Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-04 00:00:00

03.11.2021 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом , в якому просить зняти обтяження у вигляді арешту нерухомого майна- квартири за адресою [ADDRESS] накладений в порядку виконавчого провадження ВП 51077477 за виконавчим листом 2-6930/10 від 9 грудня 2014 року виданим Шевченківським районним судом м.Києва. В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те що, [PERSON] на поточний час є стороною стягувача за договором переуступки боргу у повному обсязі за виконавчим листом виданим за рішенням по справі №2-6930/10 від 10 грудня 2010 року Шевченківським районним судом м.Києва. про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором на користь ПАТ "КБ "НАдра" При вчиненні виконавчих дій виконавець наклав арешт на квартиру [ADDRESS] , зареєстровану за боржником за ВП. Постановою про повернення виконавчого документу стягувачу від 21 грудня 2020 року виконавець ВП 51077477 повернув стягувачу виконавчий документ, який він набув за договором переуступки боргу у повному обсязі. Але згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна є чинний арешт домоволодіння за адресою [ADDRESS] , накладений постановою про арешт майна боржника від 30.01.2020 Центрального ВДВС. На зверненням його представника до державного виконавця з клопотанням про зняття арешту з квартири в зв`язку з поверненням виконавчого документу без стягнення та наявністю ухвали суду про переуступку боргу, що підтверджує його право пред`явлення вимог до боржника, отримано роз`яснення виконавця, що зняття арешту з квартири неможливо в рамках Закону України «Про виконавче провадження» в зв`язку поверненням виконавчого документу первинному стягувачу. При цьому, позивач та боржник узгодили питання переоформлення житла на умовах, вигідних для них. Але вчинення цивільно- правової угоди неможливо за накладеного за виконавчим провадженням арешту на квартиру, та який перебуває зареєстрований Єдиному реєстрі обтяжень щодо майна, в зв`язку з чим він вимушений звернутися до суду з вказаним позовом за захистом своїх прав . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.11.2021 року визначено головуючого по справі суддю Гуденко О.А. 23.11.2021 року матеріали справи передані на розгляд судді Гуденко О.А. Ухвалою суду від 01.12.2021 року прийнято до провадження справу та відкрито за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] та [PERSON] ,В надали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують. Відповідач в судове засідання не з`явилися, повідомлялися судом належним чином відзиву чи заперечень проти позову не надали. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідачу було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та роз`яснено, що розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін проводиться за його клопотанням, яке він може подати в строк для подання відзиву на позов. У зв`язку з неявкою відповідача та не надання відзиву суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності сторін та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ст.19ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних,земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ,розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. В провадженні Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) ЄДРПОУ - 35065742(вул Артилерійська,18.м.Миколаїв 54030,головний державний виконавець Кірток Антон Анатолійович) перебував виконавчий лист 2-6930/10 від 09 грудня 2014 року виданий Шевченківським районним судом м.Києва за виконавчим провадженням ВП 51077477 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Надра» боргу в сумі 1403049,14 грн. Ухвалою від 19 серпня 2021 року Шевченківського районного суду м.Києва ( справа №761/1269/15ц ,провадження 6/671/696/2021) замінено стягувача у виконавчому провадженні, відкритому з примусового виконання виконавчого листа 2-6930/10 від 09 грудня 2014 року виданий Шевченківським районним судом м.Києва, а саме з ПАТ "КБ Надра" на його правонаступника [PERSON] . Згідно постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 21.12.2020 року головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністрества юстиції (м.Одеси) Кірток А.А. виконавчий лист 2-6930/10 від 09 грудня 2014 повернуто стягувачу ПАТ "КБ Надра" на підставі п.2 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження». Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно,Державного реєстру Іпотек,Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна : квартира за адресою [ADDRESS] належить на праві власності поліщук Л.В., перебуває в іпотеці, іпотекодержатель [PERSON] . Також є чинна постанова про арешт вказаного майна боржника [PERSON] ,серія та номер:51077477,виданий 30.01.2020,видавник : Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса),Миколаївська обл. Частиною першою\~статті 4 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зістаттею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно із положеннями\~статті 18 Закону України "Про виконавче провадження"\~державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Відповідно до частини першої\~статті 56 Закону України "Про виконавче провадження"\~арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Схожі за змістом положенням містились у\~статті 25 цього ж Закону\~у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника. Відповідно до положень частини четвертої\~статті 59 Закону України "Про виконавче провадження"\~(у редакції, чинній на момент звернення заявника до суду із цим позовом) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій\~статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. Частиною 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено вичерпний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини. У вказаному переліку у державного виконавця немає підстав для зняття арешту з майна, хоч на виконанні вищезазначені виконавчі документи не перебувають. Відповідно до ч.5 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 27.03.2020 р. дійшов висновку, що незняття відповідачем арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачу є протиправною бездіяльністю органу Державної виконавчої служби, і порушене право підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача зняти арешт з нерухомого майна позивача. Враховуючи викладене, суд вважає, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі\~статті 37 Закону України "Про виконавче провадження"\~(у редакції, чинній на час повернення виконавчих документів стягувачу) не встановлювало прямого обов`язку державного виконавця знімати арешт з майна боржника. Водночас, спір у вказаній справі, виник не у зв`язку з оскарженням бездіяльності у вигляді не зняття арешту державним виконавцем , який здійснювали виконавчі дії у виконавчому провадженні під час повернення виконавчого документу стягувачу у 2029 році. Спір виник у зв`язку з тим, що на заяву [PERSON] як правоностаупник стягувача про зняття арешту у зв`язку з добровільним вирішенням спору щодо гнаявності боргу з боржником у ВП, державний виконавець не вбачав підстав для зняття арешту з майна боржника. Суд враховує, що застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених\~статтею 18 Закону України "Про виконавче провадження", щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій. Аналіз норм\~Закону України "Про виконавче провадження"\~щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до\~Закону України "Про виконавче провадження"\~підлягає примусовому виконанню. Водночас у разі повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні. Судом встановлено, що після повернення банку виконавчого документа про стягнення з [PERSON] кредитної заборгованості особа, яка придбала право вимоги підтвердила узгодження виконання зобов`язань за кредитним договором та просила зняти арешт із майна боржника. Законом України "Про виконавче провадження"\~не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа у зв`язку з його добровільним виконанням після повернення виконавчого документа стягувачу. За таких обставин, суд приходить до висновку, що є доцільним зняття арешту, накладеного на майно боржника для забезпечення виконання судового рішення, оскільки у подальшому застосуванні арешту відсутня необхідність- як-то про те заявляє стягувач за вказаним виклонавчим провадженням, який є правонаступником і кредитора за вищевказаним судовим рішенням.. Як зауважує Верховний Суд у Постанові від 13 липня 2022 року по справі № 2/0301/806/11, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права Згідно зі\~статтею 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою\~статті 353 цього Кодексу. Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам\~Конституції України\~та Конвенції. Відповідно до частини першої\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей. Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих\~Конституцією\~і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У даній правовій ситуації відмова в задоволенні вимог стягувача щодо зняття арешту, накладеного на нерухоме майно боржника в межах ВП № 51077477 , унеможливила б у подальшому здійснення належного захисту майнових прав заявника щодо зняття арешту з його майна, оскільки чинне законодавство не регулює питання зняття обтяжень з майна боржника у випадку добровільного виконання виконавчого документа після повернення його стягувачу. При цьому суд також враховує, що наявність протягом майже 3-х років нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Викладені мотиви узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 листопада 2021 року у справі N 21/170-08, від 03 листопада 2021 року у справі N 161/14034/20 (провадження N 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі N 645/6694/15-ц (провадження N 61-18160св19). За вказаних вище обставин, суд вважає обгрунтованими доводи позивачів про відсутність підстав для подальшого обтяження вказаного майна, а отже суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про зняття арешту з майна. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати сплачені при подачі позову.

Outcome: approved