Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-04 00:00:00

У провадженні Трускавецького міського суду Львівської області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей виконавчого комітету Трускавецької міської ради Львівської області, про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Обґрунтовує позовні вимоги тим, що між ним та відповідачою було зареєстровано шлюб, який 04 вересня 2007 року розірвано. З 2011 року він з відповідачкою проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Під час проживання однією сім`єю, [INFO] у них народився син [PERSON] .Приблизно в 2016 році відповідачка пішла від нього до іншого чоловіка, залишивши сина приживати із ним. З цього часу, він самостійно піклується про життя та здоров`я свого сина, матеріально утримує і займається його вихованням. У вересні 2022 року йому зателефонувала відповідачка і сказала, що хоче побачити сина та написати відмову від дитини, так як вона виїжджає за кордон. Він погодився і вона приїхала до нього з сином у м. Трускавець, де вони уклали договір між батьками про визначення місця проживання дитини. Після укладеного договору, мати дитини обманним шляхом намагалася забрати дитину у нього та вивезти її на тимчасово окуповану територію Луганської області, про що вона неодноразово говорила. Також, вона пропонувала йому гроші за те, щоб він дозволив синові поїхати з нею додому на тимчасово окуповану територію України. Кожного разу, коли відповідачка приходила до них, вона перебувала у стані алкогольного сп`яніння, так як від неї було чути запах алкоголю. З метою забезпечення безпеки дитини та повернення малолітнього сина, ним був поданий позов до відповідачки про відібрання дитини від матері без позбавлення її батьківських прав і стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, який залишений без розгляду, оскільки відповідачка добровільно повернула йому сина і виїхала у невідомому напрямку. Відповідачка, місце перебування якої невідоме, байдуже ставиться до долі їхнього спільного малолітнього сина. Вживає алкогольні напої і веде аморальний спосіб життя. Проживає з іншим чоловіком на тимчасово окупованій території України. Неодноразово погрожувала забрати у нього сина і вивезти його додому на тимчасово окуповану територію Луганської області, де проживає її новий чоловік, чим піддає прямій загрозі життя і здоров`я малолітнього сина. Їхній спільний син не сприймає відповідачку як матір. Просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Стягувати щомісячно з [PERSON] , [INFO] на його - [PERSON] , [INFO] користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у частці від доходу в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подання заяви і до досягнення дитиною повноліття. Стягнути з відповідачки на його користь понесені судові витрати. Ні позивач ні його представник у судове засідання не з`явились, однак і від позивача і від його представника - адвоката В. Ломакіна на адресу суду надійшли заяви, в яких вони просять суд проводити розгляд поданої позовної заяви у їхній відсутності. Відповідачка, яка була належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилась, від неї не надійшло повідомлення про причини неявки. В матеріалах справи міститься нотаріально завірена копія заяви відповідачки про визнання позову та не заперечення, щодо передачі дитини батькові для її утримання та виховання. Представник третьої особи за викликом суду не з`явився, причин своєї неявки не повідомили. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України). Відповідно до статті 165 Сімейного кодексу України, з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачкою був укладений шлюб, який розірваний 04 вересня 2007 року, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 371 і підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданим 16 січня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Стахановського міського управління юстиції Луганської області. З 2011 року вони з відповідачкою проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Під час проживання однією сім`єю, [INFO] народився син [PERSON] , про що 05 липня 2013 року складено відповідний актовий запис № 336, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 05 липня 2013 року відділом реєстрації актів громадянського стану реєстраційної служби Стахановського міського управління юстиції у Луганській області. Батьками дитини записані позивач та відповідачка. Отже, відповідачка є матір`ю сина [PERSON] , [INFO] . Приблизно в 2016 році відповідачка пішла від них до іншого чоловіка, залишивши сина приживати із батьком. З цього часу, він самостійно піклуюся про життя та здоров`я свого сина, матеріально утримує і займається його вихованням. Після тимчасової окупації території їхнього міста, у серпні 2017 року позивач разом із малолітнім сином переїхав у м. Харків, що підтверджується довідкою від 16.08.2017 року № 6343030133 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Внаслідок повномасштабного вторгнення росії на територію України, проживати у м. Харків стало небезпечно, тому разом із сином переїхав у м. Львів, що підтверджується довідкою від 30.04.2022 року № 1309-7500807415 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Проживаючи разом з дитиною у м. Львові, до нього зателефонувала матір сина і сказала, що вона проїздом буде у місті і хоче побачити сина. Він погодився, назвав їй адресу проживання і через деякий час вона приїхала. З розмови відповідачки зрозумів, що вона проживає з іншим чоловіком на тимчасово окупованій території України у Луганській області. Відповідачка декілька днів, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, відвідувала сина у них вдома і весь час намагалася піти гуляти з сином на вулицю, але позивач завжди перебував біля сина, так як побоювався, що вона вивезе його на тимчасово окуповану територію України, про що вона неодноразово йому говорила. Слова відповідачки його насторожили і він з сином переїхав у м. Трускавець Дрогобицького району Львівської області, де орендував квартиру. Син навчається у Навчально-виховному комплексі «Середня загальноосвітня школа № 2 - гімназія» міста Трускавця. У вересні 2022 року йому зателефонувала відповідачка і сказала, що хоче побачити сина та написати відмову від дитини, так як вона виїжджає за кордон. Позивач погодився і вона приїхала до них у м. Трускавець, де вони уклали договір між батьками про визначення місця проживання дитини. Згідно з договором між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання, посвідченого 13 вересня 2022 року Кенц-Березюк І.М., приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу, за реєстром № 1618, місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , визначено із - його батьком [PERSON] . Місцем навчання визначено Навчально-виховний комплекс «Середня загальноосвітня школа № 2 - гімназія» міста Трускавця. Після укладеного договору, мати дитини обманним шляхом намагалася забрати дитину у відповідача та вивезти її на тимчасово окуповану територію Луганської області, про що вона неодноразово говорила. Також, вона пропонувала йому гроші за те, щоб він дозволив синові поїхати з нею додому на тимчасово окуповану територію України. Кожного разу, коли відповідачка приходила до них, вона перебувала у стані алкогольного сп`яніння, так як від неї було чути запах алкоголю. З метою забезпечення безпеки дитини та повернення малолітнього сина, [PERSON] був поданий позов до відповідачки про відібрання дитини від матері без позбавлення її батьківських прав і стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, який залишений без розгляду, оскільки відповідачка добровільно повернула йому сина і виїхала у невідомому напрямку. Малолітній син проживає із позивачем з 2016 року. Відповідачка з дитиною не спілкується, матеріально не допомагає, станом здоров`я не цікавиться, не доглядає, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу тощо. Фактично, вона самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків. Дитина повністю знаходяться на утриманні батька. Їхній спільний син не сприймає відповідачку як матір. Батько жодних перешкод у спілкуванні матері з дитиною не чинив. Крім цього, відповідачка надала заяву, підпис на якій засвідчено 08 лютого 2023 року Кенц-Березюк І.М. , приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області, за реєстром № 153, про визнання позову в повному обсязі. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану. Стаття 150 СК України встановлює обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини та передбачає, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно ч. 2 ст.141 СК України розірвання шлюбу між батьками, окреме проживання їх від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. У відповідності з ч. 2 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. Невиконання батьківського обов`язку з боку відповідачки суперечить ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», де зазначається, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання. створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності з ч. 4 ст.155 СК України ухилення кого-небудь із батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності встановленої законом. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків. Згідно із п.16 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини, а відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Таким чином, у ході розгляду справи знайшли своє підтвердження ті обставини, що відповідачка не бере участі в матеріальному утриманні сина, не займається його вихованням та лікуванням, не створює умов для отримання ним освіти а тому, на думку суду, наявні підстави, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітнього сина [PERSON] . Враховуючи наведене, оскільки відповідачка самоусунулась від виховання свого сина, не бажає нести за нього відповідальність і виконувати свій батьківській обов`язок, тоді як дитина потребує, зокрема і грошової допомоги, з врахуванням її віку і розвитку та стану здоров`я, тому суд приходить до висновку, що [PERSON] слід позбавити батьківських прав відносно сина [PERSON] , що відповідатиме інтересам дитини. Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок утримувати дітей - це моральне і найважливіше правове зобов`язання батьків, які можуть надати таку допомогу. Батьки повинні робити все можливе для його виконання, оскільки неповнолітні діти через свій молодий вік, стан фізичного розвитку, навчання не можуть самі себе утримувати. Відповідно до частини 1 статті 181 цього Кодексу за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з частиною 2 статті 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У відповідності до частини 5 статті 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Згідно з частиною 1 статті 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Виходячи з принципу справедливості та розумності суд приходить до висновку про задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідачки аліментів на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Датою подачі позову є 24.03.2023 року, а тому аліменти слід стягувати від дня пред`явлення позову - з 24.03.2023 року. Окрім цього, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 1073,60 грн., а також стягненню в дохід держави судового збору в розмірі 1073,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved