Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-05 00:00:00

21.02.2023 року до суду звернулась позивач, [PERSON] , представник позивача адвокат Плетенко К.Ю., з позовом про розірвання шлюбу до відповідача, [PERSON] 27.02.2023 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 28.02.2023 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження з викликом сторін на 06.04.2023 року. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки відповідно до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. В судовому засіданні 06.04.2023 року оголошена вступна та резолютивна частина рішення Згідно заявлених позовних вимог позивач просить розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, зареєстрований 15 вересня 1984 року Катеринопільською сільською радою Криничанського району Дніпропетровської області, актовий запис № 8. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: 15 вересня 1984 року вона уклала шлюб з відповідачем по справі, який був зареєстрований Катеринопільською сільською радою Криничанського району Дніпропетровської області, актовий запис № 8. Від шлюбу вони мають двох дітей, які на даний час є повнолітніми Подружні стосунки між ними розлагодились, зникло взаємопорозуміння і взаємоповага, стали частими сварки за багатьма життєвими обставинами. З 2013 року шлюбні відносини і ведення спільного господарства між ними фактично припинено, їхня сім`я фактично розпалась і подальше перебування у шлюбі буде суперечити їх інтересам, що й стало причиною звернення до суду. В судове засідання позивачка і представник позивача не з`явилась подавши заяву про розгляд справи у їх відсутність, згідно якої позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечує проти розірвання шлюбу, проте зазначив, що спільне проживання вони з позивачкою припинили близько трьох років тому, коли відповідачка пішла від нього. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши\~зміст позовних\~вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини Судом встановлено, що 15 вересня 1984 року позивач уклала шлюб з відповідачем по справі, який був зареєстрований Катеринопільською сільською радою Криничанського району Дніпропетровської області, актовий запис № 8, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. В період шлюбу у сторін народилось двоє дітей, які на даний час є повнолітніми, що підтверджується сторонами . Судом встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини і ведення спільного господарства більше трьох років тому. Причиною розпаду сімейних відносин стало відсутність між сторонами, взаємопорозуміння, взаємоповаги, взаємодопомоги. Втрата почуття любові один до одного та роздільне проживання.. Зазначені обставини, на думку суду створюють неможливі умови для подальшого спільного проживання сторін та збереження шлюбних стосунків. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, - чоловіки та жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознаками раси, національності або релігії одружуватись і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження, під час шлюбу та під час його розірвання шлюбу. Сторони настоюють на розірванні шлюбу. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що припинення шлюбних відносин між сторонами має стійкий характер і шлюбні відносини та спільне проживання сторони не бажають відновлювати, а причини, які спонукали позивача на розірвання шлюбу є обґрунтованими, подальше проживання сторін та їх примирення стало не можливим, шлюб між сторонами потрібно розірвати так як подальше перебування сторін у шлюбі на думку суду суперечитиме їхнім інтересам та інтересам їхніх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України - Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України - Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Судом встановлено, що сторони не підтримують шлюбних відносин і ведення спільного господарства вже протягом тривалого часу. Обидві сторони настоюють на розірванні шлюбу та заперечують проти надання строку на примирення. Виходячи із принципу добровільності (вільної згоди чоловіка і жінки) шлюбу, суд приходить до висновку, що подальше перебування сторін у шлюбі буде мати наслідком примушення позивача до шлюбних відносин, та втратить одну з основних його підстав добровільність. За даних обставин суд приходить до висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу. Дане рішення приймається судом у відповідності із способом захисту обраним позивачем та передбаченим нормами Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 113 СК України - особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу суд вважає за можливе залишити позивачці прізвище, обране при реєстрації шлюбу « [PERSON] », оскільки позивачкою не заявлена вимога про відновлення їй дошлюбного прізвища. Відповідно до ст. 115 СК України рішення суду після набрання ним законної сили надсилається органу державної реєстрації актів цивільного стану громадян для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України та враховуючи вину обох сторін у розірвання шлюбу, суд вважає за можливе стягнути із відповідача на користь позивачки 536 грн.80. коп., на відшкодування понесених судових витрат по сплаті с удового збору. В іншій частині понесені судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивачку. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивачки понесених судових витрат за надання правової допомоги, суд виходить з наступного. Відповідно до ч1,2. 3 ст. 133 ЦПК України - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, в тому числі: на професійну правничу допомогу; Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України - Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України - Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч. 2. 3, 4 , 5 ст. 137 ЦПК України - За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України - При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. До позовної заяви доданий договір про надання правової допомоги від 14.02.2023 року, укладений між позивачкою та адвокатом Плетенко К.Ю. Додаткова угода № 1 до договору про надання правової допомоги від 14.02.2023 року, в якій визначено загальний розмір гонорару адвоката, та надане його розшифрування відповідно до виконаних робіт. Акт виконаних робіт від 14.02.2023 року на загальну суму 5\~000.00 грн., та квитанція про сплату даної суми позивачем, а також ордер на надання правничої допомоги. При вирішенні питання про розмір судових витрат, що підлягають розподілу суд враховує, що спір між сторонами стосується немайнових правовідносин. Справа не складає значного публічного інтересу, та не є складною, розглядалась протягом одного судового засідання. При цьому не підлягають відшкодування витратив сумі 1\~000.00 грн., з призначенням - за вихід в судове засідання, оскільки представник позивача не приймала участь в судовому засіданні. Таким чином розподілу підлягають судові витрати за надання правової допомоги в розмірі 4\~000.00 грн. При цьому, як зазначається вище, судом враховується вина обох сторін у розірванні шлюбу, оскільки доказів винної поведінки однієї із сторін суду не надано, суд вважає, що дані витрати також підлягають пропорційному розподілу між сторонами. Та вважає за можливе стягнути із відповідача на користь позивача 2\~000.00 грн., на відшкодування понесених судових витрат за надання правової допомоги, в іншій частині дані витрати покласти на позивача. На основі ст. 110, 112 Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved