Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-06 00:00:00

в липні 2022 року орган опіки та піклування виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області звернувся до Южноукраїнського міського суду Миколаївської області з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачка [PERSON] є матір`ю неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Батько останньої [PERSON] помер [INFO] . Відповідачка протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини, зокрема, не піклується про стан здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток дитини, не створила для доньки необхідних житлово-побутових умов, не цікавиться обставинами її життя, навчанням, не утримує дитину матеріально. З серпня 2017 року неповнолітня [PERSON] проживала в родині сестри, з липня 2022 року влаштована на спільне проживання та виховання до дитячого будинку сімейного типу [PERSON] та [PERSON] . Враховуючи вказані обставини, позивач просив позбавити [PERSON] батьківських прав щодо її неповнолітньої доньки, стягнути аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частки від усіх доходів відповідачки. 11 січня 2023 року обумовлена цивільна справа в порядку ст.31 ЦПК України надійшла до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області. Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду від 16.01.2023 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду від 20.03.2023 закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду в відкритому судовому засіданні. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі. Представник третьої особи без самостійних вимог у судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи без його участі, позов органу опіки та піклування виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області підтримав. Заслухавши показання свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до висновку про можливість застосування передбачених ст.206 ЦПК України наслідків визнання відповідачкою позову, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Так, відповідно до вимог ст. ст. 150, 155, 180 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток останньої, забезпечити здобуття нею освіти, що є найважливішими обов`язками матері і батька, а також повинні матеріально утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Зазначене узгоджується з положеннями Закону України «Про охорону дитинства», ст.12 якого передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, п.2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. При цьому, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» за № 3 від 30.03.2007 року). Вказані фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Водночас, згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ч. 1 ст. 9 Конвенції). В рішеннях Європейського Суду з прав людини у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року та у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року висловлено наступне: оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка [PERSON] є матір`ю неповнолітньої [PERSON] , [INFO] (а.с.9). Батько дитини помер [INFO] (а.с.11). Відповідачка є дієздатною, не працює. Протягом тривалого часу остання ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини, зокрема, не піклується про стан здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток дитини, не створила для доньки необхідних житлово-побутових умов, не цікавиться обставинами її життя, навчанням, не утримує дитину матеріально. З серпня 2017 року неповнолітня [PERSON] проживала в родині сестри. Згідно рішення виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області № 186 від 08.07.2022 неповнолітня [PERSON] влаштована на спільне проживання та виховання до дитячого будинку сімейного типу [PERSON] та [PERSON] (а.с.12-22). Органом опіки та піклування виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області наданий висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її неповнолітньої доньки, з огляду на те, що відповідачка протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків (а.с. 24-25). Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, підтвердивши їх доказами (фактичними даними) з дотриманням вимог ст.ст. 77, 78 ЦПК України. Між тим, відповідачкою не надано жодних доказів, що б вказували на поважність причин невиконання батьківських обов`язків в минулому та докази, що свідчать про її свідоме бажання виконувати ці обов`язки в майбутньому, зміни свого ставлення до дитини. Згідно ч.ч. 2,3 ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Судом, з урахуванням положень ч. 2 ст. 171 СК України при вирішенні спору враховано думку неповнолітньої дитини, яка була вислухана в судовому засіданні (в присутності практичного психолога І категорії Южноукраїнського міського центру соціальних служб) та надала пояснення щодо ухилення матері від виконання батьківських обов`язків відносно неї, вважала доцільним позбавлення відповідачки батьківських прав. Таким чином, враховуючи наявні докази, встановлені в судовому засіданні обставини, а також письмовий висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області щодо позитивного вирішення зазначеного питання, суд прийшов до висновку про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо її доньки, оскільки це буде відповідати інтересам останньої. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Положення ч.ч. 2, 3 ст. 166 СК України передбачають, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Ч.ч. 1, 3 ст. 181, ч. 1 ст. 183 СК України передбачають, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я, матеріальне становище дитини та платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність у платника рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 182 СК України). Враховуючи вимоги ст.182 СК України, зокрема стан здоров`я та матеріальне становище дитини, відсутність в матеріалах справи інформації про особу відповідачки, що б вказувала на те, що остання не має можливості матеріально утримувати дитину, суд прийшов до висновку про необхідність стягнення з [PERSON] аліментів на утримання доньки в розмірі - 1/4 частки від її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стягнення аліментів починається з дати подачі позову та припиняється з досягненням дітиною повноліття. При цьому, згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду підлягає негайному виконанню в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь держави також підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 2147 грн. 20 коп. (1073 грн. 60 коп. за вимогу про позбавлення батьківських прав, 1073 грн. 60 коп. за вимогу про стягнення аліментів).

Outcome: approved