Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-03 00:00:00

У вересні 2022 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшла позовна [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень», про визнання договорів недійсними та скасування державної реєстрації іпотеки, згідно з якою позивач просить суд: 1) визнати недійсним договір іпотеки, посвідчений 28.04.2020 приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Федорякою Ольгою Сергіївною, зареєстрований в реєстрі за № 1617, укладений між [PERSON] , як іпотекодавцем, та Акціонерним товариством «Банк інвестицій та заощаджень», як іпотекодержателем, щодо іпотеки квартири за адресою: [ADDRESS] ; 2) визнати недійсним договір іпотеки, посвідчений 14.03.2018 державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Приймак Альоною Петрівною, зареєстрований в реєстрі за № 3-729, укладений між [PERSON] , [PERSON] , як іпотекодавцямим, та [PERSON] , як іпотекодержателем, щодо іпотеки квартири за адресою: [ADDRESS] ; 3) відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом: скасування рішень приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Федоряки Ольги Сергіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер\~ № 52084289 від 28.04.2020 (запис № 36357644), № 52084683 від 28.04.2020 (запис № 36357921) в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме іпотеку та обтяження на квартиру за адресою: [ADDRESS] ; 4) відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом скасування рішень державного нотаріуса Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Приймак Альони Петрівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер № 40117018 від 14.3.2018 (запис № 25242441), № 4011170 від 14.03.2018 (запис № 25242462) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме іпотеку та обтяження на квартиру за адресою: [ADDRESS] .\~\~\~\~\~\~ Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18 жовтня 2017 року [PERSON] отримала від [PERSON] у позику грошові кошти в розмірі 360000 доларів США та зобов`язалась їх повернути в строк до 01 липня 2017 року. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06.07.2021 року у справі № 357/13488/18, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 16.11.2021 року, було вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 10 062 000 грн. Напередодні настання строку повернення позики, [PERSON] уклала договори дарування зі своєю дочкою [PERSON] щодо об`єктів нерухомого майна: земельної\~ ділянки, кадастровий номер 3220488300:01:002:0955,\~ 23 червня 2018 року; земельної ділянки кадастровий номер 3220487400:02:008:0065, 23 червня 2018 року; земельної ділянки 3220485100:05:008:0050, 23 червня 2018 року; об`єкту нерухомого майна, квартири, в житловому будинку, за адресою: [ADDRESS] , 23 червня 2018 року; 9/10 квартири, в житловому будинку, за адресою: [ADDRESS] , 12 грудня 2017 року. Крім того [PERSON] було відчужено рухоме майно. Позивачем оскаржуються зазначені правочини в межах справи № 369/14427/19, яка розглядається Білоцерківським міськрайонним судом Київської області. Під час розгляду справи № 369/14427/19 позивачем було встановлено, що після укладення [PERSON] з [PERSON] договорів дарування\~ квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] передані в іпотеку третім особам. Таким чином, стало відомо, що після укладення [PERSON] зі своєю донькою [PERSON] оскаржуваних договорів дарування, обдарована вчинила наступні дії: 1) 28.04.2020 року уклала з AT «БАНК ІНВЕСТИЦІЙ ТА ЗАОЩАДЖЕНЬ» договір іпотеки щодо квартири [ADDRESS] ; 2) 14.03.2018 володіючи подарованою 9/10 частини квартири разом з [PERSON] , яка залишилася володіти 1/10 частини квартири, уклали з [PERSON] договір іпотеки щодо квартири [ADDRESS] . Тому позивач вважає, що вищевказані договори іпотеки є фраудаторними правочинами і мають бути визнані недійсними, оскільки метою цих договорів є ухилення від виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06.07.2021 року у справі № 357/13488/18, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 16.11.2021 року, яким було вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 10 062 000 грн. 28 вересня 2022 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Бебешко М.М. Ухвалою суду від 08 листопада 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 09 грудня\~ 2022 року. 09 грудня 2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» - адвоката Єфремової Ірини Вікторівни з проханням відмовити в задоволенні позову, мотивуючи тим, що дійсно між АТ «Банк інвестицій та заощаджень», як іпотекодержателем та [PERSON] , як іпотекодавцем було укладено іпотечний договір, посвідчений 28 квітня 2020 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федорякою О.