Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-19 00:00:00

23 лютого 2023 року адвокат Толстих О.Ю. в інтересах позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом, який у подальшому уточнив, зменшивши позовні вимоги (в ред. від 28.03.2023), до відповідача АТ «Криворізький залізорудний комбінат», у якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 63 590,88 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та військового збору, в рахунок невиплаченої одноразової виплати працівнику при виході на пенсію за віком; середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні в розмірі 144 821,32 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та військового збору; грошові кошти в сумі 12 718,18 грн. у відшкодування моральної шкоди, спричиненої неотриманням одноразової виплати працівнику при виході на пенсію за віком, без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та військового збору. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що [PERSON] працював на підприємстві відповідача у шкідливих умовах праці 20 років 4 місяці. 06.06.2022 його було звільнено за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. При звільненні [PERSON] не було виплачену одноразову виплату в розмірі тримісячної середньої зарплати, що передбачено Колективним договором АТ «Кривбасзалізрудком» (далі - Колективний договір) та Галузевою угодою гірничо-металургійного комплексу України на 2011-2012 (далі - Галузева угода). У зв`язку з не проведенням повного розрахунку при звільненні вважає, що відповідач повинен сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку, а також моральну шкоду. Ухвалою судді від 27 лютого 2023 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, витребувано за клопотанням позивача докази, роз`яснено сторонам їх право, порядок та строки на подачу заяв по суті справи. 10 березня 2023 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач не визнав позовні вимоги, зазначив, що Колективним договором були передбачені одноразові виплати при виході на пенсію за віком, про що було відомо позивачу, що спростовує його доводи про те, що він дізнався про можливість таких виплат лише у лютому 2023 року. 21.04.2022 наказом роботодавця на період дії воєнного стану було зупинено дію деяких пунктів Колективного договору у тому числі п.п. 25.13, 25.16, що регламентують одноразові виплати при виході на пенсію за віком. Позивач був звільнений 06.06.2022, в день звільнення отримав письмове повідомлення про нараховані суми при звільненні, таким чином він пропустив тримісячний строк позовної давності, звернувшись до суду 23.02.2023 і про поновлення строків не заявляв. У зв`язку з відсутністю підстав для виплати позивачу при звільненні одноразової виплати, на переконання відповідача, вимоги про сплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і моральної шкоди, які є похідними, також не мають жодних підстав. Крім того, відповідно до ст. 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку обмежується терміном не більше ніж 6 місяців, тоді як позивачем наведений розрахунок більше 6 місяців. Посилання в позовній заяві на моральні страждання позивача є необґрунтованими. Просить суд застосувати строки позовної давності визначені ст. 233 КЗпП України, відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Ухвалою суду від 29 березня 2023 року відкладено розгляд справи на 18 квітня 2023 року у зв`язку з прийняттям судом уточненої позовної заяви та надання відповідачу часу для ознайомлення із позовом та подання відзиву. 05 квітня 2023 року від представника відповідача надійшло пояснення, у якому викладені заперечення проти прийняття уточненої позовної заяви, яка, на думку представника відповідача, не відповідає вимогам ЦПК України, а також пояснення щодо відсутності законних підстав для задоволення позову, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Також, зазначив, що не є підписантом Галузевої угоди, а тому не має зобов`язань її дотримуватися. Згідно вимог ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Ухвалою суду від 18 квітня 2023 року клопотання представника відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, про розгляд справи з повідомленням сторін залишені без задоволення. Сторони скористалися своїм право на подачу заяв по суті справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами. Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з Акціонерним товариством «Кривбасзалізрудком», перебуваючи на посаді прохідника ш. «Гвардійська» з 04.02.2002 по 31.10.2003, ш. «Родина» з 10.11.2003 по 06.06.2022 (а.с. 9-10). 06 червня 2022 року [PERSON] був звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за віком згідно зі ст. 38 КЗпП України (а.с. 10, 37). Колективним договором ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» на 2020-2022 року встановлено, що працівнику при виході на пенсію за віком виплачувати одноразову виплату у розмірі, що залежить від стажу роботи у комбінаті, а саме, зокрема тримісячної середньої зарплати - при стажі від 20 і більше років (пункт 25.13 Договору) (а.с. 44-48). Згідно з Наказом АТ «Криворізький залізорудний комбінат» № 1497 від 21.04.2022 зупинено на період воєнного стану дію пунктів 25.13, 25.16 Колективного договору ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» на 2020-2022 роки, а також припинено здійснювати виплати, передбачені вказаними пунктами Колективного договору (а.с. 88). Як вбачається з виписки по картці/рахунку, відкритому у АТ КБ «Приватбанк» на ім`я [PERSON] , а також з копії табуляграми за червень 2022 року, позивачу при звільненні з підприємства відповідача допомога при виході на пенсію не виплачувалась (а.с. 11, 97). Правовідносини, які виникли між сторонами у справі урегульовані нормами Кодексу законів про працю України, Законами України «Про колективні договори і угоди»,«Про оплату праці». Відповідно до ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку, провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. Згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніш наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами.. Положеннями ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Забороняється включати до трудових договорів умови, що погіршують становище працівників порівняно з чинним законодавством, колективними договорами та угодами. Статтею 9 цього ж Закону передбачено, що положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Галузева угода гірничо-металургійного комплексу України на 2011-2012 роки діє безпосередньо і поширюється на всіх працівників, які уклали договори про трудові відносини з підприємствами гірничо-металургійного комплексу України, незалежно від форм власності, а також у частині, обумовленій окремими пунктами, - на осіб, що потребують особливої соціальної підтримки згідно з п.6.13 (п.1.4). АТ «Криворізький залізорудний комбінат» відноситься до підприємств металургійної і гірничодобувної промисловості України, тому її умови розповсюджуються на АТ «Кривбасзалізрудком» і застосовуються до врегулювання даних спірних правовідносин між сторонами у справі. Пунктом 6.1 розділу VI «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» зазначеної Угоди передбачено виплачувати працівнику при фактичному виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на підприємстві, а саме в розмірі середньомісячної заробітної плати при стажі роботи від 7,5 до 15 років; від 15 до 20 років - двомісячної середньої заробітної плати; від 20 і більше років - тримісячної середньої заробітної плати. Статтею 16 КЗпП| України встановлено, що умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними. Зупинивши дію положень Колективного договору в частині виплати одноразової допомоги при виході на пенсію, роботодавець тим самим погіршив становище працівників підприємства у порівнянні з умовами Галузевої угоди. Таким чином, оскільки позивач на момент виходу на пенсію мав стаж роботи на підприємстві відповідача понад 20 років, на нього розповсюджується дія пункту 6.1. Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2011-2012 роки, згідно з яким при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена йому вихідна допомога в розмірі тримісячної середньої заробітної плати. Оскільки така умова не була дотримана роботодавцем, суд вважає, що позивач правомірно звернувся до відповідача з такою вимогою. Згідно з довідкою від 10.03.2023 заробітна плата [PERSON] за останні два місяці перед звільненням (квітень-травень 2022 року) склала 42 393,93 грн. (а.с. 87). Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню одноразова допомога у розмірі 63 590,89 грн. (42 393,93 грн. / 2 х 3). Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходить з наступного. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Відповідно до п. 5 розділу ІV «Порядку обчислення середньої заробітної плати» основою для визначення загальної суми середнього заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно із п. 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Пунктом 8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, передбачено нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Згідно з довідкою від 10.03.2023 середньогодинна заробітна плата позивача становить 169,58 грн., середньоденна заробітна плата - 1187,06 грн. (а.с. 87) Наведений у позовній заяві розрахунок середнього заробітку суд не приймає, оскільки він здійснений, по-перше, за період, який більший ніж 6 місяців, що суперечить положенню ст. 117 КЗпП України, по-друге, позивачем невірно зазначено кількість робочих днів, які становлять час затримки розрахунку. За проведеним судом розрахунком час затримки розрахунку при звільненні становить 132 робочих дні (з 06 червня 2022 року по 06 грудня 2022 року), а тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні буде становити 156 691,92 грн. із розрахунку 1187,06 грн. х 132 дні. Однак, згідно вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог, а тому, враховуючи, що позивачем пред`явлено до стягнення суму середнього заробітку в розмірі 144 821,32 грн., суд не може вийти за межі заявлених вимог, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток в сумі 144 821,32 грн., тобто в заявленому позивачем розмірі. Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, визначених ст. 233 КЗпП України, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Рішенням Конституційного Суду № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року надано офіційне тлумачення положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України та ст.ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці», роз`яснено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Враховуючи, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена позивачу у зв`язку з виходом на пенсію, входить до виплат, на які працівник має право згідно з умовами Галузевої угоди при звільненні на пенсію, тому суд приходить до висновку, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком в силу положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Вказана правова позиція зазначена в Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 134/1781/16-ц|61-23397св18. Разом з тим, слід зауважити, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08 лютого 2022 року (справа № 755/12623/19), 27 січня 2020 року (справа №682/3060/16-ц). Частиною 1 ст. 233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. Згідно зі ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Водночас, згідно із Законом України від 30.03.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» КЗпП доповнено главою XIX, згідно якої під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач звернувся до суду 23.02.2023 під час дії карантину, то позивачем тримісячний строк не пропущений, оскільки вказаний строк продовжується на строк дії карантину. Суд також зазначає, що захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так й механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Згідно із ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За ч. 2 ст. 23 ЦК моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості, а також майнового стану цивільного відповідача. За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, невиплати коштів при звільненні, що призвели до моральних страждань працівника та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, то обов`язок по відшкодуванню моральної покладається на власника або уповноважений ним орган. При цьому за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12, з якою погодився і Верховний Суд у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 296/10853/16-ц (провадження № 61-28488св18). [PERSON] сумлінно працював на підприємстві відповідача понад 20 років, не допускав порушень дисципліни, суворо дотримувався трудового законодавства, і відповідачем не спростовані ці факти. Відповідачем, в свою чергу, було допущено порушення законодавства про оплату праці та обов`язків, встановлених «Колективним договором», що безумовно негативно вилинуло на моральний стан позивача. Оскільки судом було встановлено факт завдання позивачеві моральної шкоди внаслідок невиплати одноразової вихідної допомоги при звільненні в сумі 3-х розмірів середнього заробітку позивача, то суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди з відповідача на користь [PERSON] . Визначаючи розмір завданої моральної шкоди позивачу порушенням його трудових прав суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає, що розмір відшкодування [PERSON] немайнової шкоди відповідачем по даній справі слід визначити в розмірі 3 000 грн., зважаючи при цьому на те, що дієвим механізмом компенсації порушення трудових прав позивача в частині невиплати одноразової грошової допомоги є механізм, визначений ст. 117 КЗпП України, тобто стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Суд зазначає, що виконуючи судове рішення про стягнення на користь працівника вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, завданої порушенням трудових прав, роботодавець як податковий агент утримує із присуджених сум відповідні податки і збори, оскільки суд, задовольняючи позовні вимоги працівника, визначає суму без утримання податків й інших обов`язкових платежів, так як справляння і сплата податку з доходів фізичних осіб є обов`язком працівника, податковим агентом якого на підставі закону виступає роботодавець, тому суд, задовольняючи вимоги про стягнення зазначених сум на користь [PERSON] , визначає такі суми без утримання податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, при подачі позову [PERSON] було відстрочено сплату судового збору за позовні вимоги майнового характеру (середній заробіток та моральна шкода) до ухвалення судового рішення. Оскільки вимога майнового характеру про стягнення середнього заробітку була задоволена повністю, то відповідно з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1073,60 грн. Оскільки вимога майнового характеру про стягнення моральної шкоди була задоволена частково, то відповідно в дохід держави підлягає стягненню судовий збір з відповідача в сумі 257,67 грн. пропорційно розміру задоволених вимог, з позивача - 815,93 грн. У той же час суд повністю задовольнив позовну вимогу [PERSON] майнового характеру (вихідна допомога у розмірі 63590,88 грн.), щодо яких позивач був звільнений від сплати судового збору, внаслідок чого з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 1073,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial