Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-23 00:00:00

07.03.2023 року представник позивача [PERSON] в інтересах [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на непрацездатну матір, в якому просить стягнути аліменти в розмірі 1/6 частки від усіх доходів, довічно, посилаючись на те, що вона є інвалідом ІІІ групи, отримує пенсію в розмірі 2100 грн, яких їй недостатньо для оплачування комунальних послуг , на придбання необхідних ліків, тощо. Відповідачка є працездатною особою, матеріальної допомоги матері, на відмінну від інших двох повнолітніх дітей не надає, хоча ї має таку можливість. Ухвалою суду від 10 березня 2023 року по справі відкрито спрощене провадження. 13 квітня 2023 року від відповідачки надійшов відзив на позов, в якому просить у задоволені позову відмовити, посилаючись на недоведеність позовних вимог. В обґрунтування заперечень зазначає, що позивачка отримує пенсію у розмірі, що перевищує встановлений прожитковий мінімум для працездатних осіб, жодним доказом не довела потребу в отриманні аліментів від відповідачки, яка є одинокою матір`ю двох малолітніх дітей, які також потребують лікування, не має у власності житла та вимушена його орендувати, отримує мінімальну заробітну плату, інших доходів не має. Натомість позивачка має у власності квартиру, три земельних ділянки, з яких має можливість отримувати додаткових дохід як від оренди, так і від ведення господарства. Крім того, позивачка не зазначає розмір утримання, яке їй надають інші діти, жодним доказом не підтверджує щомісячні витрати на придбання ліків, частину яких вона має можливість отримувати безкоштовно за державними програмами. Правом на надання відповіді на відзив позивач не скористувався. Ухвалою суду від 18.04.2023 року було задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] про проведення в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою системи EasyCon, при цьому суд звернув увагу учасників судового провадження, що з 1 жовтня 2022 р. вхід (авторизація) до підсистеми відеоконференцзв`язку можливий тільки через Електронний кабінет Електронного суду та роз`яснив, що ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву. Натомість у відведений час представник відповідача [PERSON] для участі у відеоконференції на зв`язок не вийшов, згідно даних, що містяться в автоматизованій системі документообігу суду -програми Д-З - відомості щодо [PERSON] , як зареєстрованого користувача в ЕС не значяться. З заявами про відкладення проведення судового засідання представник відповідача не звертався. У судове засідання сторони не з`явилися, про час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, з заявами по відкладення судового засідання не зверталися, причини неявки суду не повідомили. Згідно вимог ст.223 ЦПК України, враховуючи думку представника позивача, яка наполягала на розгляді справи, суд провів судове засідання у їхню відсутність. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала, вважає їх законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Суду пояснила, що [PERSON] отримує пенсію у розмірі 2100 грн, з них 1800 грн. витрачає на утримання квартири та сплату комунальних послуг, їй залишається 300 грн., яких явно не вистачає на життя. Пояснити скільки вона витрачає на лікування та надати відповідні докази не має можливості, оскільки вважає цілком очевидним, що після сплати нарахувань за комунальні послуги залишок доходу в 300 грн., є явно недостатнім. Права на отримання ліків безкоштовно не має, оскільки страждає на цукровий діабет 2 ст., хворим на який, ліки державою не виділяються. Інші двоє дітей ( анкетні данні назвати не може) надають кошти добровільно, зокрема сплачують частину нарахувань за житло. Назвати суму такої допомоги вона не може, але старший брат сплатив увесь борг, що був нарахований на відповідачку та її дітей. У судовому порядку питання щодо стягнення з відповідачки понесених витрат не вирішувалося. Наразі позивачка сама пописана у квартирі та несе тягар по її утриманню. Також вона дійсно має у власності дві земельні ділянки у Кобилянському районі Полтавської області, які об`єднані, на одному з них збудований будинок. Земельна ділянка в 2га наразі занедбана, тому брати в оренду її ніхто не бажає. Відповідачка «в конверті» отримує значно більше, ніж підтвердила довідками, але надати докази вона не може, але сплата нею орендної плати в розмірі 3000 грн при мінімальній заробітній платі не дозволила б їй утримувати двох дітей. Просить позов задовольнити. Вислухавши доводи представника позивача, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] є рідною донькою позивачки [PERSON] , що підтверджується наявними в матеріалах провадження копіями свідоцтв про народження та укладання шлюбу. [PERSON] з 23.11.2011 року є пенсіонером по інвалідності, ІІІ група, встановлена з 23.11.2011 року, безстроково. Відповідно до довідки про доходи № 3003740197789015 [PERSON] отримує пенсію в розмірі 2100 грн ( період жовтень-грудень 2022). [PERSON] хворіє на цукровий діабет 2т ВІЗ ст.субкомпенсації. Діабетична полінейропатія, ангіопатія. Остеомієліт н/ф 1п.лівої топи. Оніхомікоз. Видалення н/п 1 п.лівої стопи. Церебральний атеросклероз 2ст.ГХ2ст3ст,ДВР, іХС.кардіосклером сн2 Глаукома. Короткий анамез: постійний прийом ліків, інсуліну. Рекомендації нагляд лікарів, метафора, еналаприл, амплодіпін, спірнолактон клопідогрель, предукал ОД, трифас 5, актовегин 250, діоксизоль, офлакоїн, інфларакс, перевязки, білобіл 1т, фармасулін. Зазначене підтверджується випискою із медичної картки амбулаторного хворого ві 15.02.2023 року, виготовленою до депутатської приймальні. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] має у приватній власності земельну ділянку кадастровий № 5321886501:01:002:0210 площею 0,25 га, земельну ділянку кадастровий номер 5321886501:01:002:0211 площею 0,36 га у Кобеляцькому районі Полтавської області, земельну ділянку кадастровий номер 5321886500:00:0003:0397 площею 2,1404 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва у с.Сухинівська Кобилянського району Полтавської області та чотирьох кімнатну квартиру загальною площею 86,9 кв.м. за адресою : [ADDRESS] . [PERSON] розлучена, має на утриманні двох малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану відомості про батька дітей внесені відповідно до ч.1 ст.135 СК України . Малолітні [PERSON] та [PERSON] , потребують ортопедичного лікування ( консультативні висновок від 24 березня 2023 року), сама відповідачка [PERSON] потребує лікування та протезування зубів. ( довідка від 5.04.2023 року). [PERSON] працює продавцем продовольчих товарів у ФОП [PERSON] , отримує заробітну плату в розмірі 68000 грн., інших доходів та власності не має, винаймає житло, за яке сплачує орендну плату у розмірі 3000 грн. Вирішуючи позовні вимоги суд враховує, що статтею 51 Конституції України регламентовано обов`язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Відповідно до ст.202 Сімейного кодексу України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Згідно зі ст.121 Сімейного кодексу України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану у відповідному порядку. Згідно з ч.1 ст.205 Сімейного кодексу України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. Відповідно до п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст.202 СК), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст.204 Сімейного кодексу України). Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18 дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. Враховуючи наведені положення законодавства, право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] досягла встановленого законом пенсійного віку, є інвалідом ІІІ групи, у зв`язку із чим отримує пенсію, відтак вона є непрацездатною особою. Утім, один лише факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Суд зауважує, що станом на 2023 рік розмір прожиткового мінімуму на особу, яка втратила працездатність становить 2093 грн., матеріалами справи встановлено, що розмір пенсії позивача відповідає зазначеному мінімуму. Отримання матір`ю чи батьком доходів, які навіть є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги. Разом з тим, доведення потреби в матеріальній допомозі є процесуальним обов`язком саме позивача. Свої доводи щодо потреби у отриманні матеріальної допомоги позивачка та її представник обґрунтували тим, що після сплати витрат на утримання житла та комунальних послуг у розмірі 1800 грн, позивачці на життя та лікування залишається 300 грн, яких явно недостатньо. Разом з тим позивачка та її представник зазначили про отримання матеріальної допомоги від двох інших дітей, хоча і не зазначили про розмір такої допомоги та не спростували доводи відповідачки щодо можливості отримання плодів від ведення господарства на земельних ділянках площею 0,25 та 0, 36 га. Разом з тим, суд вважає, що витрати по утриманню чотирьох кімнатної квартири, де наразі зареєстрована та мешкає одна позивачка та приведення земельної ділянки для ведення сільського господарства площею 2,1404 га у занедбаний стан, у зв`язку з чим остання за доводами свого представника не має можливості здати його в оренду - обумовленні виключно волевиявленням самої позивачки та її ставленням до своєї власності , яка не позбавлена можливості у разі дійсного тягаря по утриманню житла вирішити питання щодо його обміну на менше житло, здачі окремих кімнат в оренду, відчуження такого майна або вжиття заходів щодо отримання доходів від такого майна, тощо. Крім того, позивачка не позбавлена можливості у судовому порядку вирішувати питання щодо стягнення з відповідачки сплачених нею вартості комунальних послуг, що були нараховані на відповідачку та її дітей, за час їхньої реєстрації у квартирі позивачки. Крім того, жодним доказом не підтверджені витрати, які здійснює позивачка на придбання ліків, представник позивача у судовому засіданні не зміг зазначити розмір витрат, необхідний на щомісячне лікування. У квітні 2017 року Уряд розпочав програму реімбурсації "Доступні ліки", згідноя якої пацієнти з серцево-судинними захворюваннями, бронхіальною астмою чи діабетом II типу мають можливість отримати ліки безоплатно або з доплатою. З 1 квітня 2019 року Національна служба здоров`я України адмініструвала програму реімбурсації лікарських засобів "Доступні ліки" та напряму відшкодовує аптекам вартість відпущених пацієнтам ліків за рецептом. Програма реімбурсації «Доступні ліки» постійно розширюється новими препаратами, і на теперішній час по програмі відшкодовується (безоплатно або з доплатою) вартість препаратів: проти серцево-судинних хвороб; для профілактики інсультів та інфарктів; проти нецукрового діабету та цукрового діабету І типу (інсулін) та діабету ІІ типу; для лікування хронічних хвороб нижніх дихальних шляхів; розладів психіки, поведінки, а також епілепсії; для лікування хвороби Паркінсона. Позивачка та її представник жодним доказом не спростували доводи відповідачки щодо можливості отримання позивачем, яка страждає на ряд хронічних захворювань, деяких препаратів безкоштовно за рецептом лікаря. Також надана до позову виписка із амбулаторної карти [PERSON] адресована до депутатської приймальні, що дає підстави вважати про можливість отримання позивачем матеріальної допомоги на лікування згідно «Положення про надання адресної матеріальної допомоги громадянам міста Запоріжжя» затвердженого рішенням виконавчого комітету №9 від 26.01.2006 або за рахунок коштів спеціалізованого депутатського фонду. Отже, виходячи із принципів справедливості та добросовісності, суд вважає, що за відсутності переконливих доказів на підтвердження доводів позивачки у наявності потреби в отриманні матеріальної допомоги від відповідачки, стягнення аліментів значно вплине на матеріальний стан останньої, яка отримуючи мінімальну заробітну плату (докази щодо отримання інших доходів відповідачкою позивачем та її представником суду також не надано), самостійно виховує та утримує двох малолітніх дітей. На підставі викладеного, суд вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими та приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed