Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, яка мотивована тим, що вона з 27.02.2021 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем та працювала на посаді комерційного директора, також з 25.09.2018 року працювала за сумісництвом та займала посаду директора з розвитку. Наказом т.в.о. генерального директора № 63 від 21.04.2022 року на позивача було накладено дисциплінарне стягнення за неявку на роботу без поважної причини з 06.04.2022 року по 22.04.2022 року у вигляді звільнення та наказом № 29к звільнено із займаної посади за прогули. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 01.08.2022 року звільнення позивача було визнано незаконним та поновлено на роботі, та стягнено з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 149522,51 грн. Наказом від 08.08.2022 року позивач була звільнена з роботи за згодою сторін. Згідно до довідок наданих відповідачем заборгованість за період з лютого по серпень 2022 року складає 228116,71 грн., та по роботі за сумісництвом за період з червня 2020 року по грудень 2020 року складає 12890,79 грн., таким чином, враховуючи що частина заборгованості по заробітній платі при звільненні виконується вже примусово, таким чином відповідач заборгував 81484,99 грн. Вважає, що невиплата заробітної плати, у передбачені законодавством строки порушує права позивача на своєчасне отримання винагороди за працю внаслідок порушених трудових прав, такими діями позивачу також було завдано моральну шкоду. Просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 81484 грн. 99 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку з 01 липня 2020 року по день ухвалення судового рішення, та на відшкодування моральної шкоди 50000 грн. 00 коп. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області 10 лютого 2023 року позовну заяву було залишено без руху та надано строк позивачу для усунення недоліків. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 15 лютого 2023 року відкрито провадження по справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами справи без виклику сторін. Відповідачу направлялась позовна заява з додатками та копія ухвали про прийняття до розгляду та відкриття провадження у справі, яке було отримане, та в установлений законодавством строк відповідачем відзиву не надано, а також клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, учасниками справи не подавались. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно з ч. 5 ст.279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Положеннями ч. 13 ст. 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Беручи до уваги, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основним Законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N942527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimateexpectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Згідно до запису № 21 трудової книжки серії [NUMBER] , [PERSON] , прийнято на посаду директора з розвитку на ПрАТ «Центральна збагачувальна фабрика «Росія», відповідно до наказу № 33 к від 26.02.2021 року. Відповідно до запису № 22 трудової книжки серії [NUMBER] , [PERSON] , переведено на посаду директора комерційного, згідно до наказу № 39 к від 10.03.2021 року. Як вбачається з запису № 23 трудової книжки серії [NUMBER] змінено найменування товариства з Приватного акціонерного товариство «Центральна збагачувальна фабрика «Росія» на Приватне акціонерне товариство «Центральна фабрика «Україна». У відповідності до запису № 24 трудової книжки серії [NUMBER] , [PERSON] , звільнено за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, згідно до наказу № 54 к від 08.08.2022 року. Відповідно до довідки ПрАТ «Збагачувальна фабрика «Україна» [PERSON] , працювала на ПрАТ «ЗФ Україна» з 25.09.2018 року по 26.02.2021 року за сумісництвом, займала посаду директора з розвитку, та на 18.01.2023 року ПрАТ «ЗФ «Україна» має заборгованість по виплаті заробітної плати у сумі 12890,79 грн. в тому числі за: червень 2020 року у сумі 2300,00 грн., за липень 2020 року - 2100,00 грн., за серпень 2020 року - 2435,70 грн., за листопад 2020 року - 1343,66 грн., за грудень 2020 року - 4711,43 грн. У відповідності до довідки ПрАТ «Збагачувальна фабрика «Україна», [PERSON] , працювала на ПрАТ «ЗФ «Україна» з 27.02.2021 року по 08.08.2022 рік, за основним місцем працевлаштування, займала посаду директор комерційний, та на 18.01.2023 року ПрАТ «ЗФ «Україна» має заборгованість по виплаті заробітної плати в сумі 228116,71 грн., в тому числі за: лютий 2022 р. у сумі 32422,36 грн., березень 2022 року - 33183,05 грн., квітень 2022 року - 32793,32 грн., серпень 2022 року - 129717,98 грн. Згідно до рішення Селидівського міського суду Донецької області у справі № 242/1050/22 позов [PERSON] до ПрАТ «ЦЗФ «Росія» про поновлення на роботі було задоволено частково, визнано незаконним та скасовано наказ ПрАТ «ЦЗФ «Росія» від 21.04.2022 року № 63 «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення [PERSON] », визнано незаконним та скасовано наказ ПрАТ «ЦЗФ «Росія» (без дати) № 29к про звільнення [PERSON] з посади комерційного директора за п. 4 ст. 40 КЗпП України, поновлено [PERSON] на посаді комерційного директора ПрАТ «ЦЗФ «Росія», стягнено з ПрАТ «ЦЗФ «Росія» на користь [PERSON] у рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 грн. 00 коп., стягнено з ПрАТ «ЦЗФ «Росія» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 149522 грн. 51 коп. без врахування податків та обов`язкових платежів. Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Згідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Таким чином, обов`язок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. Оформивши звільнення позивача, відповідач свій обов`язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України. Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до роз`яснень, які надані Верховним судом України в постанові Пленуму № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі застосування ст. 117 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з довідки виданої ПрАТ «Збагачувальна фабрика «Україна», станом на 18.01.2023 року наявна заборгованість підприємства перед [PERSON] за основним місцем роботи за посадою директора комерційного в сумі 228116,71 грн. У відповідності до довідки виданої ПрАТ «Збагачувальна фабрика «Україна», станом на 18.01.2023 року заборгованість підприємства перед [PERSON] , за роботою за сумісництвом складає 12890,79 грн. Згідно до рішення Селидівського міського суду Донецької області від 01.08.2022 року у справі № 242/1050/22 було стягнено з ПрАТ «ЦЗФ «Росія» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 149522 грн. 51 коп. Відповідно до пояснень позивача, викладених у позовній заяві, вбачається, що частина заборгованості по заробітній платі виконується на примусовому виконанні згідно до рішення суду, то залишок суми заборгованості із заробітної плати складає 81 484 грн. 99 коп. Таким чином, сума заборгованості по заробітній платі позивача складає 91 484, 99 грн. (228116,71 грн. + 12890,79 грн. - 149522,51 грн.). Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню в межах заявлених позовних вимог у розмірі 81 484 грн. 99 коп. Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд встановив до наступне. Позивач в позовній заяві зазначив розрахунок середнього заробітку з 01 липня 2020 року по день ухвалення судового рішення, та в обрахунок середньоденної заробітної плати посилається на встановлений розмір середнього заробітку рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 01.08.2022 року у справі № 242/1050/22, яке набрало законної сили, та складає 1892 грн. 69 коп. та просить стягнути середній заробіток по день ухвалення судового рішення за весь час затримки розрахунку. Таким чином позивачем було заявлено позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з 01 липня 2020 року по день ухвалення рішення (03.04.2023 року), що в свою чергу складає 701 робочий день, тобто було заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка складає 1 326 775 грн. 69 коп. Згідно п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день винесення рішення визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 р. за № 100 (далі - Порядок). Так, абзацом 3 п. 2 р. ІІ даного Порядку встановлено, що у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випаду, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Так станом на 18 січня 2023 року згідно до довідок ПрАТ «ЗФ «Україна» у підприємства перед [PERSON] була наявна заборгованість із заробітної плати у розмірі 241007 грн. 50 коп. (228116,71 грн. сума заборгованості за основним місцем роботи + 12890,79 грн. сума заборгованості за роботою за сумісництвом), в яких вбачається нарахування виплати в період обрахування виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу згідно до рішення Селидівського міського суду Донецької області від 01.08.2022 року у справі № 242/1050/22. В свою чергу, згідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження 14-47цс21) було висловлено позицію, згідно до якої середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи. Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника. Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства. Правова природа середнього заробіткуза час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою. Таким чином на день звільнення [PERSON] у підприємства була наявна заборгованість перед позивачем із заробітної плати у розмірі 241 007 грн. 50 коп. Згідно до рішення Селидівського міського суду Донецької області від 01.08.2022 року у справі № 242/1050/22 року, яке набрало законної сили 05.09.2022 року, було встановлено, що згідно довідки ПрАТ «ЦЗФ «Росія» середньоденна заробітна плата складає 1892 грн. 69 коп. Матеріали справи не містять довідки про середньоденний заробіток позивача, але позивачем у позовній заяві було зазначено суму середньоденного заробітку у сумі 1892 грн. 69 коп. із посиланням на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 01.08.2022 року у справі № 242/1050/22, яким було встановлено, що згідно довідки ПрАТ «ЦЗФ «Росія» середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 1892 грн. 69 коп. Відповідно до частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом від 29 липня 1993 року № 58, де прямо зазначається, що «днем звільнення вважається останній день роботи». Тобто, день звільнення [PERSON] це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем. Отже, оскільки останнім днем роботи [PERSON] був «08.08.2022 року», а також враховуючи те, що відповідачем не було надано доказів на підтвердження того, що позивач в останній день не працювала, тому суд вважає необхідно здійснити розрахунок середнього заробітку з наступного дня після її звільнення, а саме з 09.08.2022 року. В свою чергу, відповідно до приписів статті 117 КЗпП України встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. За змістом наведеної правової норми, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі його непроведення до розгляду справи - по день ухвалення рішення (але не більш як за шість місяців), якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. Отже, гранична кількість днів шестимісячного строку за який роботодавець повинен виплатити працівникові середній заробіток за час вимушеного прогулу не повинна перевищувати 08.02.2023 року. Таким чином, не проведення повного розрахунку з позивачем при звільненні є наслідком відповідно до статті 117 КЗпП України покладення на відповідача обов`язку нарахувати та виплатити позивачу середній розмір заробітку за час затримки розрахунку при його звільненні, починаючи з 09.08.2022 року (наступного дня після звільнення) по 08.02.2023 року (шестимісячний строк з дня звільнення позивача). Згідно листа № 47-03/520 від 12.08.2021 Міністерства економіки України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2022 рік», з урахуванням ч. 6 ст. 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного часу» та введенням воєнного стану із 24 лютого 2022 року згідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», кількість робочих днів позивача з 09.08.2022 року (наступний день звільнення) по 03.04.2023 року (день ухвалення рішення складає 132 робочих днів, а саме серпень 2022 - 17 днів, вересень 2022 - 22 днів, жовтень 2022 - 21 днів, листопад 2022 - 22 дні, грудень 2022 - 22 днів, січень 2023 - 22 днів, лютий 2023 - 6 днів. Таким чином сума компенсації за час затримки розрахунку складає 249835 грн. 08 коп. з розрахунку 1892 грн. 08 коп. (середньоденна заробітна плата) Х 132 (кількість робочих днів з наступного дня звільнення в межах шестимісячного строку). Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку підлягають частковому задоволенню та стягненню середнього заробітку з відповідача на користь позивача за період з 09.08.2022 року (наступного дня після звільнення) по 08.02.2023 року (граничний шестимісячний строк після дати звільнення) у розмірі 249 835 грн. 08 коп. Стосовно вимог про відшкодування моральної шкоди суд зазначає, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об`єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що згідно статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Вищевикладена правова позиція відображена в постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року по справі № 6-788цс16. Факт порушення прав позивача у сфері трудових відносин було встановлено судом. З позовної заяви вбачається, що внаслідок тривалої невиплати позивачу заробітної плати було змінено його життєвий уклад. Пошук позивачем додаткових засобів забезпечення свого життя негативно вплинуло на його особисті відносини. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відповідач повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду за негативні явища, які виникли у позивача в зв`язку з порушенням відповідачем його прав на отримання грошових коштів належних йому при звільненні. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості та з врахуванням обставин, за яких цю шкоду зазнав позивач, залишившись в період тривалого часу без заробітної плати, а також враховуючи те, що сума в розмірі 249835,08 грн. буде стягнута на користь позивача згідно із цим рішенням суду у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, тобто позивач отримає значне матеріальне відшкодування за затримку розрахунку при звільненні, таким чином вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 5000 грн. 00 коп. у рахунок відшкодування моральної шкоди, тому позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди слід задовольнити частково. Повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані суду докази, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, відповідно до ст. 263 ЦПК України, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, та слід стягнути з відповідача заборгованість по сумам, які підлягали виплаті позивачу на час його звільнення у загальному розмірі 81 484 грн. 99 коп., середній заробіток, за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 249 835 грн. 08 коп. та у відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 грн. 00 коп. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема, чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплат заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. В силу вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача має бути стягнуто витрати, пов`язані із сплатою судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», якою закріплені ставки судового збору, за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позивач [PERSON] у відповідності до положень п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, за вимогою про стягнення заробітної плати, тому відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір в дохід держави в розмірі 1073 грн. 60 коп. За вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку позивачем було заявлено вимогу про стягнення компенсації за період з 01.07.2020 року по день ухвалення рішення, тобто 03.04.2023 року, загальна кількість робочих днів за цей період складає 701, позовні вимоги позивача були задоволені за період з 09.08.2022 року по 08.02.2023 року, що складає 132 робочих днів, тобто позовні вимоги було задоволено на 18,83%. З урахуванням того, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку на 18,83 %, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам в цій частині, 18,83 % від 1073,60 грн., що становить 202,16 грн. З урахуванням розміру позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди - 50000,00 грн., та приймаючи до уваги вимоги ст. 4 Закону України «Про судовий збір», сума судового збору, яка підлягає сплаті за цією вимогою, становила би 1073,60 грн. З урахуванням того, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди на 10,0 %, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам, 10,0 % від 1073,60 грн. становить 107,36 грн. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 309,52 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial