Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-16 00:00:00

02 лютого 2023 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості з заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якою просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість із заробітної плати у сумі 110\~948,44 грн. (яка визначена після утримання обов`язкових платежів та податків) та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.09.2022 року по день ухвалення судового рішення, розмір якого станом на 06.01.2023 року складає 127\~241,28 грн. В обґрунтування позову позивач вказав на те, що з відповідачем по справі він перебував у трудових відносинах з 17.10.2018 року, працюючи електрослюсарем підземним 5 розряду з повним робочим днем в шахті. 14.09.2022 року позивач був звільнений за власним бажанням. Після звільнення та до цього часу відповідач не провів із позивачем остаточного розрахунку, не виплативши йому заборгованість із заробітної плати в розмірі 110\~948,44 грн., яка визначена після утримання обов`язкових платежів та зборів. В день звільнення 14.09.2022 року позивач працював, а тому саме 14.09.2022 року відповідач зобов`язаний був провести із позивачем розрахунок. Крім того, у зв`язку із не проведенням остаточного розрахунку позивач вважає, що відповідачу необхідно сплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 15.09.2022 року по день винесення рішення, розмір якого станом на 06.01.2023 року становить 127\~241,28 грн., тому позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою. Ухвалою суду від 23 лютого 2023 у справі відкрито спрощене позовне провадження, справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 23.02.2023 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. З урахуванням вимог ст.ст.19,274,276,277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; особи, які беруть участь у справі, не викликались. 13 березня 2023 року від представника відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач Державне підприємство «Вугільна компанія «Краснолиманська» позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне. Позивач звільнений з підприємства 14.09.2022 року наказом №2275/к за ч.1 ст.38 КЗпП України за власним бажанням. Позивачу в якості сум, що підлягають сплаті при звільненні, нараховано всього 110\~948,44 грн. Суми в наданих позивачем довідках зазначені після обов`язкових утримань до сплати, тобто вже з утриманням підприємством з цих сум обов`язкових податків та зборів. 14 вересня 2022 року позивачу була видана трудова книжка. Отримавши на руки трудову книжку у відділі кадрів підприємства, позивач повинен був звернутися до каси бухгалтерії з письмовою заявою для повного розрахунку. Але, з невідомих причин, позивач до бухгалтерії не звернувся та остаточний розрахунок, який належним чином був нарахований на день його звільнення, не отримав. Не звертався позивач до бухгалтерії підприємства або до керівництва підприємства з вимогою про розрахунок і в подальшому. Ні при звільненні, ні під час отримання трудової книжки позивачем будь-яких вимог до відповідача з приводу розрахунку не заявлялось, тобто позивач фактично погодився з проведеним остаточним розрахунком заборгованості по заробітній платі на розсуд відповідача. Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідач також вважає безпідставними, оскільки сам факт існування затримки розрахунку при звільненні позивачем не доведений. Відповідач також вважає, що період затримки розрахунку виплат, належних працівникові при звільненні, слід рахувати з наступного дня після отримання відповідачем позовної заяви, тобто з 02.03.2023 року. Кошти, які є в наявності у ДП «ВК «Краснолиманська» на теперішній час спрямовуються перш за все на цілі, пов`язані з підтримкою економіки підприємства. Середньоденний заробіток позивача за останні два місяці складає 1\~570,67 грн. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. У зв`язку з викладеним просив відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , з 17.10.2018 року працював у Державному підприємстві «Вугільна компанія «Краснолиманська», що підтверджується копією трудової книжки останнього серії [NUMBER] (а.с.5-6). Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. 14.09.2022 року на підставі наказу №2275/к від 14 вересня 2022 року [PERSON] було звільнено з посади електрослюсаря підземного 5 розряду з повним робочим днем в шахті, за власним бажанням, згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України, що також підтверджується копією трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] . Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. У частині 1 статті 116 КЗпП України закріплено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Однак, відповідач при звільненні так і не провів з позивачем остаточний розрахунок та не виплатив позивачу нараховану йому заробітну плату. При цьому, всі наведені у відзиві на позовну заяву твердження сторони відповідача про те, що відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок у зв`язку з тим, що позивач ні при звільненні, ні після цього, не звертався до відповідача з заявами про проведення остаточного розрахунку, суд до уваги не приймає, такі обставини жодним чином не звільняють відповідача як роботодавця від передбаченого законом обов`язку у день звільнення провести з позивачем як працівником остаточний розрахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення має ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України. Разом з тим, за період з грудня 2019 року по вересень 2022 року відповідач не в повному обсязі виплачував позивачу нараховану йому заробітну плату. Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно довідки № 01/11-315/8 від 16.12.2022 року, виданої Державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська», вбачається, що Державне підприємство «Вугільна компанія «Краснолиманська» має перед [PERSON] заборгованість з виплати заробітної плати за період з грудня 2019 року по вересень 2022 року, а саме: грудень 2019 року 518,79 грн., січень 2020 року 8\~732,57 грн., лютий 2020 року 7\~700,59 грн., березень 2020 року 8\~672,57 грн., квітень 2020 року 8\~773,46 грн., квітень 2021 року 1\~670,43 грн., травень 2021 року 7\~338,37 грн., червень 2021 року 72,35 грн., липень 2021 року 977,11 грн., вересень 2022 року 66\~492,20 грн. (а.с.7). Отже, з вищевказаної довідки вбачається, що заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі становить 110\~948,44 грн. та вказана заборгованість визначена вже за вирахуванням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів, тобто є сумою, яка належить позивачу до виплати. За таких обставин, суд вважає необхідним стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 110 948,44 грн., без утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, а отже позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Вирішуючи питання щодо розміру заробітної плати, яка повинна бути стягнута за рішенням суду шляхом негайного виконання, суд виходить з наступних розрахунків: розмір заборгованості по заробітній платі, який стягнуто судом 110 948,44 грн.; період стягнення дорівнює 10 місяців. Отже, розмір заробітної плати який підлягає стягненню шляхом негайного виконання за один місяць становить: 110 948,44 / 10 = 11\~094,84 грн., без утримання з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи викладене, позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.09.2022 року, тобто з дня, наступного за днем звільнення, по день фактичного розрахунку. Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно довідки № 01/11-315/7 від 16.12.2022 року, виданої Державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська», середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 1\~570,80 грн. (а.с.8). Кількість робочих днів за період з 15.09.2022 року і по 06.01.2023 року складає 81 день з яких: вересень 2022 року 12 днів, жовтень 2022 року 21 день, листопад 2022 року 22 день, грудень 2022 року 21 день, січень 2023 року 5 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 15.09.2022 року і по 06.01.2023 року включно складає 127\~241,28 грн. (1\~570,88 грн. х 81 днів = 127 241,28 грн.). Отже, суд приходить до переконливого висновку, що з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь [PERSON] слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 127 241,28 грн., а тому позовні вимоги [PERSON] в цій частині також підлягають задоволенню. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги майнового характеру про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволені на суму 110\~948,44 грн. та позивач був звільнений від сплати судового збору за цими позовними вимогами на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», то з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1 109,48 грн. Крім того, оскільки позовні вимоги майнового характеру про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за які позивачем було сплачено судовий збір, задоволені на загальну суму 127\~241,28 грн., то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 1\~272,41 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved