Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-23 00:00:00

19.11.2021 [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виселення без надання іншого житлового приміщення. Позов обґрунтовано тим, що позивач є наймачем квартири [ADDRESS] . В дану квартиру вона була вселена на підставі ордеру від 22.02.2001 разом із сином та двома доньками. Згодом у вказаній квартирі був зареєстрований і її чоловік [PERSON] . Відповідач, проживаючи за зареєстрованим місцем проживання, систематично порушує правила співжиття, вчиняє насильство в сім`ї, вчиняє сварки, ображає позивача нецензурними словами, погрожує фізичною розправою. Через неправомірну поведінку [PERSON] , позивач вимушена була неодноразово звертатися до правоохоронних органів, та останнього було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП. При цьому заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Систематичне порушення відповідачем правил співжиття робить неможливим спільне проживання з ним в квартирі. Більше того, таке проживання відповідача становить загрозу для здоров`я позивача, оскільки він застосовує відносно [PERSON] психологічне та фізичне насильство. На підставі викладеного, позивач, звернувшись з даним позовом до суду, просила винести рішення, яким виселити відповідача з вищезазначеної квартири, без надання іншого житлового приміщення, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 04.01.2022 відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Відповідачу було надано 15-ти денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження подати відзив на позов, 09.03.2023 проведено підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Степаняк І.В. в судове засідання не з`явилися, на адресу суду представник позивача подав заяву про слухання справи у відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримав з підстав зазначених в позовній заяві. Не заперечує щодо прийняття заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату і час розгляду справи повідомлявся вчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив, правом на подання відзиву на позов не скористався. Суд, враховуючи згоду сторони позивача на проведення заочного розгляду справи, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Згідно з ч. 5\~ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, всебічно з`ясувавши обставини справи, дослідивши надані у справі докази у сукупності, дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 22.02.2001 на підставі рішення виконкому Новояворівської міської ради від 16.01.2001 [PERSON] було видано ордер № 9409 на право зайняття житлового приміщення площею 38.38 кв.м., яке складається з 3 кімнат в квартирі за адресою [ADDRESS] , на сім`ю з 4 осіб (дочка [PERSON] , дочка [PERSON] та син [PERSON] ). 10.08.2007 між КП «Новояворівськжитло» та [PERSON] укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (копія договору № особ.рах 5008274 від 10.08.2007) Згідно з копією довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 25.102021 за №6, складеної головою правління ОСББ «Бурштин», вбачається, що в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані та проживають такі особи: наймач [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] , внучка [PERSON] , [INFO] , внук [PERSON] , [INFO] , чоловік [PERSON] , [INFO] . Згідно з ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що позивач [PERSON] неодноразово зверталась до Яворівського РВ ГУ МВСУ у Львівській області з проханням вжити заходів реагування щодо її чоловіка [PERSON] , який постійно провокує сварки та погрожує фізичною розправою. Дані обставини\~підтверджені постановою Яворівського районного суду Львівської області від 19.02.2019 згідно якої [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, ч.1 ст. 173-2 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 (сто сімдесят) грн. 00 коп. З постанови вбачається, що [PERSON] \~01.02.2019\~близько 17\~год.\~30\~хв.,\~перебуваючи за місцем свого проживання в [ADDRESS] , вчинив\~ відносно своєї дружини [PERSON] домашнє насильство, а саме: виражався в її адресу нецензурними словами, ображав та погрожував фізичною розправою. Також, [PERSON] 07.02.2019 близько 01 год. 15 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння за місцем свого проживання в [ADDRESS] , в присутності малолітніх дітей, вчинив\~ відносно своєї доньки [PERSON] домашнє насильство, а саме: стукав у вхідні двері квартири, виражався в її адресу нецензурними словами та погрожував фізичною розправою. Окрім цього, постановою Яворівського районного суду Львівської області від 30.08.2021 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, ч.1 ст. 173-2 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі десять неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 (сто сімдесят) грн. 00 коп. З постанови вбачається, що 24.07.2021 о 07 год. 00 хв. [PERSON] , за місцем проживання за адресою: [ADDRESS] , вчинив відносно своєї дружини [PERSON] , насильство в сім`ї, а саме умисні дії психологічного характеру, які полягали у висловлюванні нецензурною лайкою в її сторону та погрозах фізичної розправи. Також, 28.07. 