Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-12 00:00:00

позивачка [PERSON] 08.02.2023 звернулась в суд із позовом до відповідачки [PERSON] , у якому просить визнати її такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона проживає у вказаній квартирі на підставі витягу з рішення №761 від 30.12.1988. Згідно із довідкою про склад сім`ї, виданої ТзОВ «Управлінська компанія «Комфорт» від 18.01.2023 №6, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: вона, як основний квартиронаймач; [PERSON] - її син; [PERSON] - її дочка; [PERSON] - внучка; [PERSON] - внучка та відповідачка [PERSON] - її дочка. Разом з тим, відповідачка [PERSON] не проживає у квартирі понад один рік без поважних причин, про що складено акти №206 від 15.08.2022, №240 від 21.11.2022 та №3 від 16.01.2023. Перешкод у користуванні квартирою відповідачці ні вона, ні інші члени сім`ї не чинили та не чинять, вона не оплачує житлово-комунальні послуги, не бере участі в утриманні житла, її особистих речей в квартирі немає. Факт реєстрації відповідачки у вказаній вище квартирі порушує її права на вільне розпорядження і користування майном, вона позбавлена оформити субсидію, а також провести приватизацію квартири, так як для цієї процедури необхідна присутність усіх зареєстрованих у квартирі осіб. Таким чином, позивачка вважає, що наявні підстави для визнання відповідачки такою, що втратила право користування вказаною вище квартирою. Ухвалою від 28.02.2023 позов прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала з підстав, наведених у такому, просила позов задовольнити, не заперечила щодо ухвалення заочного рішення у справі. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась повторно, повідомлялась про дату, час та місце розгляду справи. Враховуючи повторну неявку відповідачки в судове засідання та відсутність заперечень сторони позивача щодо проведення заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Заслухавши пояснення позивачки, показання свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, квартира [ADDRESS] , 30.12.1988 була надана для проживання, як основному квартиронаймачу, [PERSON] із сім`єю з 4 осіб (вона, дві дочки, син) згідно із витягом із рішення Виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів №761 від 30.12.1988 (а.с.5). Згідно із довідкою про склад сім`ї, виданою ТзОВ «Управлінська компанія «Комфорт» від 18.01.2023 №6, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] (основний квартиронаймач), [PERSON] , [INFO] (син), [PERSON] , [INFO] (дочка), [PERSON] , [INFO] (внучка), [PERSON] , [INFO] (внучка) та [PERSON] , [INFO] (дочка) (а.с. 6). Відповідно до актів про не проживання особи за місцем реєстрації від 15.08.2022 №206, від 21.11.2022 №240, від 16.01.2023 №3, складених комісією ТзОВ «Управлінська компанія «Комфорт», з участю сусідів [PERSON] та [PERSON] , відповідачка [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] , понад один рік (а.с. 7, 8, 9). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання про те, що відповідачка [PERSON] є її матір`ю, однак востаннє мати проживала у квартирі у 2008 році. Її з дитинства виховувала бабця [PERSON] та у всьому допомагала. Їй відомо, що мати [PERSON] із чоловіком проживає у іншому місці, однак де саме не знає. У квартирі [ADDRESS] вона проживає разом з бабцею та тіткою. У вказаній квартирі [PERSON] не проживає, її особистих речей у квартирі немає. За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 Житлового кодексу України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71,72 Житлового кодексу України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 Житлового кодексу України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі№ 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17, від 19 січня 2022 року у справі №344/9319/19. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, встановлено, що відповідачка [PERSON] не проживає у спірній квартирі понад встановлений законом строк збереження права користування нею, поважних причин непроживання чи доказів щодо чинення їй перешкод у користуванні такою, суду не надано. Таким чином, позовні вимоги позивачки [PERSON] про визнання відповідачки [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставними та обґрунтованими, а тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову. Питання щодо судових витрат слід вирішити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved