Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-20 00:00:00

В червні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області про визнання права власності в порядку спадкування за законом, посилаючись на те, що [INFO] помер її батько - [PERSON] . Після смерті [PERSON] залишилась спадщина, однак свідоцтва про право на спадщину позивачці не видано внаслідок неможливості визначити склад майна яке належало [PERSON] . Позивач просила визнати за нею у порядку спадкування за законом право власності на будинок з надвірними та господарськими спорудами [ADDRESS] та уточненою позовною заявою про визнання за нею право власності в поряду спадкування за законом після смерті батька [PERSON] померлого [INFO] , на частину будинку з надвірними та господарськими спорудами [ADDRESS] . До справи за позовом [PERSON] до Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області залучено третіх осіб які заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору - [PERSON] та [PERSON] та прийнято до спільного розгляду з позовом [PERSON] до Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області, позовну заяву третіх осіб які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору. В позовній заяві третіх особи [PERSON] та [PERSON] просили визнати за ними право власності у порядку спадкування за законом на житловий будинок з надвірними та господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явилася, про день і час розгляду справи була належним чином повідомлена, про причини неявки в судове засідання не повідомила. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та дату засідання сповіщено належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомив. Треті особи що заявляють самостійній вимоги щодо предмету спору в судове засідання не з`явились, про час та дату засідання сповіщено належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомили. Виходячи з наведеного, а також положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання за відсутності учасників процесу. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх наданими доказами, суд встановив наступне. В судовому засіданні встановлено, що спірний будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належав [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу від 13.08.1975 року, який зареєстрований в книзі запису нотаріальних дій Сичавської сільської ради за №7. Згідно довідки Сичавської сільської ради №328 від 21.12 2015 року зазначено що: «В погосподарській книзі №2 сторінка 107, особовий рахунок № [NUMBER] за [PERSON] , нині покійним, значиться одноповерховий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами з 1975 року і знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В даному будинку зареєстрованих осіб не має.» [INFO] [PERSON] помер, спадкова справа після смерті останнього не заводилась (а.с.42). На момент смерті разом із [PERSON] у спірному будинку проживали: його дружина - [PERSON] та їх діти [PERSON] , [INFO] . [INFO] померла [PERSON] , спадкова справа після смерті останньої не заводилась (а.с.117). На момент смерті разом із [PERSON] проживали [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки голови Сичавського сільвиконкому №151 від 19.08.2015 року, який додано до позовної заяви [PERSON] , її батько [PERSON] був зареєстрований у спірному будинку, але з 06.02.1986 року по день його смерті [INFO] проживав за іншою адресою. 27.03.2015 року, позивачка, [PERSON] , [INFO] звернулась до приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу із заявою про вступ у спадщину після смерті її батька [PERSON] померлого [INFO] . 21.04.2016 року державний нотаріус надав роз`яснення про неможливість визначити склад майна, яке належить [PERSON] , оскільки житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами належить [PERSON] на підставі договору від 13.08.1975 року. У позовній заяві Позивачка стверджує що вона є єдиною спадкоємицею, після смерті її батька і фактично прийняла спадщину оскільки на момент відкриття спадщини її було 12 років та вона мешкала разом із батьком, який набув право власності на будинок [ADDRESS] оскільки останній був вписаний в по господарську книгу та зареєстрований за цією адресою. Треті особи [PERSON] та [PERSON] звернулись із позовом як треті особи що заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору, а саме щодо житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з вимогою визнати за ними право власності на спірне майно, оскільки останні є рідними доньками [PERSON] та [PERSON] , після смерті яких фактично вступили у спадщину, весь час після їх смерті утримували та доглядали будинок, робили поточні та капітальні ремонти будинку, сплачували земельний податок та комунальні платежі. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За положенням частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР. Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Оскільки [PERSON] помер [INFO] , [PERSON] померла [INFO] , [PERSON] помер [INFO] , а відтак спірні правовідносини, що пов`язані із питаннями саме відкриття та прийняття спадщини після смерті цих осіб на той час були врегульовані нормами ЦК УРСР у редакції 1963 року. За правилами статей 529-530 ЦК УРСР при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, подружжя та батьки померлого. Статтею 535 ЦК УРСР передбачено, що неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Статтею 561 ЦК УРСР було передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Разом із цим, на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини. Згідно статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні були бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, які мали право на обов`язкову частку в спадщині на підставі статті 535 ЦК УРСР, у тому числі й малолітні діти спадкодавця, проте не здійснили дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 ЦК УРСР), мали право звернутися з позовом про продовження строку для прийняття спадщини (стаття 550 ЦК УРСР). Згідно зі статтею 553 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини. Відповідно до частини першої статті 554 ЦК УРСР у разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 560 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, є правом, а не обов`язком спадкоємця. Відповідно до статті 14 ЦК Української РСР за неповнолітніх, які не досягли п`ятнадцяти років, угоди укладають від їх імені батьки (усиновителі) або опікун. Вони вправі учиняти лише дрібні побутові угоди. Відповідно до правової позиції висловленої Верховним Судом у постанові №185/10173/16-ц від 16.04.2021 року, нормами ЦК УРСР не передбачено автоматичного прийняття спадщини неповнолітньою особою. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, що залишилась після смерті [PERSON] , [PERSON] до нотаріусу з заявою про прийняття спадщини не зверталась, у тому числі як законний представник неповнолітнього [PERSON] якому на той момент виповнилось 14 років та [PERSON] , якій на той момент виповнилось 16 років. Таким чином неповнолітні [PERSON] та [PERSON] не спадкували майно спадкодавця [PERSON] . Разом із тим [PERSON] та [PERSON] , якій на момент відкриття спадщини виповнилось 18 років, вступили у фактичне управління та володіння майном спадкодавця, а саме житловий будинок з надвірними та господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] Таким чином [PERSON] та [PERSON] успадкували по частки від спадкового майна. [INFO] померла [PERSON] та як встановлено судом протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, що залишилась після її смерті, [PERSON] до нотаріусу з заявою про прийняття спадщини не звертався, та не здійснював передбачених на той час чинним законодавством дій, що свідчать про прийняття спадщини, оскільки хоча і був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але з 1986 року проживав за іншою адресою. У той же час [PERSON] та [PERSON] проживали разом із [PERSON] за адресою [ADDRESS] та вступили у фактичне управління та володіння майном спадкодавця. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] здійснювала з 1989 року сплату земельного податку за цією адресою, а також за цією адресою оформила угоди на постачання води та газу, електропостачання та інших комунальних послуг та сплачувала їх, і до теперішнього часу проживає у вказаному будинку, тобто більше 30 років, здійснює всі необхідні витрати щодо поточного ремонту будинку, утримання господарських і надвірних споруд, сплачує всі необхідні податки та комунальні платежі. Таким чином [PERSON] та [PERSON] було здійснено дії щодо виконання вимог статті 549 ЦК УРСР та ними прийнято спадщину після смерті [PERSON] та [PERSON] . Виходячи з зазначеного, вбачається, що [PERSON] , як спадкоємець першої черги на рівні із третіми особами, мав право на спадкування за законом, але стосовно нього як неповнолітнього, а в наступному і ним самим у повнолітньому віці, не було здійснено дій щодо виконання вимог статті 549 ЦК УРСР, відтак [PERSON] не прийняв спадщину у вигляді частини будинку з надвірними та господарськими спорудами [ADDRESS] . Суд також звертає увагу що досягнувши 06 серпня 2004 року повноліття позивачка набула право на звернення із заявою про прийняття спадщини. Однак, з такою заявою позивачка звернулася лише 27 березня 2015 року, а в суд за захистом своїх прав - лише 29 червня 2016 року, тобто з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини майже на 12 років. В статті 553 ЦК УРСР зазначено, що спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Позивачка відмовилась від прийняття спадщини після смерті свого батька, про що свідчить її поведінка після набуття права на звернення із заявою про прийняття спадщини, а саме відмови від здійснення дій, що свідчать про намір прийняти спадщину протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Згідно зі змістом ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно дост.13 ЦПК Українисуд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Достовірними, відповідно до ст. 79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею право власності в поряду спадкування за законом після смерті батька [PERSON] померлого [INFO] , на частину будинку з надвірними та господарськими спорудами [ADDRESS] не підлягає задоволенню. Разом із тим вимоги третіх осіб щодо визнання за ними в порядку спадкування на будинок з надвірними та господарськими спорудами [ADDRESS] з урахуванням встановлених обставин є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved