не з`явилися, подали до суду заяви, в яких зазначили, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі, просили їх задовольнити, розгляд справи провести без їх участі. У судове засідання представник Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області не з`явився, подав відзив на позов, в якому просив розгляд справи проводити без їх участі, відмовити у задоволенні позову у зв`язку із тим, що він поданий до неналежного відповідача. ГУ ДГК у Чернігівській області не є належним відповідачем у цій справі, оскільки жодні дії управління не оскаржуються. У судове засідання представник Носівської міської ради Чернігівської області не з`явився, подав до суду заяву, в якій зазначив, що міська рада визнає позовні вимоги, не заперечує проти їх задоволення, просив розгляд справи проводити без їх участі. Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності учасників справи за наявними у справі доказами, оскільки в даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 223 ЦПК України, для відкладення розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що 28 лютого 2002 року на підставі рішення Носівської міської ради народних депутатів від 23 вересня 2000 року на ім`я [PERSON] був виданий державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧН № 005830, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 26, відповідно до якого [PERSON] є власником земельних ділянок загальною площею 4,34 (1,17+2,22 +0,54+0,41) га, які розташовані на території Носівської міської ради та призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 10-11). 15 вересня 2003 року на підставі розпорядження Носівської районної державної адміністрації від 9 вересня 2003 року за № 301 на ім`я [PERSON] був виданий державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧН № 005597, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 33, відповідно до якого [PERSON] набув право власності на земельні ділянки загальною площею 3,59 (0,50+1,97+1,12) га, які розташовані на території Носівської міської ради та призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 18-19). 14 грудня 2010 року державним нотаріусом Носівської районної державної нотаріальної контори на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого останній успадкував після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , належну йому на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧН № 005597 земельну ділянку загальною площею 3,59 га, кадастровий номер 7423810000:02:002:1917, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 9). З матеріалів справи (а.с. 12-14; 20; 22-26; 31) вбачається, що з метою приведення правовстановлюючих документів на земельні ділянки у відповідність до норм чинного законодавства позивач звертався до ФОП « [PERSON] » для виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі. При виготовленні технічної документації було виявлено, що у державному акті на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІ-ЧН № 005597 від 15 вересня 2003 року наявні помилки, а саме: відповідно до державного акта за [PERSON] числиться земельна ділянка площею 1,12 га, а по розпаюванню 1,17 га, і має іншу конфігурацію; земельна ділянка відповідно до державного акта площею 1,97 га, а по розпаюванню 1,91 га, і також має іншу конфігурацію. У державному акті на право власності на земельну ділянку серії ІІ-ЧН №005830 від 28 лютого 2002 року також наявні помилки, а саме: відповідно до державного акта за ним (позивачем) числиться земельна ділянка площею 1,17 га, яка має іншу конфігурацію, а згідно технічної документації загальна площа земельної ділянки становить - 1,1667 га, про що було зазначено у пояснювальних записках до технічної документації. У судовому засіданні встановлено, що рішеннями державного кадастрового реєстратора від 19 грудня 2019 року було відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру про зазначені земельні ділянки, оскільки площа, конфігурація та місце розташування\~ земельних ділянок, що вказана у кадастровому плані технічної документації, не співпадають із цими характеристиками, які зазначені у державних актах, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 15-17; 27-30). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 152 ЗК України встановлено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Верховний Суд України за наслідками розгляду касаційних скарг у аналогічних справах № 6-103цс12 та № 6-46цс14 прийшов до висновків, які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України повинні враховувати суди, про те, що визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце уразі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Крім цього, суд зауважує, що іншим шляхом, аніж через судову процедуру, позивач не в змозі в даному випадку захистити свої права. Державні акти на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧН № 005597 та ІІ-ЧН № 005830 в частині передачі у власність земельних ділянок площами 1,97 га, 1,12 га та 1,17 га, порушують право позивача щодо володіння, користування та розпорядження належними йому земельними ділянками, а тому вони підлягають визнанню недійсними в цих частинах. Ураховуючи те, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 14 грудня 2010 року було видано на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧН № 005597, який підлягає визнанню недійсним в частині, то зазначене свідоцтво також має бути визнане недійсним. Проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Ураховуючи те, що відповідачі не вчинили жодних дій, які б порушували права позивача, судові витрати по сплаті судового збору необхідно покласти за рахунок позивача.

Outcome: approved