Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-03 00:00:00

25 жовтня 2021 року, [PERSON] звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовною заявою, в якій просив суд визнати відповідачів такими, що позбавлені права на користування жилим будинком, за адресою : [ADDRESS] , який знаходиться у власності позивача, а також стягнути на його користь судові витрати. В подальшому, 06.05.2022 року, [PERSON] звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовною заявою, в якій просив суд визнати розірваним з 27.03.2021 року договір найму частини жилого приміщення - кімнати площею 15 кв.м. в жилому будинку, розташований за адресою: [ADDRESS] , укладений 10.06.2011 р. між ним та [PERSON] . Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідачі не є членами його сім`ї, відповідачка має власне житло - трикімнатну квартиру загальною площею 62,8 кв.м., житловою площею 39,6 кв.м., що знаходиться за адресою : [ADDRESS] , отже має де проживати та зареєструватися. Крім того, вона добровільно залишила житловий будинок позивача, перевела дітей у Великодолинську середню школу, що підтверджується листом № 103 від 22.10.2021р. та 08.09.2021 року вивезла всі свої особисті речі, речі своїх дітей, меблі та предмети домашнього вжитку. У зв`язку з тим, що вона разом з дітьми не бажає знятися з реєстрації та зареєструватися за своїм новим місцем проживання, позивач був вимушений звернутися до суду. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 06.09.2022 року вищевказані цивільні справи № 509/5826/21 та № 509/1572/22 були об`єднані в одне провадження (т. 1 а.с. 200-201). В судовому засіданні представниця позивача повністю підтримала позовні вимоги [PERSON] , які нею були об?єднані в одній позовній заяві і просила їх задовольнити (т. 1 а.с. 214-127). В судовому засіданні, відповідачка, яка діє в своїх інтересах, та в інтересах малолітнього сина [PERSON] , [INFO] та малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] та її представник позов не визнали, у відзиві на позов зазначали, що, як подружжя, без реєстрації шлюбу проживала разом з позивачем та вела з ним спільне господарство до липня 2019 р., за час якого, у них з позивачем народилася донька [PERSON] , 2011 р.н. З 23.04.2021р. вона була вимушена тимчасово знаходитись з дітьми за іншою адресою, тому що не могла попасти в будинок за постійним місцем свого мешкання, ночувала з дітьми на роботі, тому що залишилася на вулиці. Позивач незаконним шляхом не допускав її з дітьми до свого житла, що встановлено постановою Овідіопольського райсуду Одеської області від 15.06.2021р. по справі № 509/2568/20 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, незаконно виселив її з дітьми зі свого помешкання. Вказувала, що Овідіопольським райсудом Одеської області розглядається справа за її позовом до позивача про визнання батьківства стосовно її доньки [PERSON] , а враховуючи, що він може бути визнаний батьком, існує його обов`язок щодо забезпечення її права на користування житлом, власником якого він є. У зв?язку з чим, відповідачка та її представник просили суд, відмовити в задоволенні позову повністю. Представниця 3-ої особи без самостійних вимог на предмет спору : Органу опіки та піклування в особі Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області, в судові засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надіславши до суду листа від 28.03.2023 року про слухання справи за її відсутності з додаванням висновку органу опіки та піклування Великодолинської селищної ради № 07/7-445 від 22.03.2022 року (т. 1 а.с. 231-236). Представниця 3-ої особи без самостійних вимог на предмет спору : Орган опіки та піклування в особі: Виконкому Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області в судовому засіданні позов [PERSON] визнала, але в подальшому надала листа про слухання справи за її відсутності (т. 1 а.с. 245-248). Заслухавши думку сторін та їхніх представників, дослідивши матеріали справи та додатково надані письмові докази по справі, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст.ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов?язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. До способів захисту цивільних права та інтересів віднесено визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України). У Постанові від 05.06.2018 р. у справі № 338/180/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача. Статтею 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97 передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право приватної власності є непорушним. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Статею 8 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Органи державної влади не можеть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно з законом і є необхідним у демократичному суспільстві і інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я і моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунт овувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29). Згідно з ч. 4 ст. 283 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у Постанові Великої Палати Верховного Суду України від 13.10.2020 року у справі 447/455/17 Верховний Суд зробив такий висновок - правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні із власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Верховний Суд в цій постанові також звертає увагу на те, що ЖК УРСР, прийнятий 30 червня 1983 року не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 155 ЖК України - жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством України. Відповідно до положень ст. 168 ЖК України - укладений на визначений строк договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем. Дострокове розірвання договору найму жилого приміщення з ініціативи наймодавця можливе лише за згодою наймача. Договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім`ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці. Договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо наймач або особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а також у разі систематичного невнесення наймачем квартирної плати і плати за комунальні послуги. Відповідно до ст. 810 ЦК України - за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов?язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. Відповідно до ч. 3 ст. 825 ЦК України договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім`ї. Наймодавейь повинен попередити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці. У разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла (ст. 826 ЦК). Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення на підставі заяви особи або її представника, судового рішення, яке набрало законної сили (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщення, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою), свідоцтво про смерть тощо. Суд встановив, що на підставі договору дарування від 12.09.2008 року та витягу КП «Овідіопольське РБТІ» № 20665998 від 22.10.2008 року позивач [PERSON] є одноосібним власником житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою : [ADDRESS] (т. 1 а.с. 8-11). Суд з?ясував, що 10.06.2011 року позивач уклав з відповідачкою договір найму частини вказаного жилого будинку, а саме жилої кімнати площею 15 кв.м. без оплати в тимчасове користування без визначення строку найму (т. 1 а.с. 166). [INFO] у відповідачки народилася донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , в якому батьком дитини зазначений [PERSON] та батьківство якого підтверджено неоскарженим висновком експерта № 7 від 26.01.2022 р., призначену на підставі ухвали Овідіопольського райсуду Одеської області від 29.03.2021 р., який визначено, що [PERSON] може являтися біологічним батьком дитини [PERSON] , [INFO] з ймовірністю 99,999%, таким чином, батьківство практично доведене (т. 1 а.с. 43, т. 2 а.с. 2-8). На підставі вищевказаного договору відповідачка з дитиною від першого шлюбу [PERSON] , [INFO] та донькою [PERSON] , [INFO] зареєструвала своє місце проживання за адресою : [ADDRESS] , що підтверджується довідкою № 1943 від 27.09.2021р. (т. 1 а.с. 165). В матеріалах справи мається ще одна довідка про склад сім`ї № 1918 від 17.07.2019. р., в якій відповідачка зазначена наймачем, а до складу її сім`ї входять діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (т. 1 а.с. 85). 24.03.2021 року позивач направив відповідачці рекомендованого листа про розірвання з нею договору найму від 10.06.2021 року та вимагав звільнити кімнату площею 15 кв.м. При чому, відповідачка отримала рекомендований лист 27.03.2021 року, про що свідчить її особистий підпис на рекомендованому поштовому повідомленні. Цей факт не спростований нею в судовому засіданні (т. 1 а.с. 167). 28.04.2021 року між сторонами стався конфлікт, відповідачка звернулася до ВП № 1 Одеського РУП № 2 ГУНП в Одеській області, за результатами її заяви був складений протокол про адміністративне правопорушення серії ВАБ № 574061 від 18.05.2021 року, з якого вбачається, що [PERSON] , знаходячись за адресою: [ADDRESS] , вчинив домашнє насильство економічного характеру відносно колишньої цивільної дружини [PERSON] та її двох неповнолітніх дітей [PERSON] , 2008 р.н. та [PERSON] ,2011 р.н., що виразилося в недопущенні останніх до будинку по вищевказаній адресі де вони зареєстровані. 18.05.2021 року було складено ще один протокол про адміністративне правопорушення серії ВАБ № 57403 1, з якого вбачається, що [PERSON] 01.05.2021 року, знаходячись за адресою: [ADDRESS] , вчинив домашнє насильство по відношенню до своєї колишньої цивільної дружини [PERSON] та її двох неповнолітніх дітей [PERSON] , 2008 р.н. та [PERSON] , 2011 р.н., що виразилося в недопущенні останніх до будинку по вищевказаній адресі, де вони зареєстровані. Постановою Овідіопольського районного суду Одеської області по справі № 509/2568/21 від 15.06.2021 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 22.10.2021 року по справі № 509/2568/21 - [PERSON] був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1. ст. 173-2 КУпАП і на підставі ч. 2 ст. 36 КУпАП остаточно призначено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 170 грн. та стягнуто на користь держави судовий збір у розмірі 454 грн. (т. 1 а.с. 39-41). В матеріалах справи мається висновок органу опіки та піклування Великодолинської селищної ради № 07/7-445 від 22.03.2022 року, яким визнано недоцільним визнавати дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, оскільки діти зареєстровані у спірному будинку зі згоди власника [PERSON] , а він у свою чергу, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що реєстрація дітей спричиняє перешкоди у користуванні належним йому житловим приміщенням. Стосовно [PERSON] у висновку зазначено, що вона - сама бажає знятися з реєстрації, але державний реєстратор не надає їй такої можливості без вчинення дій по відношенню до обох дітей, що підтвердила в судовому засіданні особисто відповідачка (т. 1 а.с. 114-117). В судовому засіданні встановлено, що відповідачка набула права власності в порядку спадкування за заповітом на 3-кімнатну квартиру [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 30.08.2021 року за № 389 (т. 1 а.с. 237-240). В судовому засіданні відповідачка підтвердила той факт, що у неї дійсно, на праві власності мається вищевказана спадкова квартира, в якій вона проживає спільно з дітьми, які відвідують Веоикодолинську ЗОШ та дитячий садок в смт. Великодолинське. Стосовно тверджень відповідачки про спільне проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства з позивачем до липня 2019 року, яке представниця позивача не підтвердила, суд вважає, що з огляду ухвали Овідіопольського райсуду Одеської області по справах № 509/4793/20 та № 509/5812/20 у відкритті провадження в порядку окремого провадження щодо встановлення таких фактів - було відмовлено у відкритті провадження двічі через те, що в даному випадку вбачався спір про право (т. 1 а.с. 75,76). Акти обстеження від 26.06.2012р. та від 24.03.2013 року не є належними та допустимими доказами встановлення такого факту (т. 1 а.с. 42). Суд критично ставиться до тверджень відповідачки стосовно її примусового виселення з жилого будинку позивача, незважаючи на притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1.ст. 173-2 КупАП, так як було встановлено судом, отримавши листа від позивача про розірвання з нею договору найму, відповідачка ніяким чином не відреагувала, а після конфлікту з позивачем та з викликом поліції і органу опіки та піклування - не зверталась за захистом своїх прав, хоча зазначала у відзиві, що залишилася на вулиці та ночувала на роботі, без надання суду будь-яких належних та допустимих доказів, передбачених ст.ст. 76-83 ЦПК України таких тверджень, беручи до уваги те, що на той період часу здійснювався соціальний супровід сім`ї [PERSON] , і служба у справах дітей повинна була б зафіксувати той факт, що діти не забезпечені житлом чи не відвідують школу, однак таких відомостей відповідачкою суду не надано. В подальшому вона в серпні 2021 року, відповідачка отримує свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3-кімнатну квартиру та переводить дітей з Овідіопольської ЗОШ до Великодолинської ЗОШ, а 08.09.2021 року забирає з будинку позивача особисті речі та речі дітей, про що свідчить підписаний нею акт (т. 1 а.с. 12). Навіть у висновку Органу опіки та піклування Великодолинської селищної ради № 07/7-445 від 22.03.2022 року було зазначено, що відповідачка [PERSON] сама бажає знятися з реєстрації, отже вона заявляла про свій намір і в Органі опіки та піклування Великодолинської селищної ради (т. 1 а.с. 115). Всі ці дії відповідачки свідчать про її добровільне залишення будинку позивача, враховуючи, що в неї є власне житло, в якому вона мешкає з дітьми та про її бажання добровільно знятися з реєстрації будинку позивача, однак не робить цього, зважаючи на тривалий конфлікти та стійкі неприязні стосунки між ними. З огляду на висновок органу опіки та піклування Великодолинської селищної ради № 07/7-445 від 22.03.2022 року, на думку суду заслуговує на увагу висновок щодо недоцільності позбавлення права користування жилим будинком лише стосовно малолітньої доньки позивача [PERSON] , 2011 р.н., так як відповідачкою надано висновок експерта за № 7 молекулярно-генетичної експертизи від 14.01.2022 року відповідно до якого встановлено, що [PERSON] може являтися біологічним батьком з ймовірністю 99,999%, батьківство практично доведено. Інша дитина [PERSON] , 2008 р.н. є дитиною відповідачки від іншого шлюбу. Проживання дитини за місцем проживання своєї матері не є підставою для втрати права користування житлом за місцем проживання батька, оскільки він має рівні з матір`ю права та обов`язки щодо дитини, зокрема щодо забезпечення її права на користування житлом, власником якого він є. Суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування Великодолинської селищної ради в частині недоцільності позбавлення права користування жилим будинком [PERSON] , оскільки [PERSON] не є його батьком, він не є членом сім`ї [PERSON] , а у власності його матері [PERSON] , членом сім`ї якої він є, є власна трикімнатна квартира, право користування на яку у нього є. При вирішенні даної справи , встановлюючи баланс між інтересами зареєстрованих у жилому будинку [PERSON] , та її неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] та інтересами власника будинку [PERSON] , оцінивши всі надані сторонами та третіми особами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з підстав, описаних вище. В позові, були заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідачки на користь позивача судові витрати. З матеріалів позову вбачається, що для подання даної позовної заяви, позивач звернувся за правовою допомогою до адвоката Конової Л.М., яка представляла позивача [PERSON] у всіх судових засіданнях та надала суду заяву про стягнення з відповідачки судових витрат на правову допомогу в сумі 6000 грн. з долученням до справи договору про надання правової допомоги № 32 від 25.10.2021 р., додаткову угоду до договору № 32 від 30.03.2023 р. на суму гонорару адвоката в сумі 6000 грн., 2 квитанції про оплаті послуг адвоката на суму 6000 грн. та акт виконаних робіт на вказану суму від 03.04.2023 р., копії яких було направлено відповідачці (т. 2 а.с. 16-28). За змістом ч.ч. 1,2 ст. 15 ЦПК України - учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога). Частинами 1,3 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов?язаних з розглядом справи, до яких належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із ст. 137 ЦПК України витрати, пов?язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги і встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (а.с. 21). Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Витрати на правову допомогу відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України - належать до судових витрат. Отже, враховуючи часткове задоволення позову, суд вважає необхідним покласти на відповідачку зобов`язання компенсувати позивачу документально підтверджені витрати на правову допомогу у розмірі 4000 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а тмакож, в опрядку ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідачки на користь позивача судовий збір на розгляд позовних вимог в сумі 1910,40 грн. (т. 1 а.с. 1,153).

Outcome: partial