Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-05 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування. Свої вимоги мотивував тим, що 08 липня 2019 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Mitsubishi», д/н [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та автомобіля марки «Газ 2410», д/н [NUMBER] , під керуванням відповідача, цивільно-правова відповідальність якого застрахована у Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.». 12 липня 2019 року [PERSON] подав до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.» заяву про виплату страхового відшкодування. 29 липня 2019 року постановою Дніпровського районного суду м. Києва відповідача визнано винним у скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, ст. 122-4 КпАП. Згідно страхового акту № 19.59.0656253-5177 від 01 жовтня 2019 року заявлена подія є страховим випадком за Полісом № АО0656253 від 08 червня 2019 року виплата страхового відшкодування підлягає у розмірі 14 594,89 грн. Згідно платіжного доручення № 10522 від 23 жовтня 2019 року Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.» перераховано страхове відшкодування в сумі 14 594,89 грн. 14 травня 2021 року між Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.» та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено договір № 1/АК про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор передав, а новий кредитор набув права вимоги за укладеними договорами страхування і понесеними судовими витратами, зокрема, за справою № № 19.59.0656253-5177/1 щодо боржника [PERSON] . 01 грудня 2021 року між Фізичною особою-підприємцем [PERSON] та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено договір № 1/1/АК про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор передав, а новий кредитор набув права вимоги за укладеними договорами страхування і понесеними судовими витратами, зокрема, за справою № № 19.59.0656253-5177/1 щодо боржника [PERSON] . У зв`язку з чим просить стягнути з відповідача у відшкодування збитків, понесених у результаті виплати страхового відшкодування у розмірі 14 594,89 грн. та судові витрати. Згідно вимог ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. 08 липня 2019 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Mitsubishi», д/н [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та автомобіля марки «Газ 2410», д/н [NUMBER] , під керуванням відповідача, цивільно-правова відповідальність якого застрахована у Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.» (а.с. 8, 9, 18, 19, 20-21, 22, 29). 12 липня 2019 року [PERSON] подав до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.» заяву про виплату страхового відшкодування (а.с. 10). 29 липня 2019 року постановою Дніпровського районного суду м. Києва відповідача визнано винним у скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, ст. 122-4 КпАП (а.с. 7). Згідно страхового акту № 19.59.0656253-5177 від 01 жовтня 2019 року заявлена подія є страховим випадком за Полісом № АО0656253 від 08 червня 2019 року виплата страхового відшкодування підлягає у розмірі 14 594,89 грн. (а.с. 11, 12). Згідно платіжного доручення № 10522 від 23 жовтня 2019 року Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.» перераховано страхове відшкодування в сумі 14 594,89 грн. (а.с. 13). 14 травня 2021 року між Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.» та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено договір № 1/АК про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор передав, а новий кредитор набув права вимоги за укладеними договорами страхування і понесеними судовими витратами, зокрема, за справою № № 19.59.0656253-5177/1 щодо боржника [PERSON] (а.с. 30-32, 33-34, 35). 01 грудня 2021 року між Фізичною особою-підприємцем [PERSON] та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено договір № 1/1/АК про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор передав, а новий кредитор набув права вимоги за укладеними договорами страхування і понесеними судовими витратами, зокрема, за справою № № 19.59.0656253-5177/1 щодо боржника [PERSON] (а.с. 37- 39, 40-41, 42). Позивач просить стягнути з відповідача у відшкодування в порядку регресу шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 14 594 грн. 89 коп. Представник позивача в обґрунтування позовних вимог посилався на самовільне залишення відповідачем місця дорожньо-транспортної пригоди. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Представник відповідача скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, відповідно до якого позовні вимоги не взнав повністю, оскільки позивачем не надано належних доказів наявності у нього права бути кредитором. Крім того, позивач у позові зазначає, що він звертається з позовними вимогами в порядку регресу, однак з предмету спору та з обставин можна прийти висновку, що у даному випадку діє суброгаційний порядок. Також позивач на день звернення до суду - 08 листопада 2022 року пропустив строк позовної давності, оскільки початком перебігу строку позовної давності є час настання страхового випадку - 08 липня 2019 року. Представник позивача скористалася своїм правом подачі відповіді на відзив, відповідно до якої зазначила, що строк позовної давності при регресі обчислюється з моменту здійснення відповідної виплати страхового відшкодування. Крім того, набуття, реалізація чи передача набутих прав та вимог не є одним із видів чи частиною його страхової діяльності, а тому юридично значимі дії щодо передачі таких прав іншій особі чи звернення з регресною вимогою не потребують наявності відповідно ліцензії. Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 1191 ЦК України та п.38.2.1 ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що особа яка відшкодувала шкоду завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Згідно ст. 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до п.п. 38.1, 38.1.1 ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: а) якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; б) якщо він керував транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії; в) якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником); г) якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху; ґ) якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону; д) якщо страховий випадок настав з використанням забезпеченого транспортного засобу в період, не передбачений договором внутрішнього страхування (при укладенні договору страхування з умовою використання транспортного засобу в період, передбачений договором страхування). Отже, зазначеним Законом прямо встановлено порядок стягнення коштів, виплачених страховиком на відшкодування шкоди особі, потерпілій у ДТП, саме, в порядку регресу, якщо така шкода спричинена власником транспортного засобу, який після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач просив відшкодувати кошти в порядку регресу на підставі положень ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та статті 1191 ЦК України. Вирішуючи по суті спір, який виник між сторонами, суд виходить з того, що позивач, сплативши страхове відшкодування потерпілій стороні у дорожньо-транспортній пригоді, набув право вимоги саме у порядку регресу до відповідача. Щодо твердження представника відповідача про пропущення строку позовної давності і відмови в задоволенні позову з цієї підстави та застосування до даного спору суброгації, суд вважає таке. Поняття "суброгація" застосовується виключно у правовідносинах з майнового страхування. Спірні відносини не ґрунтуються на зобов`язаннях, що випливають з договору майнового страхування. Тому, посилання відповідача на те, що у даних спірних правовідносинах необхідно застосовувати норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування" є помилковим та необґрунтованим. У п. 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року №4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", роз`яснюється, що при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття "регрес" та "суброгація". Наприклад, у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов`язанні (заміна активного суб`єкта) зі збереженням самого зобов`язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов`язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. При цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК), а також статтею 38 Закону № 1961-IV, а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК і статті 27 Закону України "Про страхування" встановлено особливий правовий режим. При суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі - з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування. Розмір страхового відшкодування визначається за правилами, встановленими у договорі страхування. Страховик не має права вимагати від завдавача шкоди суму, яку він виплатив страхувальнику у зв`язку з порушенням умов договору страхування. Проценти, неустойка виплачуються страховиком через несвоєчасне виконання ним власного зобов`язання перед страхувальником (стаття 992 ЦК) і не можуть бути стягнуті у порядку суброгації з особи, винної в завданні шкоди. Також у порядку суброгації страховик може стягнути із завдавача шкоди лише ту суму, яку він сам виплатив страхувальнику. Оскільки при суброгації відбувається заміна особи в зобов`язанні, тому з урахуванням положення статті 515 ЦК суброгація застосовується лише до майнового страхування. Отже, у випадку регресу одне зобов`язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. Регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК), а також статтею 38 Закону №1961-ІV, а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК і статті 27 Закону України "Про страхування" встановлено особливий правовий режим. При суброгації строк позовної давності обчислюється з моменту дорожньо-транспортної пригоди, а при регресі - моментом здійснення відповідної виплати страхового відшкодування, з огляду на таке. Деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоди (статті 11, 599, 1166 ЦК України). Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник). Разом з тим правила регулювання таких зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою, за умови, що законом передбачено такий обов`язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала. При цьому за статтею 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Таким чином, після виконання особою, що не завдавала шкоди, свого обов`язку з відшкодування потерпілому шкоди, завданої іншою особою, потерпілий одержує повне задоволення своїх вимог, і тому первісне деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням (стаття 599 ЦК України). Отже, первісне (основне) деліктне зобов`язання та зобов`язання, що виникло з регресної вимоги, не можуть виникати та існувати одночасно. Викладене узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду України від 05 квітня 2017 у справі № 6-2806цс16. У п. 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року №4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", зазначено, що за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред`явлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1191 ЦК особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові. З винної особи за регресною вимогою стягується розмір визначеного відшкодування за зобов`язанням з відшкодування шкоди, а якщо законом встановлено межі відшкодування або межі відповідальності винної особи, то витрати з такої особи стягуються у цих межах. Регресну вимогу може бути пред`явлено протягом трьох років із дня виконання зобов`язання про відшкодування шкоди (відшкодування в натурі, виплати суми періодичних платежів тощо). Також, Верховний Суд у постанові № 200/13392/13-ц від 10 січня 2019 року зробив висновок по те, що строк позовної давності при регресі починає обчислюватися з того моменту, коли страховик виплатив відшкодування. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Оскільки страхове відшкодування потерпілій у дорожньо-транспортній пригоді особі виплачено Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.» 23 жовтня 2019 року, перебіг строку позовної давності необхідно обчислювати саме з цієї дати. До суду позивач звернувся з позовом 18 листопада 2022 року (а.с. 48). Однак відповідно до п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Карантин в Україні було встановлено з 12 березня 2020 року і було не одноразово продовжено, на даний час його продовжено до 30 квітня 2023 року. Отже, оскільки перебіг строку позовної давності почався 23 жовтня 2019 року, а з 12 березня 2020 року і по теперішній час на території України діє карантин, тому суд приходить висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності. Судом встановлено, що Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай.», правонаступником якого є позивач, перераховано страхове відшкодування у відшкодування шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталася з вини відповідача, який самовільно залишив місце дорожньо-транспортної пригоди у загальному розмірі 14 594,89 грн. За встановлених обставин позовні вимоги Фізичної особи-підприємця [PERSON] до [PERSON] про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування підлягають задоволенню повністю: стягнути з [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , проживаючого за адресою: [ADDRESS] , на користь Фізичної особи-підприємця [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , проживаючої за адресою: [ADDRESS] , у відшкодування в порядку регресу шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 14 594 (чотирнадцять тисяч п`ятсот дев`яносто чотири) грн. 89 коп. Також, позивач просив про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. 01 грудня 2021 року між позивачем та адвокатом Каплею Аліною Степанівною було укладено договір № 2 про надання правової допомоги (а.с. 44-45). Вартість витрат на правову допомогу позивач підтверджує актом приймання-передачі послуг від 11 жовтня 2021 року за договором про надання правової допомоги № 2 від 01 грудня 2021 року (а.с. 46). Відповідач не скористався своїм правом подачі заяви про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Нормами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Отже, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Outcome: approved