Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-12 00:00:00

У травні 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ЕТАЛОН» про стягнення коштів, згідно з якою позивач, з врахуванням збільшення позовних вимог остаточно просив суд: стягнути на користь [PERSON] з Приватного акціонерного товариства «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ЕТАЛОН» страхове відшкодування у розмірі 150 599,00 гривень та стягнути суму сплаченого судового збору. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 19.05.2020 року у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода з вини громадянина України [PERSON] , [INFO] , який керував автомобілем [PERSON] , марки LAND ROVER, номерний знак [NUMBER] , 2004 року випуску. За наслідками даного ДТП було пошкоджено автомобіль позивача, а також було отримано моральні та фізичні ушкодження ним та його вагітною дружиною. Позивачем вказано, що цивільна відповідальність [PERSON] застрахована в ПрАТ «СК -ЕТАЛОН» (код ЄДРПОУ: 20080515) поліс № АР/ 4327441 строк дії з 06.05.2020 року по 05.07.2020 року включно. Забезпечений транспортний засіб - LAND ROVER, номерний знак: [NUMBER] 2004 року випуск, VIN [NUMBER] . У позовній заяві зазначено, що оскільки під час ДТП було завдано шкоди здоров`ю дружини позивача [PERSON] , яка на момент скоєння ДТП була вагітною, матеріали по справі було передано до Шевченківського УНП ГУ НП м. Києва. Дружину позивача 19.05.2020 було прийнято на стаціонар КНП - Київського міського пологового будинку №2» з діагнозом «загрозливий аборт 20 тижнів», та виписано звідти 22.05.2020 року. У виписці зазначено, що госпіталізація відбулася після ДТП. Оскільки стан здоров`я [PERSON] покращився, відпала необхідність у відкритті кримінальної справи проти винуватця ДТП, і матеріали було направлено з Шевченківського УНП до Управління патрульної поліції у місті Києві, а звідти - до Управління патрульної поліції у Львівській області, за місцем прописки винуватця ДТГІ, [PERSON] . У супровідному документі від 15 червня 2020 року №20651/41/11/5/02-2020 зазначено, зокрема, що передаються на виконання висновок слідчого та матеріали ДТП, зареєстровані в ЖЄО №32923 від 19.05.2020 року щодо притягнення громадянина [PERSON] за порушення п.п. 8.7.3. «е», 8.10 ПДР України, відповідальність за що передбачена ст. 124 КУпАП. Разом з тим, у подальшому матеріали так і не було передано поліцією до суду. Позивач припускає, що це сталося через закінчення тримісячного строку притягнення до відповідальності за адміністративне правопорушення. Окрім того, позивачем вказано, що на початку червня 2020 року було проведено огляд його автомобіля представниками відповідача, на підставі чого складено протокол огляду. Пізніше, 22.07.2020 року ним було подано заяву про страхове відшкодування до відповідача, яка зареєстрована під № 17883. Всі необхідні документи були вчасно подані до страховика. У телефонному режимі позивачу було озвучено суму відшкодування - 86 000,00 грн. 20.10.2020 року по телефонній розмові представником відповідача він дізнався, що виплата буде затримана та точної дати виплати страхова назвати не може. У позовній заяві зазначено, що [PERSON] звернувся зі скаргою до МТСБУ на дії відповідача. У жовтні 2020 року до МТСБУ надійшла відповідь від відповідача, в якій останній посилається на неможливість встановити винуватця по справі, оскільки до суду не передано матеріалів щодо скоєного ДТП. Таким чином, позивач вважає, що ПрАТ «СК «ЕТАЛОН» поставила його у таке становище, яке унеможливлює отримання ним страхової компенсації. Так, позивачем зазначено, що останній строк для виплати відшкодування настав 19.10.2020 року, але до цього часу ПрАТ «СК «ЕТАЛОН» не виплатила позивачеві страхового відшкодування та не надала жодної офіційної інформації з цього приводу, у зв`язку із чим він звернувся до суду та просить позовну заяву задовольнити. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10.05.2021 року відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. 03.09.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ЕТАЛОН», в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Так, у відзиві зазначено, що позивачем не надано жодних доказів щодо встановлення судом вини водія [PERSON] , тобто доказів виникнення цивільно-правової відповідальності, оскільки вина встановлюється лише в судовому порядку при притягненні винної особи до кримінальної або адміністративної відповідальності, а супровідний лист від 15.06.2020 року №20651/41/11/5/02-2020 не є підтвердженням вини [PERSON] в дорожньо-транспортній пригоді. Так, відповідач вказує, що позивачем не надано жодних речових доказів, показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів та ін. Наголошує, що відсутні жодні докази на підтвердження того, що [PERSON] є винною особою в ДТП. Крім того, у відзиві зазначено, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження витрат в розмірі 86 000 гривень, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, а також позивачем при розрахунку суми страхового відшкодування не враховано суму франшизи. Таким чином, вказує, що доводи позивача ґрунтуються лише на припущеннях та жодних доказів на підтвердження своєї позиції та вимог, стороною позивача не надано. 30.09.2021 року до суд надійшла заява представника позивача [PERSON] - адвоката Кацалап Андрія Анатолійовича про збільшення позовних вимог, в якій просив стягнути на користь [PERSON] з Приватного акціонерного товариства «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ЕТАЛОН» страхове відшкодування у розмірі 150 599,00 гривень, вказана заява прийнята судом. У вказаній заяві, зокрема визначено, що у Звіті № 152-21 від 17.09.2021 року, вартість оціночного ремонту HONDA CIVIK, реєстраційний номер [NUMBER] , складає 388736 грн. 82 коп., а відповідно до даних Звіту № 152-21 ост від 17.09.2021 року, ринкова вартість HONDA CIVIK, реєстраційний номер [NUMBER] , до ДТП, складає 180276 грн. 80 коп. З урахуванням положень п. 30.1. ст. 30 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», належний Позивачу транспортний засіб HONDA CIVIK, реєстраційний номер [NUMBER] , вважається фізично знищеним, оскільки витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Таким чином, відповідно до приписів п. 30.2. ст. 30 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Позивачу, як власнику транспортного засобу HONDA CIVIK, реєстраційний номер [NUMBER] , відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, тобто 150599 грн. 11 коп., за наступним розрахунком: 180276,80-29677,69 = 150599,11 грн. 01.10.2021 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив у якому вказано, що саме на підставі висновку слідчого Шевченківського УП ГУНП у м. Києві (капітана поліції Юрченко О.В.) вбачається наявність вини громадянина [PERSON] , що також підтверджуються матеріалами ДТП, які були передані до УПП у Львівській області. У відповіді на відзив зазначено, що факт вчинення правопорушення [PERSON] підтверджується також фотокопіями з місця вчинення ДТП, протоколом огляду транспортного засобу, а тому в матеріалах справи наявна достатня кількість доказів, на підставі яких встановлюється факт винуватості у спричиненому ДТП, саме громадянина [PERSON] .. У відповіді на відзив позивачем зазначено, що оскільки керування транспортним засобом, на якому було спричинено ДТП здійснилось [PERSON] на правових підставі, то позивач наполягає на застосуванні принципу відповідальності незалежно від вини. Щодо розміру страхового відшкодування, то у відповіді на відзив позивачем вказані аналогічні обставини, що викладені у заяві про збільшення позовних вимог. 07.10.2021 року до суду надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив у яких представником відповідача вказано, що позивачем так і не надано жодних доказів вини в дорожньо-транспортній пригоді [PERSON] та викладені аналогічні обставини тим, які викладені у відзиві на позовну заяву. 20.06.2022 року до суду надійшла відповідь на запит суду від Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції від 03.06.2022. 18.08.2022 року до суду надійшов лист відповідь на запису суду від Львівського районного управління поліції №2 відділ поліції №3 Головного управління національної поліції у Львівській області від 01.08.2022 Вих. №6771/43/09/01-22. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову у повному обсязі із підстав викладених у відзиві. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового засіданні повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні ним правовідносини. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Статтею 15 ЦК визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Положеннями ч. 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55). Положеннями вказаної статті також визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Принципом верховенства права, визнається, що людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. В судовому засіданні сторонами не заперечувалось і це встановлено судом, що 19.05.2020 в місті Києві, за адресою: м. Київ, перехрестя вулиць Щербаківського-Краснодарська, відбулась ДТП за участі транспортного засобу LAND ROVER, номер знак [NUMBER] під керування [PERSON] та транспортного засобу HONDA CIVIK державний номерний знак [NUMBER] під керування [PERSON] та транспортним засобом Renault Master державний номерний знак [NUMBER] . Як вбачається з матеріалів справи, що Управління патрульної поліції у місті Києві направило для виконання до Управління патрульної поліції у Львівській області висновок слідчого Шевченківського УП ГУНП у м. Києві капітана поліції Юрченко О.В. та матеріали ДТП, зареєстровані в ЖЄО №32923 від 19.05.2020 року (за вих. №6672/125/56-2020) щодо притягнення громадянина [PERSON] за порушення п.п.8.7.3 «е», 8.10 ПДР України, відповідальність за що передбачена ст. 124 КУпАП, що підтверджується супровідним листом Шевченківського УП ГУНП у м. Києві від 15.06.2020 №20651/41/11/5/02-2020 (а.с. 9). При цьому, згідно Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції від 03.06.2022 №817641/12/01-2022, всі матеріали за фактом дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 19.05.2020 року за адресою: м. Київ, перехрестя вулиць Щербаківського-Краснодарська, працівниками Управління скеровано за належність до Відділу поліції №3 (Пустомити) Львівського районного управління поліції №2 ГУНП у Львівській області за вих. №11661/41/12/02-2020 від 13.07.2020 року, оскільки встановлено, що громадянин [PERSON] ( [INFO] ) проживає на території обслуговування вище зазначеного підрозділу (а.с. 183). Окрім того, відповідно до відповіді Львівського районного управління поліції №2 відділ поліції №3 Головного управління національної поліції у Львівській області від 01.08.2022 Вих. №6771/43/09/01-22, що матеріали за фактом дорожньо-транспортної пригоди, котра мала місце 19.05.2020 року за адресою м. Київ, перехрестя вулиць Щербаківського - Краснодарська на розгляд в СРПП ВП №3 ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області не надходила, та рішення по них не приймалось (а.с. 193). З матеріалів цивільної справи вбачається, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] застрахована в ПрАТ «СЕ «ЕТАЛОН» поліс №АР/4327441 строк дії з 06.05.2020 року по 05.07.2020 року включно, забезпечений транспортний засіб LAND ROVER, номер знак [NUMBER] , 2004 року випуску, VIN [NUMBER] . Згідно страхового полісу страхова компанія взяла на себе обов`язок в разі настання страхового випадку виплати шкоду заподіяну майну в сумі 130 000,00 грн., за шкоду запдіяну життю/здоров`ю 200 000,00 грн., з відрахуванням франшизи в сумі 2600,00 грн. (а.с.10). Судом встановлено, що предметом спору в даному провадженні є правовідносини щодо відшкодування шкоди, які регулюються нормами Цивільного кодексу України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно висновку експертного дослідження, який наданий позивачем, а саме Звіту № 152-21 від 17.09.2021 року, вартість оціночного ремонту HONDA CIVIK, реєстраційний номер [NUMBER] , складає 388736 грн. 82 коп., а відповідно до даних Звіту № 152-21 ост від 17.09.2021 року, ринкова вартість HONDA CIVIK, реєстраційний номер [NUMBER] , до ДТП, складає 180276 грн. 80 коп. Крім того, у звіті №152-21 ост від 17.09.2021 року зазначено, що аналізуючи результати проведених розрахунків, ринкова вартість досліджуваного ТЗ на дату оцінки складає (з врахуванням ПДВ): 29677,69 грн. (а.с. 43-60). Згідно частин 1 та 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. В ч. 1 ст. 1187 ЦК України визначено поняття джерела підвищеної небезпеки, зокрема джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Цивільна правова відповідальність за заподіяну шкоду передбачена у ч. 2 ст. 1187 ЦК України, так відповідно до приписів, якої шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Разом з тим положеннями ч. 5 ст. 1187 ЦК України виключається цивільна відповідальність особи у разі, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. З аналізу зазначених норм права вбачається, що особа, винна у спричиненні майнової шкоди, повинна відшкодувати її в повному обсязі у спосіб визначений законом, звільнення від цивільної відповідальності настає тільки за двох обставин викладених у ч. 5 ст. 1187 ЦК України. Положення ст. 1187 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст.ст. 1166 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальній нормі. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. В п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Наведене свідчить, що головною особливістю відшкодування шкоди, яка виникла за участі джерела підвищеної небезпеки, є те, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає як винну, так і безвинну відповідальність власника такого джерела. На володільця не може бути покладено обов`язок по відшкодуванню такої шкоди, лише у двох випадках: якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Непереборною силою в такому випадку слід визнавати фактори об`єктивного характеру, причинно не пов`язані з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є. Дія непереборної сили може бути спрямована як на об`єкт, діяльність з яким становить джерело підвищеної небезпеки, так і на осіб, які обслуговують цей об`єкт. Разом з тим, позивачем в обґрунтування позову зазначено, що ДТП 19.05.2020 року сталося з вини громадянина України [PERSON] , який керував автомобілем LAND ROVER, номерний знак [NUMBER] . Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі - Закон) є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов`язком боржника - відшкодувати шкоду (особи, яка завдала шкоди, відшкодувати цю шкоду). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик. Під час розгляду цивільної справи № 686/1914/16-ц (постанова від 24.06.2020) Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. До аналогічних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц. Що стосується настання страхового випадку та відповідальності відповідача по справі ПАТ «Страхова компанія «Еталон» то суд прийшов до наступних висновків: За змістом Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується страховою сумою. Відповідно до статті 1194 ЦК України, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик. Разом з тим, власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу має право на відшкодування в повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована винною особою в загальному порядку. Оскільки від сплати відповідного відшкодування законодавством звільнено страховика, то таке відшкодування згідно зі статтями 1166, 1187, 1194 ЦК України може бути стягнуто з особи, яка завдала шкоду. Відповідно до ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Законодавством встановлено обов`язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання дорожньо-транспортної пригоди. Такий обов`язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини дорожньо-транспортної пригоди власними силами і запобігти необгрунтованим виплатам. Судом встановлено, що 06.07.2020 року позивач по справі звернувся до відповідача страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування, проте страхове відшкодування виплачено не було. При цьому, згідно листа МТСБУ від 330.10.2020, що відповідно до інформації з ЦБД МТСБУ ( №3020142440201267), винуватець ДТП, що відбулось 19.05.2020 станом на 29.10.2020 не встановлений, перевірка по реєстру судових рішень в Україні також не надала підтвердження вини водія забезпеченого ТЗ, а отже перебіг строку в 90 днів ( з дати отримання заяви про виплату) протягом якого страховик обов`язок прийняття рішення щодо здійснення страхового відшкодування, не здійснюється у зв`язку з його припиненням, відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону (а.с. 6). Частиною 1 ст. 979 ЦК України вказує на те, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Предметом договору страхування виходячи із положень ст. 980 ЦК України можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Відповідно до ст. 981 ЦК України договір страхування укладається в письмовій формі. Договір страхування може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката). Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний: у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Положеннями п. 5 ч. 1 ст. 991 ЦК України визначено, що страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі наявності інших підстав, встановлених законом. Згідно ст. 28 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. У ст. 6 вищезазначеного Закону визначено поняття страхового випадку зокрема це є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно із ст. 5 Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу Страховим випадком, відповідно до ст. 6 Закону, є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Отже, підставами для всіх випадків відшкодування шкоди, є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка заподіювана шкоди; 3) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювана; 4) вина заподіювана шкоди. Перераховані підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. В спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача. Таким чином, позивач повинен довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювана є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (ч. 2 ст. 14 ЦК України). Потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування, або шляхом звернення до страховика, в якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст. 1194 ЦК України підстав. Отже, з урахуванням викладених вище обставин, випливає висновок, що у спорах про відшкодування шкоди, завданої особі джерелом підвищеної небезпеки, право потерпілої особи на відшкодування завданих збитків реалізовується нею на власний розсуд, шляхом пред`явлення позову безпосередньо до винної особи або до страхової компанії, цивільно-правову відповідальність в якій застраховано завдавачем такої шкоди. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Предметом доказування, відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України). Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Положеннями ч. 2 ст. 76 ЦПК України встановлений вичерпний перелік засобів доказування у цивільному процесі, якими є: письмові докази, речові докази, електронні докази, показання свідків та висновки експертів. Відповідно до п.2 ч.2 ст.76 ЦПК України висновок експерта є одним із видів доказу. Разом з тим, у судовому засіданні було досліджено відеозапис на а.с. 151, який долучений позивачем на підтвердження вини відповідача у вчиненні ДТП 19.05.2020 року, однак судом вказаний відеозапис оцінюється критично, оскільки на ньому не зафіксовано та неможливо встановити номерний знак - учасників ДТП, а зафіксовано лише зіткнення транспортних засобів. Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. До позовної заяви не долучено та матеріали справи не місять постанови суду про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] на підставі ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення або повідомлення про цю пригоду відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а також не надано протоколу про вчинення адміністративного правопорушення, складеного на [PERSON] , відповідно до т.254 КУпАП України про вчинення адміністративного правопорушення, свідків, які підтверджували б вину [PERSON] у вчиненні ДТП 19.05.2020 протоколу про вчинення адміністративного правопорушення, схеми ДТП тощо. Не надано жодних речових доказів, показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів та ін. За вказаних обставин, судом не встановлені усі передбачені законом умови цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки саме [PERSON] . Судом не встановлено вини та причинно-наслідкового зв`язку між діями [PERSON] під час керування автомобілем та шкодою, нанесеною майну позивача, у зв`язку з чим, відсутні правові підстави для відшкодування останнім завданої шкоди. Оскільки судом в даному судовому засіданні не встановлено підстав для цивільно-правової відповідальності [PERSON] то відповідно страхова компанія, відповідач по даній цивільній справі, не мала обґрунтованих підстав для відшкодування шкоди, заподіяної майну позивача, оскільки не настав страховий випадок. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. У відповідності до ч. 3 ст. 13, ч. 2 ст. 49, ч. 1 ст. 206 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Разом з тим, слід звернути увагу на те, що позивачу та його представнику було відомо, що дорожньо-транспортна пригода сталася за участю трьох транспортних засобів LAND ROVER, номер знак [NUMBER] під керування [PERSON] та транспортного засобу HONDA CIVIK державний номерний знак [NUMBER] під керування [PERSON] та транспортним засобом Renault Master державний номерний знак [NUMBER] , але жодних клопотань про залучення, або заміну відповідача по цивільній справі ними заявлено не було. З урахуванням положень ЦПК України, яка визначає прерогативу позивача на вчинення зазначених вище дій, а саме, що суд вправі тільки за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінити первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. При розгляді даної цивільної справи суд не обмежував позивача та його представника у здійсненні ним своїх процесуальних та матеріальних прав, а навпаки всебічно сприяв в їх реалізації. Позивачу надано можливість вільно розпоряджатись своїми матеріальними та процесуальними правами на власний розсуд. Зміст принципу диспозитивності розуміється в таких аспектах, хто хоче здійснити свої права, повинен сам турбуватися про це, позов подається особою виключно за її волею, особа може тільки сама відмовитись від наданого їй права, суд не повинен виходити за межі позовних вимог сторін, крім випадків передбачених законом, сторона може розпорядитись об`єктом процесу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України» ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Суд нагадує, що він зазвичай визнає порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у справах, які порушують питання, подібні до тих, що порушуються у цій справі. Аналогічну позицію висловлено у рішеннях ЄСПЛ «Смірнова проти України», «Карнаушенко проти України». Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). Інші доводи позовної заяви та відзиву висновків суду не спростовують. Враховуючи, що позивачем не надано, та в ході розгляду справи не встановлено, в тому числі і відеозаписом, беззаперечних доказів на підтвердження спричинення саме внаслідок винних дій [PERSON] матеріальної шкоди майну позивача, тобто позивач жодним чином не довів факту вини та причинного-наслідкового зв`язку між діями саме [PERSON] та шкодою, завданою позивачу, в результаті якої настає цивільно-правова відповідальність останнього, тому суд приходить до переконання, що заявлені вимоги про стягнення шкоди, спричиненої внаслідок ДТП недоведені, а тому задоволенню не підлягають. Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, а тому у ньому має бути відмовлено. За загальним правилом, у відповідності зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи - у разі відмови в позові покладаються на позивача. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed