Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з до відповідача [PERSON] з вимогою про стягнення збитків, завданих дорожньо-транспортною пригодою, та відшкодування моральнї шкоди у розмірі 35 987,59 грн. та 5 000 грн. відповідно. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 06.12.21 о 19.45 год. по вул.Антоновича в м. Києві сталась ДТП за участю його автомобіля ««Фольксваген», д.н.з. [NUMBER] , та автомобіля «Ленд Ровер», д.н.з. [NUMBER] д.н.з. [NUMBER] , під керуванням відповідача, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим йому завдано матеріальної шкоди. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 26.01.2022 відповідача визнано винним у вчиненні даної ДТП. Цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП була застрахована ТДВ СК «Альфа-Гарант» відповідно до полісу № 206177440, від 01.11.2021. За результатами розгляду заяви про виплату страхового відшкодування, страховик сплатив страхове відшкодування у сукупному розмірі 44 812,41 грн. Разом з тим, згідно з Актом виконаних робіт та квитанцій на придбання деталей для проведення ремонту загальна вартість ремонту автомобіля складає 80 800 грн. Відтак, з відповідача належить стягнути різницю між фактичною шкодою та розміром страхового відшкодування в розмірі 35 987,59 грн. Крім того, просить стягнути моральну шкоду, обгрунтовуючи тим, що зазнав душевних хвилювань, щодо вимушених фінансових втрат, при цьому виникла роздратованість, постійні переживання та турботи, пов`язані із пошкодженням автомобіля. Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що претензія залишена відповідачем без реагування, позивач просить стягнути з відповідача на його користь різницю між розміром фактичної шкоди та розміром страхового відшкодування в розмірі 35 987,59 грн., моральну шкоду - 5 000 грн., витрати на правову допомогу - 25 000,00 грн. та судовий збір - 992,40 грн. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Чабанов А.О. скористався правом подачі відзиву, в якому заперечує щодо задоволення позовних вимог, вважає, що вартість виконанного відновлювального ремонту транспортного засобу суттєво відрізняється від ремонтної калькуляції складеної ТДВ СК «Альфа-Гарант», та вказує на те, що загальна вартість виконанних робіт та послуг штучно завищена. Крім того, представник відповідача звернувся до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз з заявою про проведення судової автотоварозгавчої експертизи, щодо визначення дійсної вартості матеріального збитку та вартості виконанних робіт, та надає висновок експерта. До суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача [PERSON] - адвоката Гуревича М.Г., в якому останній зазначає, що заперечення, викладені у відзиві, не спростовують доводів позовної заяви, припущення відповідача стосовно розміру збитків є безпідставними, посилання на те, що вартість ремонтно-відновлювальних робіт визначена не за результатами технічного огляду автомобіля, є необґрунтованими, оскільки вказана вартість встановлена за виконання фактично проведених робіт. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б від 18 серпня 2022 року відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. від 16 листопада 2022 року витребувано у ТДВ СК «Альфа-Гарант» Акт огляду пошкодженого автомобіля по страховій справі №ЦВ/21/7745 та Висновок експерта/аварійний сертифікат. В судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримував. На судове засідання, призначене на 11.04.2023, подано заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягає щодо позовних вимог у повному обсязі, просить розглянути справу на підставі наявних матеріалів та задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача в судових засіданнях щодо задоволення позову заперечувала, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним. В судове засідання, призначене на 11.04.2023, сторона відповідача не з"явилася, про розгляд справи повідомлялися належним чином, при цьому в матеріалах справи міститься сформована судоа повістка про виклик в суд та довідки про доставку повідомлення у додаток "вайбер" та доставку електронного листа. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 06 грудня 2021 року о 19.45 год. [PERSON] , керуючи автомобілем «Ленд Ровер», д.н.з. [NUMBER] , по вул. Антоновича в м. Києві, не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Фольксваген» д.н.з. [NUMBER] , чим порушив п.13.1 ПДР України, що спричинило пошкодження транспортних засобів. Постановою Голосіївського районного суду м.Києва від 26 січня 2022 року відповідача визнано винним у вчиненні ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП у вигляді штрафу. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України). На момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ТДВ СК «Альфа-Гарант» згідно полісу № 206177440. У зв`язку з цим 08 грудня 2021 року позивач звернувся до ТДВ СК «Альфа-Гарант» з заявою про виплату страхового відшкодування. Як вбачається з розрахунку суми страхового відшкодування, загальна вартість відновлювального ремонту становить 82 944,11 грн., за вирахуванням коефіцієнту фізичного зносу розмір страхового відшкодування становить 44 812,41 грн., який позивачу було сплачено 03 лютого 2022 року. В той же час, відповідно до наданих позивачем квитанцій та Акту виконаних робіт, фактична вартість відновлювального ремонту становить 80 800,00 грн. (53 500 грн. - ремонтні роботи, 27 300,00 грн. - вартість запчастин). Вирішуючи спір по суті, суд звертає увагу на наступне. Згідно зі ст.ст. 12,76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України). Тобто, страховиком сплачено на рахунок позивача суму страхового відшкодування, що не потребує доказуванню у відповідності до ст. 82 ЦПК України. Зазначена обставина підтверджена матеріалами справи та не заперечувалась сторонами. Законодавець передбачив випадок, коли страхової виплати недостатньо для повного відшкодування шкоди статтею 1194 ЦК України, в якій зазначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно з абз. 1 п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Верховний Суд у правових позиціях, зокрема, у постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком. У ст.ст. 28, 29 зазначеного Закону передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого - це шкода, пов`язана, зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) викладений правовий висновок, відповідно до якого відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст. 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди». Отже, майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком (франшиза, втрата товарної вартості, страховий ліміт). У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до ст. 110 ЦПК україни висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Тобто, оцінюючи висновок експерта, суд має встановити, чи має цей висновок значення для вирішення справи з огляду на предмет спору та предмет доказування; чи спростовує цей висновок доводи протилежної сторони спору та чким чином висновок експерта впливає на результат вирішення цього спору. В уточненні до відзиву відповідач зазначає, що висновком експерта встановлено завищення вартості відновлювального ремонту (дійсного розміру збитків); обгрунтованість вартості ремонту, оплаченого позивачем, не підтверджується вказаним висновком. Однак такі твердження безпідставні, оскільки згідно з наданим відповідачем висновком експерта питання обгрунтованості суми коштів, сплачених позивачем за виконані роботи автосервісу та питання щодо причин різниці між сумою, сплаченою позивачем автосервісу, та сумою, визначеною стразовою компанією, експертом не досліджувались, оскільки це не відноситься до авдань автотоварознавчої експертизи. Тому висновком експерта не встановлено штучного завищення вартості виконаних автосервісом ремонтно - відновлювальних робіт автомобіля позивача, а відповідні доводи відповідача грунтуються на власній оцінці, тобто є припущенням, що не може бути джерелом доказування. Зокрема, дослідження проведено експертом без фактичного огляду обєкта дослідження, про що й застережено експертом. У постанові Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 486/716/20 Верховний Суд підтримав позицію суду першорї інстанці\\ про стягнення з винуватця ДТП різниці між розміром фактично понесених потерпілим втрат на виконання ремонтних робіт щодо автомобіля, підтверджених рахунком - фактурою, актом приймання - передачі виконаних робіт та квитанціями, та страховим відшкодуванням, сплаченим страховиком винуватця. Також у цій справі Верховний Суд вказав, що правильним є висновок про стягнення з особи, винної у ДТП, різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) і страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуваненям зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обовязок з відшкодування такої різниці, незважаючи на те, що зазначені збитки є меншим за страхове відшкодування (страхової виплати). У постанові Верховного Суду від 21.12.2020 у справів № 911/286/20 зазначено, що "визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту суди, у разі виникнення спору щодо визначення його розміру, виходять з фактичної суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій провлдився ремонт автомобіля. Безпідставними також є посиалння відповідача на те, що позивачем не надано доказів на закупівлю запчастин, використаних під час ремонтно - відновлювальних робіт, оскільки позивачем додано до позовної заяви відповідний акт виконаних робіт, в якому наведено перелік як виконаних робіт та послуг, так і запасних частин і матеріалів, оплачуваних замовником (позивачем), а також відповідну квитанцію про оплату, здійснену позивачем згідно вказаного акту виконаних робіт. Водночас перевірка порядку закупівлі виконавцем робіт запчастин та ведення ним бухгалтерського обліку не належить до обовязків позивача, як замовника ремонтно - відновлювальних робіт автомобіля та вказане не є предметом позову. Таким чином, наведені доводи відповідача та наданий Висновок експерта доводів позовноїх заяви не спростовують, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача різниці між завданою шкодою в розмірі 80 800 грн. та страховим відшкодуванням в розмірі 44 812,41 грн., що становить 35 987,59 грн., а тому стягує з відповідача на користь позивача вказану суму. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000 грн. суд заначає наступне. Стаття 23 ЦК України встановлює, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Отже, для відшкодування моральної шкоди в даній справі необхідні наступні підстави: наявність душевних страждань, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього, членів його сім`ї чи близьких родичів або у зв`язку з пошкодженням його майна. Необхідними умовами також є неправомірність рішень, дій чи бездіяльності та наявність вини відповідача. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору" (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"). В підтвердження завдання моральної шкоди позивач посилається на заподіяння душевних хвилювань щодо вимушених фінансових витрат, пов`язаних з пошкодженням майна, зіпсованому передсвятковому новорічному настрою, тривалому перебуванні у стані переживань та роздратованості, спричиненою відмовою відповідача у виплаті відшкодування, а також з необхідністю звернення до суду. Суд приймає до уваги ці твердження позивача, оскільки вони підтверджуються наявними доказами по справі та вважає, що внаслідок дій відповідача, якій є винуватцем ДТП, позивачу була заподіяна моральна шкода. Виходячи із засад розумності та справедливості, обґрунтування спричинення позивачу моральних страждань, суд вважає суму в розмірі 3 000 грн. обґрунтованою та співмірною обсягу завданих моральних страждань, а тому вимоги в цій частині є такими, що підлягають частковому задоволенню. Що стосується вимог позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою , включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. А тому Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу). Вивчивши матеріали справи, суд враховує незначну складність справи, час, витрачений на надання позивачу консультацій та час, витрачений на підготовку та подання даної позовної заяви, є необґрунтовано завищеним. Враховуючи наведене вище, а також фактичний обсяг виконаної роботи та її незначну складність, виходячи з вимог розумності, справедливості та пропорційності, суд вважає розумно обґрунтованими заявлені витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу, в розмірі 15 000 грн. Вказаний розмір витрат зумовлений об`єктивною тривалістю часу, яку мав витратити адвокат під час супроводу справи у суді, якістю та обсягом підготовлених матеріалів, а також складністю питань, які були предметом розгляду даної справи. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 992,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial