Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-04 00:00:00

Позивачка [PERSON] 14.02.2023 звернулася до суду з указаним позовом та просить стягувати з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини, сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 14.02.2023 та до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову вказала, що з 09.06.2017 вона з відповідачем перебуває у шлюбі, від якого народився син [PERSON] , [INFO] . У листопаді 2022 року відносини між позивачем та відповідачем погіршилися та вони стали проживати окремо. Малолітній син проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідач проживає окремо, здоровий та працездатний, при цьому матеріальної допомоги на утримання сина не надає, у зв`язку з чим, [PERSON] звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою від 23.02.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач у судове засідання не з`явилася, подала заяву, в якій позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні. Відповідач подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Відзиву на позов не подано. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, суд вважає за можливе ухвалити рішення за відсутності сторін, з урахуванням поданих ними заяв. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо, відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази в справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 09.06.2017 перебувають у шлюбі, який зареєстровано Центрально-Міським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №339, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.4). Як вбачається зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [INFO] народився [PERSON] , батьками якого зазначені: [PERSON] батько, [PERSON] мати (а.с.5). Як вказує в позовній заяві позивач та не заперечувалося відповідачем, з листопада 2022 року відносини між сторонами погіршилися, малолітній [PERSON] проживає разом із матір`ю за адресою: [ADDRESS] (а.с.6 зворот). Батько дитини, відповідач у справі, допомоги не надає, а самостійно вона не може забезпечити належний рівень життя, необхідний для розвитку дитини. Статтею 51 Конституції України визначено, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 та ч. 7 ст. 7 СК України визначено, що при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів на утримання дитини, суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, та інші обставини, які мають істотне значення. При цьому, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Беручи до уваги, що відповідач є фізично здоровим, здатним працювати та виконувати обов`язок щодо матеріального забезпечення свого малолітнього сина [PERSON] , доказів протилежного відповідачем суду не надано, а тому, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] задовольнити та стягнути зі [PERSON] аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання сина [PERSON] , [INFO] , з моменту звернення до суду з позовом, тобто з 14.02.2023, і до досягнення дитиною повноліття, на користь матері дитини [PERSON] , з якою проживає дитина. Оскільки дане рішення ухвалюється на користь позивача, яка на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. У порядку п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved