Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-13 00:00:00

[PERSON] через систему «Електронний суд» 28.12.2022 року звернувся до суду із позовом, в якому просить зобов`язати [PERSON] надіслати Голові Служби безпеки України та начальнику Управління СБ України у Львівській області спростування щодо поширеного ним факту у листі від 04.12.2022 року про вимагання у сім`ї [PERSON] юрисконсультом Управління СБ України у Львівській області [PERSON] неправомірної вигоди у сумі 20000 грн. наприкінці 2021 року за неподання позову до суду про стягнення із [PERSON] безпідставно набутих грошових коштів, та стягнути на його користь із [PERSON] моральну шкоду в розмірі 1 грн. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що 12.12.2022 року на електронну адресу Служби безпеки України (далі СБ України) надійшла заява [PERSON] від 04.12.2022 року, яка в подальшому була т.в.о.\~Голови СБ\~України скерована для розгляду начальнику Управління Служби безпеки України у Львівській області (далі Управління СБ України у Львівській області), в якій відповідач просив провести службове розслідування щодо наявності у юрисконсульта Управління СБ України у Львівській області Деркача А.І. повноважень на здійснення збору конфіденційної інформації та проведення оперативно-розшукових заходів відносно [PERSON] та його родини. При цьому, в даній заяві [PERSON] зазначив про те, що [PERSON] , перед поданням позовної заяви до суду, звертався до родини відповідача з вимаганням надати йому неправомірну вигоду у розмірі 20000 грн. за неподання позову до суду з приводу визнання договору оренди квартири від 15.07.2017 року, за адресою: [ADDRESS] , нікчемним та стягнення з дружини відповідача [PERSON] безпідставно набутих коштів. На переконання позивача, вказаними діями [PERSON] намагався відкрито його дискредитувати перед керівництвом та колегами, навмисно зазначивши видуманий факт про нього, чим наніс шкоду його діловій репутації та завдав йому моральної шкоди, а саме порушення сну та панічні переживання, у зв`язку з необхідністю надання пояснень керівництву. Також [PERSON] зазначає, що 02.12.2021 року ним було скеровано рапорт начальнику Управління СБ України у Львівській області, в якому він просить дозволу на подачу до Залізничного районного суду м.Львова позовної заяви до [PERSON] , з метою захисту Управління СБ України у Львівській області, про стягнення з неї безпідставно набутих коштів в розмірі 40937,58 грн., що підтверджує факт того, що всі його дії були погоджені заздалегідь з керівництвом, а тому вплинути на неподання такого позову він не міг. Стверджує, що жодним чином не спілкувався з відповідачем та його родиною, та не вимагав надання йому неправомірної вигоди, а тому відповідно до ст.277 ЦК України, просить зобов`язати відповідача спростувати поширену ним недостовірну інформацію та стягнути з нього моральну шкоду в розмірі 1 грн. Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 13.02.2023 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. У вказаний строк відповідачем [PERSON] 27.02.2023 року подано суду відзив на позовну заяву, в якому він просить заявлені до нього позовні вимоги залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність таких, оскільки позивачем не надано жодного доказу на підтвердження висновків останнього щодо його сумлінного несення військової служби, отримання заохочень та користування авторитетом серед колег. При цьому, звертає увагу суду на те, що відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що позивачем не було зроблено. Крім того, зазначає, що [PERSON] має власну зацікавленість відносно нього та його родини, яка є необґрунтованою, тому що за результатами розгляду його заяви від 04.12.2022 року жодних заходів керівництвом Управління СБ України у Львівській області не вживалось. Щодо міркувань позивача про те, що у заяві ним не піднімалось питання перевірки факту вимагання [PERSON] неправомірної вигоди, на думку [PERSON] , є спосіб позивача відвернути увагу суду. У поданій 28.02.2023 року відповіді на відзив [PERSON] вказує, зокрема, на те, що відповідачем у відзиві на позовну заяву не було надано жодного підтвердження правдивості викладених ним недостовірних даних, що є предметом дослідження у даних спірних правовідносинах. Крім цього, зазначає, що згідно з положеннями ст.277 ЦК України та ст.10 ЦПК України, обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, однак позивач має право надати докази недостовірності поширеної інформації. Щодо аргументів відповідача про те, що Управління СБ України у Львівській області не вживались заходи щодо поданої ним заяви від 04.12.2022 року, то це не відповідає дійсності. Так, керівництвом Управління СБ України у Львівській області не проводилось службове розслідування, однак з`ясування обставин щодо факту вимагання неправомірної вигоди здійснювалось, що підтверджує надання [PERSON] пояснень у вигляді рапорту. На підставі наведеного, просить позовні вимоги до [PERSON] задовольнити. Клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, тому відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України та ч.5 ст.279\~ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в справі матеріалами. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, дослідивши надані у справі докази та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1, 2 ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання\~доказів у\~цивільних справах\~не є\~обов`язком суду,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Статтями 12, 81\~ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту ст.76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] проходить військову службу в Управлінні СБ України у Львівській області та з кінця 2020 року також, як юрисконсульт юридичного сектору Управління СБ України, здійснює представництво та захист інтересів СБ України та Управління СБ України. Також встановлено, що між СБ України, Управлінням СБ України та колишнім військовослужбовцем СБ України [PERSON] , військовослужбовцем Управління СБ України у Львівській області [PERSON] протягом останніх двох років виникали численні спори, які вирішуються в судовому порядку. 05.12.2022 року на електронну адресу СБ України у Львівській області надійшла заява [PERSON] від 04.12.2022 року, яка в\~подальшому була\~скерована т.в.о.\~Голови СБ\~України до\~Управління СБ\~України у\~Львівській області,\~куди надійшла\~12.12.2022\~року, в якій відповідач просив провести службове розслідування відносно [PERSON] та [PERSON] щодо наявності в останніх повноважень, визначених їхніми посадовими інструкціями на здійснення збору конфіденційної інформації чи проведення оперативно-розшукових та контррозвідувальних заходів щодо нього та його родини. Крім того, в такій заяві відповідач зазначив, що наприкінці 2021 року, [PERSON] було виявлено, що договір про оренду житла, укладений між дружиною [PERSON] [PERSON] та [PERSON] є нікчемним, і перед поданням позову до суду, він звернувся до його родини та вимагав 20000 грн., за неподання такого позову, на що йому було відмовлено та повідомлено, що безпідставно набуті кошти будуть повернуті виключно за рішенням суду. Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні статті 10 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Частиною четвертою статті 32 Конституції України передбачено, що\~\~кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. У\~постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. За змістом\~ст.277 ЦК України\~фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію, у такий же спосіб, у який вона була поширена. Тлумачення ст.277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Згідно з положеннями статей 277 та 302 ЦК, позивач повинен довести факт поширення відповідачем інформації, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації (пункт 36 постанови Верховного Суду від 07.04.2021 у справі № 910/1255/20). Судом встановлено,\~що інформація, яка є предметом дослідження в даних правовідносинах, була викладена відповідачем у заяві від 04.12.2022 року, яка була ним скерована на електронну пошту СБ України, та в подальшому передана т.в.о. Голови СБ України для розгляду за належністю до Управління СБ України у Львівській області (а.с.11 зворот, а.с.12). Таким чином, аналізуючи наведене, суд вважає, що позивачем доведено факт поширення відповідачем інформації, так як така була викладена у заяві та доведена до відома хоча б одній особі. Відповідно до частини другої\~статті 30 Закону України «Про інформацію»\~оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться. У пункті 6.26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 року у справі 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19), викладено правовий висновок про те, що не можна визнати інформацію такою, що має характер оціночних суджень, якщо ця інформація стосується конкретних подій, конкретної особи (позивача) та подається як установлений факт, тобто повідомляється чітко, точно та є констатацією факту. Подібних за змістом правових висновків, Верховний Суд дійшов у постановах: від 11 грудня 2019 року у справі № 757/46387/15-ц, від 06 березня 2019 року у справі № 760/2753/17-ц, від 07 листопада 2019 року у справі № 344/3331/16-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 483/1556/16-ц. Статтею 10 Конвенції передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до п.2 ст.10 Конвенції, вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Отже, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд повинен визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Так, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом (постанови Верховного Суду від 01.10.2019 року у справі №910/13556/18, від 21.11.2019 року у справі №927/791/18, від 18.03.2021 року у справі №927/791/18). Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2016 року у справі №61561/08 «Інститут економічних реформ проти України» вказано на відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями, зокрема про те, що існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції. Отже, вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суд повинен перевірити, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження щодо позивача. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку. Установивши, що відповідач [PERSON] довів до відома СБ України інформацію про те, що «наприкінці минулого року, [PERSON] було виявлено, що договір про оренду житла, укладений моєю дружиною з [PERSON] є нікчемним та перед поданням позову до суду, [PERSON] звертався до моєї родини та за неподання судового позову вимагав 20 тис. грн. нащо нами було повідомлено, що повернемо безпідставно отримані кошти виключно за рішенням суду, що й було здійснено відповідно до квитанції від 28.11.2022», та проаналізувавши її зміст, суд вважає, що вона не є оціночним судженням, а містить твердження щодо позивача, яке може бути перевірене. Аналіз всього наведеного дає підстави суду дійти висновку про те, що поширена відповідачем інформація у заяві від 04.12.2022 року містить конкретні факти, носить стверджувальний характер, має на меті формування негативного образу позивача та вчинення ним діянь, що мають ознаки кримінального правопорушення. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи. Cуд бере до уваги, що обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, а негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Разом з тим, відповідачем не було надано жодних доказів того, що поширена ним інформація відповідає дійсності. У зв?язку з наведеним, суд дійшов висновку, що викладені відповідачем у заяві від 04.12.2022 року твердження щодо вимагання в нього позивачем неправомірної вигоди є недостовірними, а тому такі підлягають спростуванню. Водночас, суд бере до уваги те, що позивач повинен довести, що внаслідок поширення недостовірної інформації було порушено його особисті немайнові права. Як зазначає [PERSON] в позовній заяві, поширення такої інформації відповідачем завдало шкоду його репутації та авторитету, підірвало довіру до нього, оскільки після такої заяви, вважають, що він може бути пов`язаний з корупційними діями, що насправді є неправдивим фактом, та в подальшому впливатиме на його кар`єру та стосунки з людьми. Так, як вбачається з відповіді наданої відповідачу від 29.12.2022 року (а.с.66), керівництвом Управління СБ України у Львівській області не проводилось службове розслідування, оскільки збір конфіденційної інформації відносно [PERSON] та його родини не здійснювався. При цьому, суд звертає увагу, що незважаючи на той факт, що [PERSON] у його заяві від 04.12.2022 року було ініційовано лише проведення службового розслідування щодо збору конфіденційної інформації та проведення оперативно-розшукових заходів відносно нього, [PERSON] надавав свої пояснення з приводу вимагання неправомірної вигоди у вигляді рапорту (а.с.10). Отже, з`ясування обставин зі сторони керівництва Управління СБ України у Львівській області щодо факту вимагання [PERSON] неправомірної вигоди у родини [PERSON] було здійснено, що підтверджується наданням пояснень [PERSON] з цього приводу у вигляді рапорту. Відтак, судом встановлено, що внаслідок поширення недостовірної інформації [PERSON] було порушено особисті немайнові права [PERSON] , тому позовна вимога про захист честі, гідності та ділової репутації є підставною та підлягає до задоволення. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Чинне законодавство не містить вичерпного переліку обставин, за яких можна вважати, що особі заподіяно моральної шкоди. Розмір компенсації моральної шкоди залежить від характеру діяння особи, яка її заподіяла, а також від негативних наслідків через порушення немайнових прав позивача. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Враховуючи, що матеріалами справи доведено обставини поширення відповідачем недостовірної інформації відносно позивача, тобто наявність самого факту порушення відповідачем особистих немайнових прав позивача, наслідком чого є завдання моральної шкоди у вигляді приниження ділової репутації позивача, відтак позовна вимога в частині стягнення 1 грн. моральної шкоди також підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1, 6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з пп.5 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» позивачу належало сплатити судовий збір у розмірі 3473,40 (2481+992,40) грн. Проте, враховуючи, що позов подано через систему «Електронний суд», то згідно з ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір», яка передбачає, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору, то позивачу слід було сплатити 2778,72 грн. Відтак, судовий збір в розмірі 2778,72 грн., від сплати якого позивач був звільнений згідно з п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved