Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-10 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про зміну формулювання підстав звільнення з роботи, стягнення невиплаченої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди. \~ \~ \~ \~В ході розгляду справи позивач уточнив заявлені вимоги та просив визнати незаконним наказ про його звільнення, поновити на роботі на попередній посаді, стягнути з відповідачки заборгованість по заробітній платі та моральну шкоду. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що 07 серпня 2020 року він був прийнятий на посаду керуючого магазину в смт Богородчани, який належав ФОП [PERSON] , і цього ж числа з ним було укладено письмовий трудовий договір. З незрозумілих для нього підстав 27 вересня 2021 року, а також з порушенням норм чинного трудового законодавства відповідачка направила йому повідомлення про звільнення його із займаної посади за втратою довіри (п.2 ст. 41 КЗпП України). Вказує, що підставою для розірвання трудового договору у зв`язку з втратою довіри є вчинення працівником винних дій, однак жодного акту, який би свідчив про порушення ним умов трудового договору не складено, не встановлено іншого факту вчинення будь-якого розкрадання чи інших корисливих порушень. Матеріальні цінності під час прийому його на роботу ніхто йому не передавав, а при ліквідації магазину акт передачі матеріальних цінностей не складався. Відповідачкою 24 червня 2021 року припинено діяльність магазину, в якому він працював керуючим, тому вважає, що він міг бути звільненим із займаної посади у зв`язку з скороченням штату (п.1 ст. 40 КЗпП України), про що його було слід повідомити не пізніше як за два місяці до звільнення (ст. 49-2 КЗпП України), в день звільнення йому повинна була бути видана трудова книжка та копія наказу (розпорядження) про звільнення (ст. 47 КЗпП України), виплачена заробітна плата та вихідна допомога не менше середньомісячного заробітку (ст. 44 КЗпП України), компенсація за невикористану відпустку (ст. 83 КЗпП України). Вказані вимоги закону відповідачкою проігноровано, розрахунок з ним не проведений, трудова книжка до цього часу не видана. Вважає, що оскільки розрахунок на день звільнення з ним проведено не було, а затримка видачі трудової книжки є вимушеним прогулом, відповідачка повинна виплатити йому заробітну плату за період з 01 червня 2021 року по 27 вересня 2021 року на загальну суму 25400 грн. Крім того, вказує, що внаслідок вчинення відповідачкою протиправних дій, невиконання нею умов трудового договору та безпідставного систематичного порушення його прав, йому завдано моральної шкоди. \~ \~ \~ \~Просив визнати незаконним наказ про його звільнення, поновити на роботі на посаді керуючого магазину, стягнути з відповідачки на його користь невиплачену заробітну плату в розмірі 25400 грн та моральну шкоду в розмірі 20000 грн. \~ \~ \~ \~Відповідачка направила відзив у якому заявлені вимоги не визнала. Зазначила, що дійсно позивач працював керуючим магазину, однак ним було вчинено розкрадання матеріально-товарних цінностей, що стало підставою для втрати довір`я в збоку власника. Це підтверджується актом проведення ревізії від 30.06.2021 року та витягом з ЄРДР про кримінальне провадження №12021096120000066 по факту вчинення крадіжки [PERSON] . Вважає, що нею було прийнято законне, обґрунтоване рішення про звільнення позивача із займаної посади у зв`язку із втратою довір`я до нього з боку власника, яка є наслідком вчинення проступку - привласнення матеріальних цінностей на суму 62459 грн. 81 коп., який дає підстави для висновку, що подальше залишення працівника на роботі, пов`язаній з обслуговуванням грошових і матеріальних цінностей, може призвести до їх втрати. За таких обставин вважає позовні вимоги позивача безпідставними та у задоволенні позову просила відмовити. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з викладених підстав, просять позов задовольнити повністю. Додатково вказали, що посилання відповідачки на вчинення позивачем протиправних дій, як то розкрадання чи привласнення матеріальних цінностей, що могло служити підставою втрати довір`я, є безпідставним, оскільки кримінальне провадження щодо нього порушене за заявою [PERSON] закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Відповідачка та її представник у судове засідання не з`явилися, у поданій заяві відповідачка просила проводити розгляд справи у її відсутності з урахуванням заперечень, висловлених у поданому відзиві. Заслухавши пояснення позивача та його представника, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 07 серпня 2020 року фізична особа-підприємець [PERSON] та [PERSON] уклали трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю. Договір безстроковий, працівник зобов`язаний виконувати роботу керуючого магазину, заробітна плата 5000 грн на місяць (а.с.8). 07 серпня 2020 року фізична особа-підприємець [PERSON] та працівник [PERSON] уклали договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с.9). 27.09.2021 року ФОП [PERSON] винесла наказ № 7 "Про звільнення з роботи за втрату довір`я". У наказі вказано: "1.Звільнити [PERSON] , керуючого магазину, 27 вересня 2021 року за вчинення винних дій при обслуговуванні грошових та товарних цінностей, які дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника згідно п.2 ст.41 КЗпП України. 2. Виплатити [PERSON] грошову компенсацію за 27 (двадцять сім) днів невикористаної відпустки з 07.08.2020 року по день звільнення. Підстава: акт проведення ревізії від 30.06.2021 року" (а.с. 124). ФОП [PERSON] направила [PERSON] повідомлення за вих. № 2 від 27 вересня 2021 року про необхідність отримати розрахунок та внесення запису в трудову книжку у зв`язку зі звільненням за вчинення винних дій при обслуговуванні грошових та товарних цінностей, які дають підстави для втрати довір`я з боку власника згідно з п.2 ст. 41 КЗпП України (а.с.10). Згідно з даними Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування щодо застрахованої особи [PERSON] сплачено страхові внески в період з серпня 2020 року по вересень 2021 року (а.с.69-70). При вирішенні спору суд керується наступними нормами. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 43\~Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Частиною другою статті 2\~КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно зі статтею 22\~КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи (ч.1 ст. 23 КЗпП України). Відповідно до п. п. 1, 4 ч.1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є угода сторін; розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП України). Розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41\~КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає обов`язкового настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника. Звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей слідує, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які, зокрема, одержують їх під звіт. Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей. Зазначений висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року № 6-100цс16. Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбачених трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України). Аналіз указаних норм трудового права дає підстави для висновку, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Звільнення у зв`язку із втратою довір`я до працівника на підставі пункту 2 частини першої статті 41\~КЗпП України може мати місце за умови вчинення ним винних дій. При цьому не має значення, були протиправні дії вчинені навмисно або внаслідок необережного ставлення до виконання своїх обов`язків, чи передбачав працівник або повинен був передбачити негативні наслідки своїх дій. Провина працівника має бути доведена власником або уповноваженим ним органом за допомогою фактів та об`єктивних обставин, що свідчать про винні дії працівника, це може бути, наприклад: систематична нестача довірених йому цінностей; безвідповідальне, халатне ставлення до своїх трудових обов`язків; порушення правил торгівлі; крадіжки; обмірювання, обважування покупців; завищення цін; привласнення матеріальних цінностей тощо. Втрата довір`я може бути наслідком вчинення проступку, який дає підстави для висновку, що подальше залишення працівника на роботі, пов`язаній з обслуговуванням грошових і матеріальних цінностей, може призвести до їх утрати. Водночас, підозра власника або уповноваженого ним органу не може бути підставою для виявлення недовір`я до працівника. Під час судового розгляду суду не надано жодного належного та допустимого доказу вчинення позивачем протиправних дій навмисно або внаслідок необережного ставлення до виконання своїх обов`язків, які дають підстави для його звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України. Твердження відповідачки про вчинення позивачем протиправних дій (розкрадання, привласнення матеріальних цінностей) спростовуються наданою представником позивача постановою від 30.12.2022 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №12021096120000066 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.191 КК України у зв`язку з встановленою відсутністю складу кримінального правопорушення. Зі змісту вказаної постанови видно, що за результатами проведення досудового розслідування не встановлено факту привласнення та розтрати [PERSON] належного ПП [PERSON] майна і в його діях відсутні ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.191 КК України. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 1\~ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. \~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~За наведених обставин суд дійшов висновку, що звільнення позивача відбулось з порушенням вимог трудового законодавства, а тому наказ фізичної особи-підприємця [PERSON] від 27 вересня 2021 року №7, яким [PERSON] звільнено з посади керуючого магазину з 27 вересня 2021 року є незаконним та підлягає скасуванню, а позивач підлягає поновленню на тій посаді, з якої він був звільнений, а саме на посаді керуючого магазину у ФОП [PERSON] . Щодо позовної вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати суд зазначає наступне. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно з розрахунком, наданим позивачем, розмір невиплаченої йому заробітної плати за період з 01 червня 2021 року по 27 вересня 2021 року включно (за 119 календарних днів) складає 25400 грн. Реєстром застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (а.с.70) підтверджуються суми заробітних плат позивача, з яких сплачено страхові внески для нарахування пенсії, та становили : в червні 2021 року - 6500 грн, в липні 2021 року - 6500 грн, в серпні 2021 року - 6500 грн, у вересні 2021 року - 11664,72 грн. Оскільки позивачем не подавалися заяви про збільшення позовних вимог, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, з відповідачки на користь позивача підлягає до стягнення сума 25400 грн невиплаченої заробітної плати з утриманням з цієї суми податків й інших обов`язкових платежів в порядку, визначеному Податковим кодексом України. В частині стягнення моральної шкоди суд виходить з такого. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. За таких обставин, виходячи із засад розумності та справедливості, враховуючи всі обставини в справі, з урахуванням обсягу заподіяних моральних страждань, тривалості заподіяння моральної шкоди, необхідністю позивача докладати додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права, а також інших негативних наслідків, суд вважає, що вимога про стягнення моральної шкоди в розмірі 20000 грн є надмірною, тому з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути моральну шкоду в розмірі 10000 гривень. Суд вважає безпідставним твердження відповідачки про невідповідність вимогам ЦПК України поданої позивачем заяви про зміну предмету позову, датованої 16.02.2023 року (а.с.238). Так, згідно з вимогами ч.3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. Під предметом позову слід розуміти певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Своєю заявою від 16.02.2023 року, яка за текстом названа "заявою про уточнення позовних вимог", позивач змінив предмет позову із "зміни формулювання підстав звільнення з роботи" на "визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі". Крім того позивач залишив незмінними вимоги про стягнення з відповідачки заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди, а також підстави позову. Така заява подана позивачем до закінчення підготовчого засідання. В ході підготовчого засідання представник позивача уточнив, яка саме заява подана його довірителем, а відповідачка не скористалася правом брати участь в засіданнях суду та надавати пояснення по суті спору. Суд зазначає, що цивільним процесуальним законом не визначено чітко формат заяви про зміну предмету позову. Оскільки зі змісту поданої позивачем у письмовій формі заяви повністю зрозуміло її суть, то твердження відповідачки про невідповідність такої заяви вимогам ЦПК України суд вважає безпідставним. Оскільки позов підлягає до задоволення, то, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь держави слід стягнути 1816 гривень судового збору та на користь позивача 908 гривень сплаченого судового збору за позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди. На підставі викладеного, ст.43 Конституції України, ст.15,16 ЦКУкраїни, ст. 2, 21, 22, 36, 41, 116, 117, 141, 235, 237-1 КЗпП України,

Outcome: approved