Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-09 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача, в якому просить визнати за\~нею та\~відповідачем право спільної\~сумісної власності\~подружжя на\~однокімнатну квартиру,\~що розташована\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~розділити майно,\~що є\~спільною сумісною\~власністю подружжя,\~припинивши право спільної сумісної\~власності подружжя\~на однокімнатну\~квартиру,\~що розташована\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~та визнавши право власності\~на \~частини квартири за\~нею та\~ \~частини квартири за\~відповідачем. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що з 11 липня 2008 року по 26 січня 2021 року перебувала у шлюбі з [PERSON] . Рішенням Рівненського міського суду від 26 січня 2021 року шлюб між ними розірваний. У період перебування у шлюбі за спільні кошти ними за договором купівлі-продажу від 12 березня 2012 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Коломис О.В., було придбано квартиру [ADDRESS] . Право власності на квартиру було оформлено на ім`я [PERSON] . Хоча відповідач і зазначений як титульний власник у правовстановлюючих документах на спірну квартиру та на ім`я відповідача здійснена реєстрація прав власності на нерухоме майно, з моменту придбання цього майна воно є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках. Позбавлена можливості користуватися та розпоряджатися квартирою, якою нині користується та володіє її колишній чоловік. Ухвалою від 12 квітня 2022 року позовну заяву [PERSON] суд прийняв до розгляду та відкрив спрощене провадження у справі з проведенням судового засідання з повідомленням (викликом) сторін. Протокольними ухвалами від 10 квітня 2023 року суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про перехід до розгляду справ за правилами загального позовного провадження та зупинення провадження у справі. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача позов не визнав та пояснив, що позивачем не надано доказів, що майно придбане за спільні кошти. Суд, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків. Суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] з 11 липня 2008 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26 січня 2021 року у справі № 569/13402/20. 12 березня 2012 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Коломис О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 819, придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Право власності відповідача на спірну квартиру зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 4 травня 2012 року, реєстраційний номер 6953646, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 288340863 від 3 грудня 2021 року. Відповідно до ч.1 ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим визначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Така правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується\~ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Згідно з ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України). За нормами ч.2 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Аналогічні положення містить і статті 370 ЦК України щодо виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно із роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Відповідно до положень ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускаються лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному із подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. При відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок відповідної грошової суми. У тому разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток без застосування грошової компенсації і припинення права власності одного з подружжя на його частку в такому майні, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Згідно з ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Спростовуючи презумпцію спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру відповідач покликається на те, що квартира придбана не за спільні кошти подружжя. Однак, в порушення вимог ст.12, 81 ЦПК України відповідач не надав належних та допустимих доказів, що квартира придбана за його особисті кошти. Згідно з ч.3 ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Заявою-згодою від 12 березня 2012 року, поданою приватному нотаріусу Рівненського міського нотаріального округу Коломис О.В. до укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, [PERSON] (позивач) дала згоду своєму чоловіку [PERSON] на купівлю спірної квартири та підтвердила, що вказаний правочин укладається в інтересах сім`ї. Зазначені обставини відповідачем не спростовані. Доказів придбання квартири у власних інтересах відповідач суду не надав. Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (ч.7 ст.57 СК України). Матеріали справи не містять доказів, що спірна квартира придбана за кошти, які належали особисто відповідачу. Враховуючи, що квартира [ADDRESS] сторонами придбана під час перебування у шлюбі за спільні кошти, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу шляхом визнання за кожною стороною права власності на частку квартири із припиненням права спільної сумісної власності на спірну квартиру. Оскільки позовні вимоги є обгрунтованими та доведеними достатніми доказами, позов належить задовольнити. За правилами ч.1 ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені нею та документально підтверджені витрати на оплату судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: approved