С., зареєстрований в реєстрі за № 1617, однак з\~ позивачем у справі виступає [PERSON] , яка не є стороною оспорюваних договорів іпотеки. Між позивачем та банком не існувало та не існує жодних правовідносин, тому укладання іпотечного договору жодним чином не може порушити будь - яких прав [PERSON] . Крім того, банк не погоджується з твердженнями позивача про те, що оспорювані договори іпотеки є фраудаторними правочинами, оскільки, як зазначає позивач метою цих договорів є ухилення від виконання рішення Білоцерківського районного суду Київської області від 06.07.2021 р. у справі № 357/13488/18, яким було вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 10 062 00,00 грн. Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федорякою О.С. був укладений між AT «Банк інвестицій та заощаджень», як іпотекодержателем та [PERSON] 28 квітня 2020 року, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі № 357/13488/18\~ було прийнято 06 липня 2021 року, тобто зі спливом більше ніж рік після посвідчення оспорюваного Іпотечного договору. Предмет іпотеки не належить на праві власності [PERSON] , а тому\~ іпотечний договір не впливає на погашення заборгованості за вказаним рішенням суду, оскільки в рамках виконавчого провадження погашення заборгованості можливе лише за рахунок майна, що належить на праві власності боржнику. Крім того, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2022 року в справі № 369/14427/19 [PERSON] було відмовлено у позові до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , AT «Банк інвестицій та заощаджень», про визнання договорів дарування недійсними та скасування державної реєстрації права власності. Також 28 квітня 2020 року між AT «Банк інвестицій та заощаджень» та [PERSON] укладено Договір про споживчий кредит № РР/41/175 від 28.04.2020 року. Пунктом 1.3.1. Кредитного договору передбачено забезпечення у вигляді іпотеки 2-х кімнатної квартири, загальною площею 64,7 кв.м., житловою площею 31,0 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності майновому поручителю [PERSON] . Таким чином представник відповідача АТ «Банк інвестицій та заощаджень» вважає, що Іпотечний договір та Договір дарування квартири містять усі істотні умови, передбачені діючим законодавством України, підписані сторонами, нотаріально посвідчені та Позивачем не зазначено, яким чином Іпотечний договір порушує\~ її права та майнові інтереси. 16 грудня 2022 року засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив від АТ «Банк інвестицій та заощаджень, який за змістом ідентичний з відзивом, який надійшов до суду 09.12.2022. 27 грудня 2022 року надійшов до суду відзив на позовну заяву від відповідача [PERSON] з проханням відмовити в задоволенні позову, мотивуючи тим, що 13 жовтня 2022 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області у справі № 369/14427/19 ухвалено рішення про відмову [PERSON] в задоволенні позову про визнання недійсними та скасування державної реєстрації права власності, яке наразі за апеляційною скаргою [PERSON] оскаржується в апеляційному суді. Крім того, як стверджує позивач, що вищезазначені договори іпотеки є фраудаторними правочинами і мають бути визнані недійсними, оскільки метою цих договорів є ухилення від виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі № 357/13488/18 про стягнення з Відповідача-1 на користь Позивача заборгованості у розмірі 10 062 000,00 грн., однак боргова розписка на яку посилається позивач складена 18.10.2017 із строком повернення до 01.07.2018, а оскаржувані договори дарування нерухомого майна укладені 12.12.2017 та 23.06.2018, тобто ще до настання строку повного розрахунку за розпискою (до 01.07.2018), що свідчить про те, що правочини учинено відповідачкою у період, коли у неї був відсутній обов`язок щодо погашення заборгованості, оскільки на час укладання договорів дарування 12.12.2017 року та 23.06.2018 року відповідно, заборгованості перед позивачем у Відповідача-1 не існувало. Крім того позивач не надав жодного доказу щодо порушення його законних прав та інтересів в момент укладення договорів іпотеки тим більше, не навів доказів щодо недодержання в момент вчинення правочину та вимог чинного законодавства. Посилання Позивача щодо недодержання фінансових розрахунків між сторонами договору іпотеки не потребує доказування Відповідачем-1, оскільки сторони договорів іпотеки не ставлять під сумнів дану обставину та відсутній спір між ними щодо розрахунків між сторонами. Крім того, Позивач не являється стороною договорів іпотеки. Таким чином відповідач [PERSON] вважає, що\~ позивач обрала неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки вона не є стороною оспорюваних іпотечних договорів, на час його укладення права та інтереси позивача не порушувалися, тому просила відмовити в задоволенні позовної заяви. 09 грудня 2023 року справа була знята з розгляду в зв`язку з перебуванням судді на навчанні та відкладена на 13 січня 2023 року. 13 січня 2023 року підготовче засідання через неявку позивача, відкладено на 31 січня 2023 року. 31 січня 2023 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача адвоката Сліпкова В.С. про відкладення судового розгляду, призначеного на 31 січня 2023 року. 31 січня 2023 року справа була знята з розгляду в зв`язку з перебуванням судді на лікарняному та відкладена на\~ 28 лютого 2023 року. 28 лютого 2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 04 квітня 2023 року. В судовому засіданні 04 квітня 2023 року представник позивача адвокат Дзюба М.Ю. позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задоволити. Додатково пояснив суду, що 18.10.2017 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики на суму 360 000 доларів США із терміном виконання договору до 01.07.2018. За декілька днів до кінцевої дати сплати боргу, [PERSON] було вчинено правочини щодо відчуження нерухомого та рухомого майна Дані правочини є фраудаторними і направленими на уникнення від виконання зобов`язання перед [PERSON] . В подальшому відповідачами [PERSON] та [PERSON] квартири було передано в іпотеку банківській установі «Банк інвестицій та заощаджень» та [PERSON] . Іпотечні договори про передачу вказаної нерухомості є також фраудаторними, тому він просить суд визнати\~ недійними договори іпотеки, які є похідними від договорів відчуження позивачем нерухомого майна. Рішення суду першої інстанції за позовом [PERSON] про визнання недійсними договорів по відчуженню нерухомого майна переглядається Київським апеляційним судом. В судовому засіданні 04 квітня 2023 року представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] адвокат Корнієнко Л.В. заперечила проти задоволення позовних вимог та просила суд відмовити в задоволенні позову у зв`язку з тим, що позов є необґрунтованим та таким, що ґрунтується на припущеннях. Зобов`язання по поверненні коштів позивачу мало бути виконано до 01.07.2018, а договори по відчуженню майна було укладено до 01.07.2018. Судова практика, на яку посилається позивач, не може бути застосована до даної справи, тому що правочини укладені до закінчення строку договору позики. Іпотекодавець вправі передати своє майно в іпотеку. Договори іпотеки є видом забезпечення позики і відсутні підстави для визнання їх недійсними. Правочини не є фраудаторними. Вимоги про скасування рішень про державну реєстрацію є похідними від вимог про визнання недійсними договорів іпотеки, а тому не підлягають до задоволення. Позивач обрала неналежний спосіб захисту, який не призведе до відновлення порушених прав. В судовому засіданні 04 квітня 2023 року представник відповідача АТ «Банк інвестицій та заощаджень» Єфремова І.В. заперечила проти задоволення позовних вимог та просила суд відмовити в задоволенні позову у зв`язку з тим, що позов є необґрунтованим нормами чинного законодавства. Позивач не є стороною іпотечного договору і ним не доведено порушення банком своїх зобов`язань. Банк не є учасником попередніх судових справ і рішення суду у них не можуть вплинути на законність укладеного банком іпотечного договору. Позовна заява є необґрунтованою, а права позивача не є порушеними в результаті укладення відповідачами іпотечного договору. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 18 жовтня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно з яким [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в еквіваленті 360 000 доларів США, які вона зобов`язується повернути до 01.07.2018 (т.1, а.с.15). При вирішенні спору суд виходить з наступного. Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України). Згідно правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду від 17.06.2021 року у справі № 761/12692/17,\~ у приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України) У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Звертаючись з позовом [PERSON] посилалась на те, що договір іпотеки є недійсним, оскільки\~ боржник ( [PERSON] ) та [PERSON] , які уклали договори іпотеки, діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами стосовно кредитора ( [PERSON] , Позивача), оскільки уклали договори іпотеки, які порушили майнові інтереси кредитора (Позивача) і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника [PERSON] , оскільки іпотекодержателі мають права кредитора першої черги і переважне право на задоволення своїх вимог перед іншими кредиторами.\~ Вказує, що цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2022 року області відмовлено в задоволенні позову [PERSON] про визнання договорів дарування недійсними, укладеного 23 червня 2018 року між [PERSON] , як дарувальником та [PERSON] відносно\~ квартири під [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Величко О.Л. та договору дарування від 12.12.2017, укладеного між [PERSON] та [PERSON] відносно 9/10 (дев`ять десятих) часток в праві власності на квартиру під [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Величко О.Л. та скасування державної реєстрації права власності на вказані об`єкти. Даних щодо скасування вказаного судового рішення судами вищих інстанцій, матеріали справи не містять. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом частин 1, 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Будь-який правочин може буди визнаний судом вчиненим під впливом обману лише в тому випадку, якщо інша сторона правочину мала реальний умисел на такі дії. Відповідно до статті 18 Закону України "Про іпотеку" іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: 1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців; для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім`я, по батькові, адресу постійного місця проживання та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; для іноземців, осіб без громадянства - прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), адресу постійного місця проживання за межами України; 2) зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання; 3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані. При іпотеці земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення; 4) посилання на видачу заставної або її відсутність. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду. Іпотечний договір може містити інші положення, зокрема, визначення суми, на яку має бути застрахований предмет іпотеки, посилання на документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав іпотекодавця на предмет іпотеки, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотечний договір та договір, що обумовлює основне зобов`язання, можуть бути оформлені у вигляді одного документа. Цей документ за формою і змістом повинен відповідати вимогам, встановленим у цій статті, та вимогам, встановленим законом, для договору, який визначає основне зобов`язання. У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №910/7547/17, Суд зазначив, що у юридичній науці такі правочини відомі як фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду інтересам кредиторів). Загальної норми, яка б безпосередньо встановлювала нікчемність або можливість бути визнаними недійсними договорів, які мають такий юридичний дефект, цивільне законодавство не містить. Разом з тим у судовій практиці договір, укладений з метою уникнути виконання грошового зобов`язання, кваліфіковано як фіктивний у справах за позовами осіб, на шкоду чиїм майновим інтересам відповідачами у цих справах були за твердженнями позивачів вчинені відповідні правочини (постанови Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16, від 23.08.2017 у справі №306/2952/14-ц, від 09.09.2017 у справі № 359/1654/15-ц). Отже такі правочини можуть вважатись фіктивними правочинами. Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. Позивачем не надано суду жодного доказу, який би вказував на наявність очевидної недобросовісності та зловживання правами стосовно кредитора під час укладення оскаржуваних договорів іпотеки, тож посилання на ці обставини є непідтвердженими. Відповідач [PERSON] , не мала жодних зобов`язань перед позивачем, а посилання на те, що укладення оспорюваних договорів іпотеки мало на меті невиконання зобов`язань [PERSON] перед [PERSON] за договором позики, не є достатнім для висновку про очевидну недобросовісність та не є підставою для визнання договорів іпотеки недійсними. Відповідно до постанови Верховного суду від 18.05.2018 у справі № 910/5680/17 суди повинні з`ясувати, які саме права чи інтереси Позивача могли бути порушені на момент укладення спірних правочинів Суд встановив, що [PERSON] як іпотекодавець, 28 квітня\~ 2020 року передала АТ "Банк івестицій та заощаджень" належну їй на праві власності, на підставі Договору дарування квартири, посвідченого Величко О.Л., приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області 23.06.2018, зареєстрованого в реєстрі за № 633. Також, що [PERSON] та [PERSON] , як іпотекодавці 14\~ березня 2018 року передали [PERSON] , належну їм на праві спільної часткової власності,\~ квартиру в іпотеку на підставі оспорюваного договору. [PERSON] не була стороною договорів іпотеки від 14\~ березня 2018 року та від 28 квітня 2020 року. Майно, передане в іпотеку, є власністю інших осіб, укладення іпотечних договорів не порушує цивільних прав позивача і визнання недійсними іпотечних договорів не призведе до відновлення її прав, а навпаки порушить права іпотекодержателей нерухомого майна щодо можливості в подальшому отримати грошові кошти, надані в кредит іпотекодавцям. Правочин, відповідно до статті 204 ЦК України, є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам - частина перша статті 203 ЦПК України. Доказів неправомірності іпотечних договорів, укладених відповідамии, стороною позивача доведено не було. Жодна із сторін вказаних договорів не оспорила їх умови в судовому порядку. Вказані іпотечні договори не суперечать вимогам законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підсумовуючи викладене, суд вважає, що позивачем не обґрунтовано належними доказами позовні вимоги щодо визнання недійсними договорів іпотеки від 14 березня 2018 року та від 28 квітня 2020 року. Позовні вимоги щодо відновлення становища, яке існувало до порушення, а саме щодо скасування рішень нотаріусів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з приводу іпотеки на об`єкти нерухомості задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від вимог про визнання недійсними договорів іпотеки. Судовий збір, згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed