Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Олени Василівни, Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», третя особа - приватний виконавець Мельник Юрій Анатолійович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню (а.с. 66-68). Згідно заявлених позовних вимог, позивач просить суд: застосувати строки давності до вимог, на підставі яких вчинено виконавчий напис за реєстровим номером № 53554, що вчинено 24 травня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. щодо стягнення з [PERSON] суми боргу у розмірі 59 502,81 грн на користь ТОВ «Вердикт Капітал»; визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис за реєстровим номером № 53554, що вчинено 24 травня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В., щодо стягнення з [PERSON] суми боргу у розмірі 59 502,81 грн на користь ТОВ «Вердикт Капітал». Вимоги позову обґрунтовані тим, що позивач кілька років тому скористався кредитними коштами, які отримав від ПАТ «Альфа-Банк». Загальна сума кредиту складала 19 950,00 грн, з яких було погашено 5 650,00 грн. За домовленістю з кредитором позивач погашав борг, залишок якого орієнтовно складав 14 300,00 грн. Однак, позивачу стало відомо про відкриття виконавчого провадження [NUMBER] приватним виконавцем Мельником Ю.А. на підставі виконавчого напису від 24 травня 2021 року, реєстровий номер 53554, вчиненого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області пані Грисюк О.В. Позивач зазначає, що сума стягнення за даним провадженням склала 59 502,81 грн, що у кілька раз більше ніж сума відомого позивачу боргу, стягувачем є невідома позивачу особа ТОВ «Вердикт Капітал». Яким саме чином ТОВ «Вердикт Капітал» замінив ПАТ «Альфа-Банк» і з яким саме підстав виникла така сума боргу позивачу також не відомо. Крім того, позивач зазначає, що матеріали виконавчого провадження не містять доказів передання боргу між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал», а також обґрунтування суми стягнення. Позивач вважає безпідставним вчинення приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. виконавчого напису щодо стягнення з позивача суми боргу у розмірі 59 502,81 грн. на користь ТОВ «Вердикт Капітал», у зв`язку з чим, на думку позивача, виконавчий напис не підлягає виконанню - через невідповідну суму боргу, невідповідного стягувача та пропущений строк позовної давності. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомленням сторін. (а.с. 103-105). Копію вказаної ухвали суду про відкриття провадження позивачем [PERSON] отримано 01 грудня 2021 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Відповідачем ТОВ «Вердикт Капітал» копію ухвали суду про відкриття провадження з копією позовної заяви та доданими до неї документами отримано 22 листопада 2021 року, що також підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Відповідачем приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. копію позовної заяви та доданими до неї документами отримано не було, конверт разом з документами повернувся до суду. 28 грудня 2021 року на адресу відповідача приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. повторно було направлено копію ухвали суду про відкриття провадження у справі з копією позовної заяви та доданими до неї документами, які на час ухвалення даного рішення третьою особою також не отримані, конверт разом з надісланими документами повернувся до суду із відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою». Докази отримання третьою особою приватним виконавцем Мельником Ю.А. копії ухвали суду про відкриття провадження у справі з копією позовної заяви та доданими до неї документами в матеріалах справи відсутні. 06 грудня 2021 року представник відповідача ТОВ «Вердикт Капітал» на адресу суду направив відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволені позовних вимог. Відзив обґрунтовано тим, що нотаріусу для вчинення виконавчого напису відповідачем були надані всі документи, передбачені переліком, у тому числі й ті, які підтверджують безспірність заборгованості, а зазначену в оспорюваному виконавчому написі заборгованість, на думку представника відповідача, можна вважати безспірною, оскільки позивач у своєму позову не зазначив жодної обставини, яка б свідчила про протилежне. Крім того, представник відповідача зазначає, що законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Крім того, 06 грудня 2021 року представник відповідача ТОВ «Вердикт Капітал» на адресу суду направив клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, в якому представник просить відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу. Інші учасники справи заяв по суті справи до суду не подали. Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. При цьому, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї Глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно вимог ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Судом установлено, що 03 березня 2017 року [PERSON] підписано Анкету-заяву про Акцепт Публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладання Договору про банківське обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк» (а.с.43-44, 76-77). Відповідно до п.2.1.1 вищезазначеної Анкети-заяви [PERSON] підтвердив, що ця анкета-заява про акцепт публічної пропозиції є акцептуванням публічної пропозиції в розумінні ст.642 ЦК України, його згодою на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк» та отримання банківських послуг на умовах, визначених публічною пропозицією за продуктами банку: депозитні вклади фізичних осіб, поточні рахунки фізичних осіб, платіжні картки фізичних осіб, кредитні картки фізичних осіб, кредити фізичних осіб, послуги системи інтернет-сервісу «My Alfa-Bank», інших банківських послуг, що передбачені умовами публічної пропозиції. 24 травня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №53554, про звернення стягнення з [PERSON] , який є боржником за кредитним договором 490967039 від 03 березня 2017 року, укладеним з АТ «Альфа-Банк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого, на підставі договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами 2 від 21 грудня 2020 року є ТОВ «ФК «Флексіс», правонаступником усіх прав та обов`язків якого, на підставі договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами 21-12/20 від 21 грудня 2020 року є ТОВ «Вердикт Капітал», заборгованість за кредитним договором 490967039 від 03 березня 2017 року. Строк платежу за кредитним договором 490967039 від 03 березня 2017 року настав. Боржником допущено прострочення платежів. Стягнення заборгованості проводиться за період з 21 грудня 2020 року по 17 травня 2021 року. Сума заборгованості складає 58 852,81 грн, в тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту становить 23 725,27 грн; прострочена заборгованість за комісією становить 0,00 грн; прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом становить 23 737,78 грн; строкова заборгованість за сумою кредиту становить 0,00 грн; строкова заборгованість за комісією становить 4 955,14 грн; строкова заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом становить 0,00 грн; строкова заборгованість за штрафами і пенями становить 6 434,62 грн. За вчинення цього виконавчого напису нотаріусом на підставі статті 31 Закону України «Про нотаріат» стягнуто плати із стягувача в розмірі 650,00 грн, які підлягають стягненню з боржника на користь стягувача. Загальна сума заборгованості що підлягає стягненню - 59 502,81 грн (а.с.48, 85). Оскаржуваний виконавчий напис перебуває на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого органу міста Києва Мельника Ю.А., виконавче провадження [NUMBER]. Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку встановлених законом. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України від 02 вересня 1993 року №3425-XII «Про нотаріат» (Закон №3425-XII). Відповідно до п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат», виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси. Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29 червня 1999 року затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в пункті 2 даного Переліку визначено про стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Відповідно до п. 1.1., 1.2. глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерством юстиції України 22 лютого 2012 №96/5 (далі за текстом - Порядок) для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно пунктів 3.1. - 3.5. глави 16 Порядку нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років; безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172; якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку; строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу; при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 №1172. Безспірний борг - це борг, що визначається боржником та кредитором, і про суму якого сторони не сперечаються, тобто у разі відсутності заперечень боржника вимога кредитора вважається безспірною. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 31.01.1992 року «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні», при вирішенні справ пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею, судам слід мати на увазі, що відповідно до Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом і за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами. Таким чином, в обов`язок нотаріуса входить перевірка безспірності боргу у боржника після надання стягувачем документів, що встановлюють прострочення зобов`язання. При наявності заперечень боржника нотаріус повинен оцінити його аргументи на предмет наявності ознаки безспірності відносно вимог кредитора. За відсутності ознаки безспірності нотаріус повинен відмовити в здійсненні виконавчого напису. Відповідач ТОВ «Вердикт Капітал», подавши відзив на позовну заяву, не надав доказів ані того, яка сума кредитних коштів була надана [PERSON] банком за договором, ані доказів наявності заборгованості [PERSON] , стягнутої за виконавчим написом №53554 від 24 травня 2021 року, в тому числі й складових заборгованість. Також відповідач не надав доказів того, що до ТОВ «Вердикт Капітал» від АТ «Альфа-Банк» перейшло право вимоги за вищевказаним кредитним договором, як і доказів направлення позивачу вимоги перед зверненням до приватного нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису. За відсутності вказаних доказів немає підстав вважати, що стягнута за виконавчим написом заборгованість є безспірною. Отже, відповідач не скористався своїм правом та не подав докази на спростування доводів позовної заяви та на підтвердження того, що сума заборгованості є безспірною, а також того, що відповідач має право вимоги за кредитним договором №490967039 від 03 березня 2017 року, укладеним між [PERSON] та АТ «Альфа-Банк». Також, суд бере до уваги ту обставину, що кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року в справі №910/10374/17 (провадження № 12-5гс21). Матеріали справи не містять доказів того, що кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Разом з тим вимоги позову заявлені не лише до особи, на користь якої було вчинено виконавчий напис, ще й до приватного виконавця, який вчинив цей напис. З цього приводу суд зазначає наступне. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України «Про нотаріат» Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Частиною 2 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права. Тобто, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Спори за позовами про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом вирішуються судом у порядку цивільного судочинства за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа. За правилами цивільного судочинства як спір про право в позовному провадженні розглядаються позови про оскарження дій нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права відповідно до положень цивільного законодавства. Тобто нотаріус не може бути відповідачем у цій категорії справ, оскільки предметом позову є спір про право, зокрема позивач заперечує наявність у нього суми заборгованості перед кредитором, яка вказана у виконавчому написі. Виходячи з норм Закону України «Про нотаріат», у нотаріуса немає спільних чи однорідних прав та обов`язків стосовно позивача. Нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями. Справи за спорами щодо оскарження вчинених нотаріусами виконавчих написів (про визнання вчиненого нотаріусом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса) мають розглядатися судами за позовами боржників до стягувачів. Відповідачем у таких справах є особа, на користь якої було вчинено виконавчий напис, яким було порушено право позивача. Тобто, цивільна відповідальність за незаконно вчинений виконавчий напис покладається не на нотаріуса, а на особу, яка зверталася за виконавчим написом. Сам же нотаріус може залучатися судами як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі №519/77/18 (провадження № 61-10311св19), від 06 жовтня 2021 року у справі №201/9570/18 (провадження № 61-7299св21), від 13 липня 2022 року у справі № 761/825/20 (провадження № 61-12951св21). Що стосується вимоги позову про застосування строків давності до вимог, на підставі яких вчинено виконавчий напис, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відтак зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору. В абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України із урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. В даному випадку законодавчо визначений спосіб захисту порушеного права, а саме шляхом визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, а така вимога позивача як застосування строків давності до вимог, на підставі яких вчинено виконавчий напис не є ефективною в розрізі даного спору, адже ТОВ «Вердикт Капітал» з вимогою про стягнення заборгованості в даному провадженні не звертався, а позовна давність застосовується лише за заявою відповідача. Тому ця вимога позивача не підлягає задоволенню. Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] в частині вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню є обґрунтованим в частині вимоги саме про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, в іншій частині вимог до вказаного відповідача позов задоволенню не підлягає. При цьому вимоги позову [PERSON] до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Олени Василівни не підлягає задоволенню, оскільки позов в цій частині пред`явлений до неналежного відповідача. На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача ТОВ «Вердикт Капітал» на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 908,00 грн. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач планує звернутись за правовою/правничою допомогою, витрати на яку очікуються в розмірі 4 000,00 грн. Разом з тим, позов та інші заяви позивача підписані та подані до суду особисто позивачем, матеріали справи не містять доказів отримання/надання правничої допомоги, детального опису робіт та оплати таких послуг, а в наявних в матеріалах справи заявах позивача не викладена заява, передбачена ч.8 ст. 141 ЦПК України. Тому суд не вбачає визначених законом підстав для стягнення з відповідача судових витрат на правничу допомогу. Враховуючи наведене та

Outcome: partial