Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення від спадкування. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка є племінницею [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої входить квартира [ADDRESS] , що належала померлому на праві власності. У встановлений законом строк позивачка звернулась до П`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Спадкоємцем І черги після померлого [PERSON] є його дочка - відповідачка [PERSON] . Із заявою про прийняття спадщини після смерті батька звернулась також і відповідачка. Однак позивач вважає, що відповідачка повинна бути усунута від спадкування, оскільки [PERSON] при житті сильно хворів, проходив складний та довготривалий курс лікування, йому було проведено відповідне хірургічне втручання, причина смерті [PERSON] - злоякісне новоутворення передміхурової залози. Спадкодавець був особою похилого віку, непрацездатним і потребував особливого догляду, про що свідчать наявні документи з медичних установ, у зв`язку з чим потребував сторонньої допомоги, не міг самостійно себе обслуговувати, готувати їжу, виходити на вулицю, а тому повний догляд за ним здійснювала позивачка. Також позивачка забезпечувала систематичне лікування дядька в медичних установах, готувала їжу, прибирала за ним, водила на прогулянки. Поховання [PERSON] було здійснено за рахунок позивачки, після смерті дядька позивачка здійснювала за власний рахунок комунальні платежі за квартиру. Натомість за життя батька відповідачка взагалі не була присутня в його житті, не відвідувала його, не телефонувала, не турбувалась про нього, не цікавилась його життям, не була присутня при його похованні, не була знайома з позивачкою. Під час хвороби батька відповідачка ухилялась від надання йому фізичної, моральної допомоги, не надавала грошей для придбання ліків, ухилялась від спілкування, хоча жодних перешкод для цього не було, відповідач мала можливість допомагати батьку. Дана бездіяльність свідчить про свідоме ухилення відповідача від надання батьку допомоги при можливості її надання. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить усунути від права на спадкування за законом [PERSON] після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 09.06.2022 року задоволено заяву позивача про витребування доказів. 27.09.2022 року до суду надійшов відзив представника відповідача на позов. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача вказує про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а тому підстав для усунення відповідача від права на спадкування немає. У судовому засіданні позивачка та представник позивачки позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у Відзиві на позов. Також представник відповідача зазначив, що відповідачка постійно спілкувалась з батьком, приїздила до нього до 2014 року. Після того, як територія м. Луганська була окупована, відповідачка не мала можливості приїздити до м. Києва та зустрічатися з батьком, але постійно спілкувалась з ним телефоном і останній ніколи не повідомляв про те, що йому потрібна будь-яка допомога. На підставі викладеного представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить проводити розгляд справи в його відсутність. Вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки, представника відповідача, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Позивачка [PERSON] є племінницею померлого [PERSON] , що підтверджується матеріалами спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] . Відповідачка [PERSON] є рідною дочкою померлого [PERSON] , що підтверджується матеріалами спадкової справи, та відповідно спадкоємцем І черги за законом після смерті батька. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на спадкове майно, у тому числі на квартиру [ADDRESS] , що належала померлому на праві власності. В установлений законом строк позивачка та відповідачка звернулися до П`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , у зв`язку з чим була відкрита спадкова справа № 755/2021. У своїх позовних вимогах [PERSON] посилається на те, що [PERSON] при житті сильно хворів, проходив складний та довготривалий курс лікування, йому було проведено відповідне хірургічне втручання, причина смерті [PERSON] - злоякісне новоутворення передміхурової залози. Спадкодавець був особою похилого віку, непрацездатним і потребував особливого догляду, про що свідчать наявні документи з медичних установ, у зв`язку з чим потребував сторонньої допомоги, не міг самостійно себе обслуговувати, готувати їжу, виходити на вулицю, а тому повний догляд за ним здійснювала позивачка. Натомість за життя батька відповідачка взагалі не була присутня в його житті, не відвідувала його, не телефонувала, не турбувалась про нього, не цікавилась його життям, не була присутня при його похованні, не була знайома з позивачкою. Під час хвороби батька відповідачка ухилялась від надання йому фізичної, моральної допомоги, не надавала грошей для придбання ліків, ухилялась від спілкування, хоча жодних перешкод для цього не було, відповідач мала можливість допомагати батьку. Дана бездіяльність свідчить про свідоме ухилення відповідача від надання батьку допомоги при можливості її надання. Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного. Згідно із статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно із статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частини першої статті 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Частиною п`ятою статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням, передусім, характеру поведінки відповідача. Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. При цьому відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2019 року у справі № 752/12158/14-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 25 березня 2019 року по справі № 766/810/17, від 11 лютого 2019 року по справі № 756/11676/16-ц. Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається, як на підставу усунення відповідача від права на спадкування, на наявність обставин, визначених у ч. 3 ст. 1224 Цивільного кодексу України, а саме мотивує тим, що відповідач, як дочка спадкодавця, проживала окремо від батька, життям та здоров`ям батька не цікавилась, будучи обізнаною про стан здоров`я батька, який перебував у важкому безпорадному стані тривалий час, не виконувала своїх обов`язків, передбачених Сімейним кодексом України, не надавала матеріальну та фізичну допомогу, що дає підстави для усунення відповідача, як спадкоємця першої черги за законом, від права на спадкування майна після смерті батька. Як вбачається з письмових матеріалів справи, причиною смерті [PERSON] є злоякісне новоутворення передміхурової залози, що підтверджується довідкою про причину смерті від 08.09.2021 року. Також з наданих суду доказів вбачається, що [PERSON] у період з 13.08.2009 року по 26.08.2009 року знаходився у хірургічному відділенні Козятинської районної лікарні з приводу доброякісної гіперплазії, була проведена операція 18.08.2009 року, що підтверджується відповідною довідкою та виписним епікризом. Крім того, при житті [PERSON] проходив обстеження МРТ та здійснював лабораторні дослідження, що підтверджується відповідними результатами досліджень, що були надані стороною позивача. Будь-яких інших медичних документів на підтвердження стану здоров`я [PERSON] суду надано не було. Допитані судом свідки пояснили наступне. Так, свідок [PERSON] , який є сином позивачки, у судовому засіданні пояснив, що [PERSON] тривалий час хворів, вся їх сім`я допомагала йому, оскільки він потребував догляду приблизно з 2019 року. Коли [PERSON] звертався за допомогою, то він возив його до лікарні, на пошту, до магазину та ринку за продуктами. Похованням [PERSON] займалась вся їх родина. Останні 2-3 тижні [PERSON] перебував у дуже важкому стані, у зв`язку з чим мати [PERSON] перебувала з ним постійно. Свідок [PERSON] , який є сином позивачки, у судовому засіданні пояснив, що [PERSON] довгий час хворів, потребував допомоги. Останні 2-3 тижні його мати [PERSON] постійно перебувала з [PERSON] . Загалом [PERSON] хворів приблизно з 2017 року, спочатку мав проблеми з ногами, потім у нього був рак, у зв`язку з чим він потребував сторонньої допомоги, яку надавала йому вся їх сім`я. Останній рік [PERSON] вже майже не вставав, йому було складно себе обслуговувати. Свідок [PERSON] , який є чоловіком позивачки, у суді пояснив, що після виходу на пенсію у [PERSON] виявили рак, він возив дядьку на операцію. У 2017 році у [PERSON] почалися проблеми з ногами, у 2019 році - загострився рак. Приблизно 2-3 останніх тижні перед смертю його дружина постійно знаходилася з [PERSON] , доглядаючи за ним. Також свідок зазначив, що [PERSON] постійно звертався до їх сім`ї за допомогою, він возив дядьку до лікарні, аптеки, на ринок, пошту, іноді готували йому їсти. [PERSON] став погано ходити приблизно за 2-3 місяці до смерті. До цього у нього періодично бували загострення і тоді він не мав можливості виходити на вулицю, йому важко було пересуватися. Суд звертає увагу, що відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як встановлено при розгляді справи, [PERSON] при житті, дійсно, мав ряд захворювань, що підтверджується відповідними медичними документами. В той же час стороною позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що останній перебував у безпорадному стані, потребував сторонньої допомоги у зв`язку із своїм станом здоров`я. Надані позивачкою письмові докази жодним чином не підтверджують факт перебування [PERSON] у важкому стані, що свідчило б про безпорадність такого стану, а також той факт, що останній потребував сторонньої допомоги, у тому числі допомоги своєї дочки [PERSON] . Також слід зазначити, що жоден з наданих суду медичних документів не містить лікарського висновку про стан здоров`я [PERSON] за останні роки, інформації про те, що він потребував стороннього допомоги, у зв`язку з перебуванням у безпорадному стані. Також [PERSON] не було встановлено групу інвалідності, а також він не перебував на стаціонарному лікуванні у зв`язку із наявними у нього захворюваннями. Наведене вище дає можливість зробити висновок про те, що позивачем не доведено наявність підстав для застосування ч. 5 ст. 1224 ЦК України, що давали б підстави вважати, що [PERSON] перебував у безпорадному стані та потребував сторонньої допомоги. Що стосується посилання позивачки на те, що відповідачка умисно ухилялася від надання допомогу своєму батьку, то слід зазначити наступне. Як встановлено при розгляді справи, відповідачка [PERSON] зареєстрована та проживає у м. Луганськ. З квітня 2014 року м. Луганськ контролюється окупаційною адміністрацією російської федерації в окупованих районах Луганської області. Крім того, м. Луганськ включено Верховною Радою України до переліку міст з тимчасово окупованої території. Як зазначав у своїх поясненнях представник відповідача, до 2014 року відповідачка приїздила до м. Києва, зустрічалася з батьком, спілкувалася з ним, але після 2014 року приїзд до м. Києва відповідачка був дуже ускладнений, а тому вона приїздила лише 1 раз, при цьому постійно підтримувала зв`язок з батьком по телефону. Слід зазначити, що при розгляді справи стороною позивача не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] звертався за допомогою до дочки, а остання на звернення батька таку допомогу не надавала. Згідно вимог діючого законодавства ухилення особи від надання допомогу спадкодавцеві, який потребував цієї допомоги, полягає в її умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини. Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Відповідно до частин першої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. У даній справі встановлено, що [PERSON] при житті не перебував у безпорадному стані. Крім того, позивачем при розгляді справи не доведено, що [PERSON] звертався до [PERSON] з проханням про допомогу, догляд та утримання, від чого остання ухилялась. Отже, відповідач [PERSON] не вчинила умисних дій чи бездіяльності, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Наведене вище свідчить про те, що позивач не надав належних, допустимих та безспірних доказів на підтвердження одночасного настання всіх передбачених частиною п`ятою статті 1224 ЦК України обставин, що є його процесуальним обов`язком, а тому відсутні підстави для застосування такого крайнього заходу як усунення [PERSON] від права на спадкування за законом після смерті її батька [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачкою не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для усунення відповідача від права на спадкування за законом, а тому суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог [PERSON] , а тому про відмову в їх задоволенні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed