Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-18 00:00:00

У листопаді 2020 року позивач [PERSON] звернувся Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення основного боргу, винагороди та неустойки. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 25 травня 2019 року відповідачі за договором позики та поруки взяли у нього в борг 1000,00 доларів США для закупки товарів з подальшою реалізацією. Борг відповідач 1 зобов`язалась повернути 20 травня 2020 року, але станом на день подачі позову борг не повернула. Винагорода для позикодавця встановлена в розмірі 10 % від всієї суми боргу щомісячно до дня фактичного повернення всіх грошових коштів. Передбачена неустойка в розмірі 25 % від суми боргу за кожен день в разі неповернення суми боргу. 25 травня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір поруки, за яким [PERSON] ручається перед [PERSON] за виконання боргового зобов`язання від 25.05.2019 року позичальником [PERSON] . Оскільки на час звернення з позовом до суду борг не оплачений, то позивач просив стягнути солідарно з відповідачів 67977,00 доларів США, що складається з: 1000,00 доларів США основного боргу, 5727,00 доларів США. винагороди та 61250,00 доларів США неустойки. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.11.2020 року провадження в справі було відкрито в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання. 17.02.2021 року від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву. 18.02.2022 року [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, [PERSON] , про визнання договору позики недійсним в частині окремих положень. Свої вимоги обґрунтовує тим, що будучи не обізнаною в юридичних і фінансових питаннях, не маючи з ким порадитись та проконсультуватись, та не маючи іншого виходу з ситуації, що склалась, написала розписку повність зі слів [PERSON] , не розуміючи її змісту та не усвідомлюючи в повному обсязі всіх наслідків, які відповідно до такого тексту розписки мали настати в разі прострочення оплати за розпискою. Враховуючи вищевикладене, просить суд визнати недійсним договір позики від 25.05.2019 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] . 03.03.2021 року від відповідача 1 надійшли заперечення на відповідь на відзив. Відповідно до розпорядження керівника апарату суду від 06.10.2021 року № 506 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ, справу передано судді Ковальчук Л.М. Ухвалою суду від 13.10.2021 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання. 24.10.2022 року прийнято до спільного розгляду з позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення основного боргу, винагороди і неустойки зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, [PERSON] , про визнання договору позики недійсним в частині окремих положень та об`єднати в одне провадження з первісним позовом. 28.07.2022 року від відповідача за зустрічним позовом надійшли заперечення на зустрічний позов. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01.11.2022 року підготовче провадження в справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті. В судове засідання позивач за первісним позовом не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Розгляд справи просив проводити у його відсутності, про що зазначив у позовній заяві. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачі за первісним позовом в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, від представника [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, проти позову заперечує в повному обсязі просить відмовити та задовольнити зустрічний позов в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи та зібрані докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 25 травня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. За умовами договору позики [PERSON] взяла у борг у [PERSON] гроші в сумі 1000 доларів США, які зобов`язалась повернути 25.05.2020 року. Для забезпечення виконання зобов`язання за договором позики, того ж дня було укладено договір поруки між [PERSON] та [PERSON] . Згідно ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Згідно ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Згідно ст. 1046 ЦПК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1049 ЦК України визначає що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За правилами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 625 ЦК України визначає що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» , Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Доказів повернення грошових коштів в розмірі 1000,00 доларів США позивачу відповідачами не надано, а тому з відповідачів підлягає стягненню солідарно сума основного боргу в розмірі 1000,00 доларів США. Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. В договорі позики сторони погодили що розмір неустойки зменшенню не підлягаю. Разом з тим, статтею 203 ЦК України передбачено що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Таким чином умова договору про неможливість зменшення розміру неустойки прямо суперечить ч. 3 ст. 551 ЦК України. Отже такий пункт договору є нікчемним в розумінні ч. 2 ст. 215 ЦК України (Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин)). Тому суд,

Outcome: partial