Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-18 00:00:00

В жовтні 2022р. позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив суд: - стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № К2НСАN04187297 від 10 липня 2007р. (далі по тексту - кредитний договір), яка складається з 3,0 % річних - 1466,35 дол. США за період з 01 березня 2020р. по 20 листопада 2021р. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 10 липня 2007р. між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до якого позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 43890,58 дол. США на термін до 09 липня 2014р., а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Свої зобов`язання позивач належним чином виконав. В порушення умов кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач свої зобов`язання не виконав, а саме, не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за кредитним договором. З урахуванням положень ст. 625 ЦК України, правових позицій Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019р. по справі № 127/15672/16-ц, позивач просив суд позов задовольнити. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 20 січня 2023р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 09 лютого 2023р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивачем не враховано, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29 травня 2014р. по справі № 2610/6976/2012, провадження № 22-ц/796/2945/214, банку було відмовлено в задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором в повному обсязі. При цьому на думку позивача, позивачем, як кредитором були змінені строки виконання зобов`язань щодо повернення кредиту, а тому після закінчення цього строку, позивач не вправі був нараховувати проценти за користування кредитом, які були визначені умовами кредитного договору. До того ж, в позасудовому порядку, позивач не надсилав відповідачу вимоги про наявний розмір заборгованості, з урахуванням того, що відповідачем було передано позивачу транспортний засіб. На думку сторони відповідача, оскільки вже сплинули строки позовної давності до основної вимоги, то позовна давність спливла і до додаткової вимоги, якою є відповідальність, в порядку ст. 625 ЦК України. 06, 27 березня 2023р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, зазначивши, що строки позовної давності позивачем не пропущені, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 липня 2013р. позов банку було задоволено та стягнуто суму заборгованості за кредитом у розмірі 59494,06 дол. США, а тому у позивача є право на стягнення 3,0 % річних, в порядку ст. 625 ЦК України. 06, 27 березня 2023р. на адресу суду надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив, в яких відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що за кредитним договором, грошові кошти надавалися на строк до 09 липня 2014р., проте позивачем, як кредитором були змінені строки виконання зобов`язання, оскільки банк просив достроково стягнути з позичальника суму заборгованості. Таким чином, на думку сторони відповідача строки позовної давності до основного зобов`язання сплинули у лютому 2015р. Крім того, рішення суду першої інстанції, на яке посилається позивач не набрало законної сили і було скасовано апеляційною інстанцією. До того ж, позивачем не враховані положення п. 17 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 20212р. за № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». До судового засідання стороною позивача було подано на адресу суду заяву про розгляд справи у відсутність представника позивача. Відповідач, про час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку, свого представника до суду не направив, поважності причин неявки не повідомив. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 10 липня 2007р. між сторонами був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого відповідачу [PERSON] було надано кредитні кошти в розмірі 43890,59 дол. США, строком з 10 липня 2007р. по 09 липня 2014р. включно, а відповідач зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядку, встановленому кредитним договором. Період сплати з 05 по 10 число кожного місяця, щомісячний платіж - 553,31 дол. США. В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник. У випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що відповідач має прострочену заборгованість за тілом кредиту у розмірі 28355,96 дол. США, та у зв`язку з тривалим невиконанням своїх зобов`язань за кредитним договором, в силу положень ст. 625 ЦК України позивач просив суд стягнути 3,0 % річних за період часу з 01 березня 2020р. по 20 листопада 2021р. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 липня 2013р. по цивільній справі № 2610/6976/2012, провадження № 2/761/1149/2013, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості заборгованості за кредитним договором - задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 59494,06 дол. США, що за курсом НБУ від 24 листопада 2011р. складає 475339,69 грн.; в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа: [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним - відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29 травня 2014р. по цивільній справі № 2610/6976/2012, провадження № 22-ц/796/2945/2014, апеляційну скаргу [PERSON] в інтересах [PERSON] задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 липня 2013р. скасовано в частині задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та ухвалено нове, яким відмовлено в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Статтею 629 ЦК України, передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Так, відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).2 Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як вбачається з положень ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ст. ст. 524, 533 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція була викладена Верховним Судом України у постанові від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12. У Постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018р. у справі № 310/11534/13-ц, від 04 червня 2019р. у справі № 916/190/18 вказано на те, що правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019р. у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі №922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2022 року у справі № 225/3427/15-ц (провадження № 61-18053св21) зазначено: «Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання»; «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни»; «Якщо за рішенням суду про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана у повному обсязі, кредитор має лише право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а тому після вимоги про дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором, банк мав право на стягнення з позичальника тільки сум, нарахованих відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не на стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, комісії та пені». Свого часу Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019р. у справі №127/15672/16-ц зробила висновок, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. В силу ч.ч.1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. В порядку ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В порядку, ст. 267 ЦК України, стороною відповідача було подано до суду заяву про застосування строків позовної давності. Згідно з п. 3) та 4) ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Якщо умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, якщо за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов`язання. При цьому, право вимагати повернення щомісячних прострочених платежів у кредитора виникає за обставин, якщо ним дотримано строк давності за вимогами про повернення кредиту в цілому. Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, яким є строк виконання зобов`язання у повному обсязі (кінцевий строк повернення кредиту й платежів за ним) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 11 від 18 грудня 2009р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому, початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. За змістом ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 ст. 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996р. за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011р. за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос`проти Росії»). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимог не підлягають задоволенню, оскільки заявлені з пропуском строку позовної давності, про поновлення якого стороною позивача відповідне клопотання до суду не подавалось.

Outcome: dismissed