Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-16 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (далі - відповідач, АТ КБ «Приватбанк»), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва Артема Анатолійовича (далі - третя особа-1, Приватний нотаріус Завалієв А.А.), Приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Ільчишин Любові Володимирівни (далі - третя особа-2, Приватний виконавець Ільчишин Л.В.), в якому просить: визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 03.08.2017 року Приватним нотаріусом Завалієвим А.А., зареєстрований в реєстрі за № 7704, про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк»), правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», заборгованості за кредитним договором від 10.11.2006 року в розмірі 10 231,68 доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) становить 266 944,53 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 26 000,00 грн. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 03.08.2017 року Приватним нотаріусом Завалієвим А.А. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 7704, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором від 10.11.2006 року в розмірі 10 231,68 доларів США, що за курсом НБУ становить 266 944,53 грн. 07.03.2018 року Приватним виконавцем Ільчишин Л.В. відкрито виконавче провадження № [NUMBER] з виконання виконавчого напису, вчиненого 03.08.2017 року Приватним нотаріусом Завалієвим А.А., зареєстрованого в реєстрі за № 7704. Позивач вважає, що вказаний виконавчий напис не підлягає виконанню, оскільки його вчинено з порушенням норм законодавства, зокрема, ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та постанови Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172, а саме: сума заборгованості не є безспірною, проте нотаріус не перевірив безспірність вимог стягувача; оскаржуваний виконавчий напис вчинено нотаріусом після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14, однак нотаріус не врахував, що вчинення виконавчого напису було можливо лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору, проте нотаріально посвідчений кредитний договір відсутній; у позивача відсутній примірник кредитного договору, за яким стягується заборгованість з позивача; позивач не отримував жодної вимоги відповідача про сплату заборгованості за кредитом. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.11.2021 року позовну заяву [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Приватного нотаріуса Завалієва А.А., Приватного виконавця Ільчишин Л.В., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, залишено без руху та надано строк позивачу для усунення недоліків. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.12.2021 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у цивільній справі за позовом [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Приватного нотаріуса Завалієва А.А., Приватного виконавця Ільчишин Л.В., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 15.04.2022 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.12.2021 року зупинено стягнення на підставі виконавчого напису, вчиненого 03.08.2017 року Приватним нотаріусом Завалієвим А.А., зареєстрованого в реєстрі за № 7704, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором від 10.11.2006 року в розмірі 10 231,68 доларів США, що за курсом НБУ становить 266 944,53 грн., що здійснюється в межах виконавчого провадження № [NUMBER], відкритого 07.03.2018 року Приватним виконавцем Ільчишин Л.В. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.04.2022 року задоволено заяву представника позивача про витребування доказів, у зв`язку з чим протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.04.2022 року відкладено розгляд справи на 27.09.2022 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.09.2022 року відкладено розгляд справи на 18.01.2023 року. 28.02.2023 року до суду надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву, у якому він просить відмовити в задоволенні позову повністю. Відзив обґрунтований тим, що відповідачем було направлено вимогу до позивача про усунення порушень за укладеним сторонами кредитним договором, яку позивач залишив без уваги та виконання, що свідчить про факт наявності боргу та його визнання позивачем. Позивач не надав доказів відсутності заборгованості за кредитним договором. Відповідач надав нотаріусу всі необхідні документи, передбачені законодавством, а саме: кредитний договір та засвідчений банком розрахунок заборгованості, що підтверджують безспірність заборгованості, отже немає підстав вважати дії нотаріуса незаконними. У зв`язку з частковою оплатою позивачем кредитної заборгованості, строк давності перервався, тому нотаріус правомірно вчинив виконавчий напис про стягнення заборгованості за вказаний період. Крім того, відповідач не погоджується з сумою витрат позивача на надання правничої допомоги в розмірі 26 000,00 грн., оскільки дана справа не є складною, тим більше з урахуванням досвіду адвоката, останній має необхідний базовий рівень знань чинного законодавства та судової практики за даною категорією справ. Час, витрачений адвокатом, є незрозумілим, тому що відсутній детальний розрахунок часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги. Навіть беручи до уваги ті обставини, що звертаючись до суду з позовом, та запросивши таку суму за правову допомогу, позов ще й було залишено без руху. Позовна заява написана зі зразків «подібних справ» з інтернетмережі, навіть недопрацьована прохальна частина та не додано всіх документів для вивчення стороною відповідача. Не зрозуміло, що потрібно робити адвокатові по «шаблонній» справі з затратою часу та ресурсів на 26 000,00 грн. справа немайнового характеру, не має грошової оцінки. Виходячи з наведеного, суд без достатніх правових підстав стягнув з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.01.2023 року відкладено розгляд справи на 17.04.2023 року. У судове засідання позивач та його представник не з`явились; про день, час, місце розгляду справи повідомлені належним чином; представник позивача подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без участі позивача та його представника. Представник відповідача у судове засідання не з`явився; про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином; у відзиві на позов просив розглядати справу без його участі. Третя особа-1 в судове засідання не з`явилась, про день, час, місце розгляду справи повідомлена належним чином. Третя особа-2 в судове засідання не з`явилась, про день, час, місце розгляду справи повідомлена належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що 03.08.2017 року Приватним нотаріусом Завалієвим А.А. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 7704, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором від 10.11.2006 року в розмірі 10 231,68 доларів США, що за курсом 26.09 відповідно до службового розпорядження НБУ від 30.06.2017 року становить 266 944,53 грн. 07.03.2018 року Приватним виконавцем Ільчишин Л.В. відкрито виконавче провадження № [NUMBER] з виконання виконавчого напису, вчиненого 03.08.2017 року Приватним нотаріусом Завалієвим А.А., зареєстрованого в реєстрі за № 7704, про стягнення із [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором від 10.11.2006 року в розмірі 10 231,68 доларів США, що за курсом 26.09 відповідно до службового розпорядження НБУ від 30.06.2017 року становить 266 944,53 грн. За загальним правилом ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок). Згідно з п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» до нотаріальних дій відноситься, у тому числі, вчинення виконавчих написів. Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» встановлено умови вчинення виконавчих написів. За положеннями цієї статті нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Аналогічні за змістом умови вчинення виконавчих написів визначає Порядок: для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Нотаріуси відмовляють у вчиненні виконавчого напису у випадках, коли витребовується майно, звернення стягнення на яке забороняється законодавством України або здійснюється виключно на підставі рішення суду (пп. 1.1-1.3 п. 1 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з пп. 2.1 п. 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (пп. 2.2 п. 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172 (далі - Перелік). Якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку (пп 3.1-3.5 п. 1 Глави 16 розділу ІІ Порядку). При цьому, Перелік не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про нотаріат», нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Аналіз зазначених норм дає підстави для таких висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону України «Про нотаріат»). Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої вимоги боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З урахуванням приписів ст.ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст.ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог до боржника. Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 року № 6-887цс17, постанові Верховного Суду від 19.09.2018 року у справі № 207/1587/16 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі № 137/1666/16-ц. Таким чином, нотаріус, перш ніж вчинити виконавчий напис, повинен перевірити, чи підпадає заявлена вимога під той вид заборгованості, про який йдеться в Переліку, чи подані всі передбачені Переліком документи, чи оформлені такі документи належним чином, чи підтверджують подані документи безспірність заборгованості боржника перед кредитором та прострочення виконання зобов`язання, чи не виник спір між зацікавленими особами, чи не минув встановлений законодавством строк для вчинення виконавчого напису. Таку правову позицію викладено в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2017 року № 201/1662/16-ц. З матеріалів справи вбачається, що Приватним нотаріусом Завалієвим А.А. при вчиненні оскаржуваного виконавчого напису не дотримано вимог щодо безспірності заборгованості боржника [PERSON] перед стягувачем ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором від 10.11.2006 року в розмірі 10 231,68 доларів США, що за курсом 26.09 відповідно до службового розпорядження НБУ від 30.06.2017 року становить 266 944,53 грн. Зазначена у виконавчому написі сума, що підлягає стягненню з боржника, складається із заборгованості за тілом кредиту, заборгованості за відсотками, заборгованості з пені та комісії, заборгованості за штрафами (фіксована частина), заборгованості за штрафами (відсоток від суми заборгованості), визначена на підставі наданих стягувачем даних, розрахована відповідачем одноособово без урахування думки, позиції, заперечень позивача. Разом з тим, розрахунок заборгованості чи довідка з відображенням у них односторонніх розрахунків, зроблених стягувачем, не може свідчити про безспірність заборгованості. У постанові від 13.10.2021 року у справі № 554/6777/17-ц Верховний Суд зазначив, що чинне законодавство України не зобов`язує нотаріуса викликати позичальника і з`ясовувати наявність чи відсутність його заперечень проти вимог позикодавця. Проте, право позичальника на захист його інтересів забезпечується шляхом направлення йому повідомлення про заборгованість та необхідність її погашення. Однак, враховуючи те, що нотаріальне провадження є безспірним, для забезпечення такої безспірності нотаріусові бажано з`ясувати у позичальника наявність заперечень щодо вчинення виконавчого напису або сплати ним боргу. Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих кредитором повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка на письмовому повідомленні про його отримання. Неотримання боржником вимоги про усунення порушень за кредитним договором об`єктивно позбавляє його можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості та можливості надати свої заперечення щодо неї або оспорити вимоги кредитора. Якщо боржник не має можливості подати нотаріусу заперечення щодо вчинення виконавчого напису або висловити свою незгоду з письмовою вимогою про сплату боргу чи повідомити про наявність спору між нею та відповідачем щодо суми заборгованості, це об`єктивно виключає можливість вчинення виконавчого напису. Разом з тим, відомостей про отримання позивачем (боржником) відповідного повідомлення (вимоги) відповідача (стягувача) про усунення порушень за кредитним договором суду не надано. Представник відповідача у відзиві зазначає, що стягувачем (АТ КБ «Приватбанк») було направлено вимогу до боржника ( [PERSON] ) про усунення порушень за укладеним сторонами кредитним договором, проте належних доказів на підтвердження цих доводів представник відповідача не надав. Крім зазначеного, постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року Перелік було доповнено розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» та до нього включені кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року (справа № 826/20084/14) визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року в частині, у тому числі, п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною постанови КМУ № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Постанова набрала законної сили з моменту її проголошення. Підставою для скасування вказаного нормативного акту стало те, що саме по собі включення тих чи інших документів, які встановлюють заборгованість, до Переліку, не засвідчує безспірності заборгованості чи іншої відповідальності боржника перед стягувачем, а їх безспірний характер повинен бути затверджений відповідними документами, відповідно до умов вчинення виконавчих написів, закріплених у ст. 88 Закону України «Про нотаріат». Встановлення оскаржуваною постановою виключного переліку документів, необхідних для отримання виконавчого напису, звужує передбачені ст. 88 Закону України «Про нотаріат» умови вчинення виконавчих написів і не відповідає положенням ст. 87 цього Закону. Згідно з п. 10.2 постанови Пленуму ВАС України від 20.05.2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі» визнання акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта. Таким чином, постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14 набрала законної сили цього ж дня - 22.02.2017 року, отже і п. 2 постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за яким стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» також втратив чинність з цього дня. Верховний Суд у постанові від 12.03.2020 року у справі № 757/24703/18-ц дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. До аналогічних по суті висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 21.10.2020 року у справі № 172/1652/18 та від 15.04.2020 року у справі №158/2157/17. Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуваний виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом 03.08.2017 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14, й Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 року, в редакції станом на час вчинення оспорюваного виконавчого напису приватним нотаріусом стосувався лише нотаріально посвідчених договорів і не міг застосовуватись до кредитних договорів, які укладено у простій письмовій формі. Однак, вчиняючи виконавчий напис, Приватний нотаріус Завалієв А.А. не врахував зазначених вище вимог закону, зокрема, що вчинення виконавчого напису було можливо лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору. У матеріалах справи відсутній нотаріально посвідчений кредитний договір, на підставі якого вчинено оскаржуваний виконавчий напис. Вчинення приватним нотаріусом оскаржуваного виконавчого напису на підставі кредитного договору, який укладено у простій письмовій формі, також є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. З огляду на вищевказані вимоги закону та встановлені судом обставини, суд дійшов висновку, що Приватний нотаріус Завалієв А.А. вчинив оспорюваний виконавчий напис з порушенням вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку, а відтак оспорюваний виконавчий напис нотаріуса не підлягає виконанню. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про обґрунтованість позову. Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем понесені в якості судових витрат витрати зі сплати судового збору в розмірі 908,00 грн. за подання позову до суду, що підтверджується меморіальним ордером № МВ70063031 від 15.11.2021 року, та в розмірі 454,00 грн. за подання заяви про забезпечення позову, що підтверджується меморіальним ордером № МВ60216155 від 12.10.2021 року. Оскільки, суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 1 362,00 грн. у відшкодування судових витрат. Крім того, у позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача 26 000,00 грн. витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно ст. 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу. Як визначено у ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У постанові Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі № 648/1102/19 міститься висновок, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Так, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано: - копію договору про надання правової допомоги від 15.09.2021 року, укладеного між позивачем та адвокатом Поліщуком О.С.; копію додаткової угоди № 1 від 15.09.2021 року до вказаного договору, згідно з п. 1 якої клієнт зобов`язується оплатити гонорар (винагороду), який складає 26 000,00 грн.; копію звіту з виконаної роботи від 05.10.2021 року; копію акту виконаних робіт до договору № б/н від 15.09.2021 року. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), акт виконаних робіт (детальний опис робіт, наданих послуг). Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17, від 16.05.2019 у справі № 823/2638/18, від 09.07.2019 у справі № 923/726/18, від 26.02.2020 у справі № 910/14371/18, від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. У додатковій постанові від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію їхньої реальності (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. При вирішенні питання щодо певних видів правничої допомоги адвоката враховується пов`язаність їх із розглядом справи, обґрунтованість і розумність визначення у контексті обсягу заперечень, наданих протилежною стороною. Хоча складання та подача до суду промови в судових дебатах, а також складання адвокатського запиту щодо дати розгляду заяви прямо не передбачене ЦПК України, однак виходячи з конкретних обставин справи адвокат самостійно визначає стратегію захисту інтересів свого клієнта й алгоритм дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту. З огляду на наведене Велика Палата ВС дійшла висновку про помилковість доводів стосовно того, що подача таких документів свідчить про штучне збільшення обсягу робіт адвоката. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем надано документально підтверджені докази щодо обсягу наданих адвокатами послуг і виконаних робіт та їх вартості, що підлягає сплаті позивачем, у розмірі 26 000,00 грн. Із встановлених судом обставин справи вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу, заявлені до стягнення представником позивача, є обґрунтованими, тобто підтвердженими належними доказами. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 26 000,00 грн. у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що відповідач не погоджується з сумою витрат позивача на надання правничої допомоги в розмірі 26 000,00 грн., оскільки дана справа не є складною, тим більше з урахуванням досвіду адвоката, останній має необхідний базовий рівень знань чинного законодавства та судової практики за даною категорією справ. Час, витрачений адвокатом, є незрозумілим, тому що відсутній детальний розрахунок часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги. Навіть беручи до уваги ті обставини, що звертаючись до суду з позовом, та запросивши таку суму за правову допомогу, позов ще й було залишено без руху. Позовна заява написана зі зразків «подібних справ» з інтернетмережі, навіть недопрацьована прохальна частина та не додано всіх документів для вивчення стороною відповідача. Не зрозуміло, що потрібно робити адвокатові по «шаблонній» справі з затратою часу та ресурсів на 26 000,00 грн. справа немайнового характеру, не має грошової оцінки. Так, відповідно до ч.ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Дослідивши заперечення представника відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, враховуючи положення ч.ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України та встановлені обставини у справі, суд вважає, що представником відповідача не подано доказів на спростування витрат на правничу допомогу та не доведено неспівмірності витрат на оплату послуг адвокатів позивача з наданими послугами. Представник відповідача, заперечуючи проти заявленої позивачем суми витрат на правничу допомогу, водночас фактично не заявив клопотання про зменшення цих витрат, оскільки його заперечення не містять прохання про таке зменшення, а також розмір суми витрат, до якого відповідач просить їх зменшити, та належно доведених доводів щодо неспівмірності витрат на правничу допомогу. Також, представник позивача безпідставно та передчасно зазначив у відзиві на позовну заяву, поданому до суду 28.02.2023 року, що суд без достатніх правових підстав стягнув з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу. Проте, на час подання до суду представником відповідача відзиву судом ще не було ухвалено рішення у даній справі, а відтак, і не було стягнуто з відповідача зазначені витрати. Крім того, ч. 5 ст. 137 ЦПК України передбачає право суду, а не обов`язок зменшити розмір витрат на правничу допомогу за клопотанням іншої сторони у разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті. За таких обставин, суд не вбачає підстав для зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу в порядку ч. 5 ст. 137 ЦПК України.

Outcome: approved