2021 о 05 год. 00 хв. [PERSON] , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння за місцем проживання за адресою: [ADDRESS] , вчинив відносно своєї дружини [PERSON] , насильство в сім`ї, а саме умисні дії психологічного характеру, які полягали у висловлюванні нецензурною лайкою в її сторону та погрозах фізичної розправи, що відповідно до ч.1 ст. 173-2 КУпАП є адміністративним правопорушенням. 21.09.2021 інспектором Яворівського РВ ГУ МВСУ у Львівській області стосовно [PERSON] у зв`язку зі застосуванням до [PERSON] домашнього насильства, а саме висловлювань нецензурною лайкою в її сторону та погроз фізичною розправою, був встановлений терміновий заборонний припис, який полягав у забороні у будь-які спосіб контактувати з постраждалою особою. Вжиті заходи попередження (притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, винесення термінового заборонного припису) не дали позитивних результатів, оскільки останній продовжив вчиняти протиправні дії щодо [PERSON] та вже 06.12.2021 постановою Яворівського районного суду Львівської області його було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.2\~ст.173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 (триста сорок) грн. 00 коп. З вказаної постанови судом встановлено, що 28.10.2021 о 10 год. 00 хв. [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , будучи в стані алкогольного сп`яніння, вчинив відносно своєї колишньої дружини [PERSON] , насильство в сім`ї, а саме умисні дії психологічного характеру, які полягали у висловлюванні нецензурною лайкою в її сторону та погрозах фізичної розправи. Окрім цього, 30.10.2021 о 10 год. 06 хв. [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , будучи в стані алкогольного сп`яніння, вчинив відносно своєї колишньої дружини [PERSON] , насильство в сім`ї, а саме умисні дії психологічного характеру, які полягали у висловлюванні нецензурною лайкою в її сторону та погрозах фізичної розправи. Також, 07.11.2021 о 21 год. 20 хв. [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , будучи в стані алкогольного сп`яніння, вчинив відносно своєї колишньої дружини [PERSON] , насильство в сім`ї, а саме умисні дії психологічного характеру, які полягали у висловлюванні нецензурною лайкою в її сторону та погрозах фізичної розправи. Дані дії вчиненні повторно протягом року. Звертаючись до суду із позовом, [PERSON] просила постановити рішення, яким виселити [PERSON] із квартири за квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі статтею 157, частиною першою статті 116 ЖК України виселення членів сім`ї власника жилого будинку без надання іншого жилого приміщення допускається, якщо систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Статтею 64 ЖК України передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. У п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року надано роз`яснення, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У рішенні ЄСПЛ від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19, зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому. Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться (пункт 83 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19). Разом з тим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26 квітня 2022 року в справі №522/23819/15 (провадження №61-10480св21), зазначив, що: «визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції». Подібні за змістом висновки щодо необхідності дотримання балансу інтересів сторін спору (власника житлового приміщення та особи, право користування житловим приміщенням якої припинилося) містяться в постановах Верховного Суду від 14 червня 2022 року в справі №345/796/21, від 20 червня 2022 року в справі № 127/17899/21, від 20 травня 2022 року в справі № 751/2231/19, від 15 грудня 2021 року в справі № 658/3709/18-ц, від 23 лютого 2022 року в справі № 761/41916/19-ц. Так з матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] є наймачем житлового квартири [ADDRESS] на підставі ордера №6 від 22.02.2021. Наявні у справі докази свідчать про те, що упродовж тривалого часу відповідач систематично порушує правила співжиття з позивачем та їх дітей, зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки, застосовує психологічне і фізичне насилля, а також погрожує нанесенням тілесних ушкоджень позивачу, що робить неможливим проживання з ним в одному будинку. Заходи запобігання і громадського впливу стосовно відповідача виявилися цілком безрезультатними та не привели до припинення насильства щодо позивача. Добровільно звільнити житло відповідач бажання не виявив. З огляду на зазначене, з метою запобігти подальших випадків знущання, залякування та насильства щодо позивача, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та припинення права користування відповідачем спірним житлом приміщенням шляхом його виселення. Оцінюючи виселення [PERSON] з житлового приміщення на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, ураховуючи вказані обставини, суд вважає, що припинення права користування відповідачем спірним житлом шляхом його виселення відповідає такому критерію та переслідує легітимну мету. Згідноз п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача. Враховуючи, що вимоги позивача задоволенні повністю, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути фактично сплачений судовий збір за подання позовної заяви у сумі 908,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved