Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-16 00:00:00

В серпні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до АТ «ОТП БАНК» про визнання кредитного договору №2038800903 із АТ «ОТП БАНК» та договору страхування життя № 25/02/2038800903 від 19.01.2022 недійсними. В обґрунтування позову зазначено, що в січня 2022 року він забажав придбати транспортний засіб - легковий автомобіль, для чого через інтернет-мережі вийшов на ТОВ «ВЕЗЕМ ШИППІНГ». Спочатку перемови щодо придбання транспортного засобу велися через телефон сина. З ним з боку ТОВ «ВЕЗЕМ ШИППІНГ» перемови вела людина, що представилась як менеджер ТОВ «ВЕЗЕМ ШИППІНЕ» [PERSON] та дзвонила мені із телефонів [NUMBER] та [NUMBER] . Потім, перемови щодо придбання транспортного засобу велися зі мною з боку людини, яка представилася як менеджер ТОВ «ВЕЗЕМ ШИППІНГ» [PERSON] (телефонний номер [NUMBER] ). Його було запевнено, що йому продадуть та привезуть в м. Кривий Ріг наступний транспортний засіб Марка: ВМW, модель: Х5 ХDRІVЕ351, рік випуску: 2011, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . Проте йому було сказано, що такий автомобіль буде продано виключно у разі укладення кредитного договору із АТ «ОТП БАНК». При цьому, перемова та переписка велась як з його телефону, так і з його вищевказаної адреси. Йому на електронну пошту було надіслано ПОПЕРЕДНІЙ ДОГОВІР КУПІВЛІ-ПРОДАЖУ ТРАНСПОРТНОГО ЗАСОБУ ПКП-12015 від 17.01.2022 р. із проханням його розпечатати, підписати та відіслати обратно, що ним було зроблено 19.01.2022 р. Після чого, 17.01.2022 р. на його телефон подзвонили працівники АТ «ОТП БАНК», та попрохали під`їхати на адресу відділення А`Г «ОТП БАНК», за адресою: м. Кривий Ріг, пр-т Гагаріна, 25А. В приміщенні АТ «ОТП БАНК» йому з боку невідомої раніше дівчини, що представилася як старший менеджер «ОТП Банку» було категорично вказано, що договір надання споживчого кредиту буде укладений виключно у разі укладення додаткових страхових угод із ТДВ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ БЕНЕФІТ» та Страховою компанією «Арсенал Лайф». При цьому, від нього було приховано факт того, що АТ «ОТП БАНК» є структурою, прямо підпорядкованою російському АТ «ОТП Банк». Будучи введеним в оману він уклав договір страхування життя № 25/02/2038800903 від. 19.01.2022 р. із Страховою компанією «Арсенал Лайф» (даний договір фактично з вбудованою частиною кредитного договору № 2038800903 та навіть підписаний посадовими особами АТ «ОТП Банк») та договори №235 199/20-01-2022 (добровільного страхування платежів), № ДСФ/235199/20012022 (добровільного страхування фінансових ризиків) із ТДВ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ БЕНЕФІТ», після чого з ним з боку А`Г «ОТП БАНК було укладено кредитний договір № 2038800903, відповідно якого та на підставі рахунків ТОВ «ВЕЗЕМ ШИППІНГ». ГДВ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ БЕНЕФІТ». за рахунків моїх грошових коштів, та кредитних коштів, які йому навіть не видавались на руки, ним було сплачено 317 920 грн. (з яких 76 275 грн. було сплачена з його коштів, а решта - була надана за договором кредиту) ТОВ «ВЕЗЕМ ШИППІНГ», 10 039 грн. було сплачено ТДВ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ БЕНЕФІТ». При цьому ним з 24.01.2022 р. по 19.07.2022 р. в касу АТ «ОТП БАНК» було сплачено 43 250 грн. До теперішнього часу, незважаючи на переписку із посадовими особами ТОВ «ВЕЗЕМ ШИППІНГ», ТДВ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ БЕНЕФІТ» та АТ «ОТП БАНК», машину йому не надано. Після більш детального ознайомлення із текстом кредитного договору № 2038800903 із АТ «ОТП БАНК» та договором страхування життя № 25/02/2038800903 від 19.01.2022 р. із Страховою компанією «Арсенал Лайф», він дійшов висновку, що підписання договору про надання кредиту та страхування життя стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та прав Позичальника, як споживача кредитної послуги, з боку АТ «ОТП Банк», а самі договори мають бути визнані недійсними. Вважає, що укладений між ним та відповідачем кредитний договір, є таким, що порушує норми Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки і банківську діяльність», а, отже, має бути визнаний судом недійсним. Ураховуючи викладене, просить задовольнити позовні вимоги. Ухвалою суду від 25 серпня 2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 23 січня 2023 року залучено до участі у справі у якості третьої особи Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Арсенал Лайф". У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав із зазначених у позові підстав, просив його задовольнити. У судовому засіданні позивач надав пояснення, що всього кредит зі страховим збором вийшов на суму 250 тис. грн. йому передзвонили з банку, сказали прийти в відділення. Він прийшов до банку. Зробили копію його паспорту. Ознайомився з договором. Йому сказали, що це стандартний договір. Гроші вніс в касу. Гроші банк направив в страхову компанію. Банк йому гроші надав, сказали, що перерахували кошти. Але ніхто автомобіля так і не отримав, більше 200 людей не отримали авто. Представник відповідача АТ «ОТП БАНК» про слухання справи повідомлявся відповідно до ст. 128 ЦПК України, відзиву на позов не подав. Представник третьої особи Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Арсенал Лайф" про слухання справи повідомлявся відповідно до ст. 128 ЦПК України, пояснень не надав. Статтями 43, 211 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розгляда є справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено та підтверджено матеріалами цивільної справи, що 19 січня 2022 року між Акціонерним товариством «ОТП БАНК» та [PERSON] був укладений кредитний договір №2038800903, на підставі якого Банк надає Позичальнику споживчий кредит, а Позичальник отримує його на умовах передбачених цим Кредитним договором (п. 1.1. Кредитного договору). Відповідно до якого Кредит видасться Позичальнику у розмірі 242000,00 гривень, цільове призначення якого є споживчі цілі та на придбання Послуг страхування у страховій компанії СК «Арсенал Лайф» У зв`язку із чим загальний розмір кредиту становить 252164,00 грн. Дата остаточного повернення кредиту 19 січня 2025 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 19,99 % річних. 19.01.2022 позивач [PERSON] через АТ «ОТП Банк» здійснив переказ грошових коштів у розмірі 317919,30 грн. на рахунок ТзОВ "ВЕЗЕМ ШИППІНГ" для сплати за авто бу інд. 5UХZV4C5XBL408836зг рах. № 12015-ВШ0172 від 17.01.2022. Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини. За приписами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Згідно з ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Юридичній особі,що сплатилаза товарита послугина підставіусного правочинуз другоюстороною,видається документ,що підтверджуєпідставу сплатита сумуодержаних грошовихкоштів. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону. Статтею 207 цього ж Кодексу унормовано, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Відповідно до норм статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Отже, з огляду на вищевказані норми, правочин між фізичною особою та юридичною особою належить вчиняти у письмовій формі, яка, зокрема, передбачає, підписання правочину його сторонами. Відповідно до частини першоїстатті 626 ЦК Українидоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Верховний Суд в постанові від 27.08.2020 р. у справі № 419/2304/18 зазначив, що суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Необхідність цього принципу підтверджена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, (провадження № 14-473цс18), в якій зазначено, що «згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм». З аналізу наведених норм процесуального права убачається, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормамиглави 83 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3,5,6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 129 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно з ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи визнається недійсним. Роз`ясненнями, викладеними в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», встановлено, що відповідно до ст. ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Відповідно до ЦК України, договір вважається укладеним з моменту настання згоди сторін щодо усіх істотних умов договору. В судовому засіданні встановлено та не заперечувалось позивачем по справі, що банк свої зобов`язання за кредитним договором перед позивачем виконав. Відповідно до ст. 15 ЗУ «Про споживче кредитування», споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладання договору про споживчий кредит відмовитися від договору без пояснення ним причин, у тому числі в разу отримання ним коштів. Протягом семи календарних днів з дати подання письмового повідомлення про відмову від договору про споживчий кредит споживач зобов`язаний повернути кредитодавцю одержані кошти. Тобто, якщо позивач вважав що договір суперечить законодавству України, що він укладений зі значними порушеннями законодавства, та умови даного договору виявились для позивача не зрозумілими, та, на його думку, порушують права його як споживача, він мав право відмовитися від договору протягом 14 днів з дня укладання договору. Але, як вбачається з позовної заяви, усі вищезазначені вимоги до суду від позивача з`явилися пізніше, після не отримання бажаного автомобілю від ТОВ "ВЕЗЕМ ШИППІНГ". При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом-насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Відтак позивачем не надано належних та достатніх доказів, які б свідчили про недобросовісність банківської установи при укладенні кредитного договору, невідповідності змісту правочину цивільному законодавству, які б мали наслідком визнання договору кредиту недійсним, також не надано суду доказів вчинення щодо нього обману та тиску. Відповідно до ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачем не обґрунтовано позовні вимоги та не доведено належними і допустимими доказами фактів на які він посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, а відтак суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог. На підставі ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач при подачі позовної заяви був звільнений від сплати судового збору, а в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, судовий збір компенсується за рахунок держави.

Outcome: dismissed