Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-09 00:00:00

В травні 2019 року Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Дніпровського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровської області звернулося до суду з позовом до [PERSON] , в якому з урахуванням уточнень, просило стягнути матеріальну шкоду в розмірі 38\~637,00 грн. В обґрунтування позовних вимог посилаючись на те, що ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20.12.2018 року було звільнено відповідача від кримінальної відповідальності за скоєння правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, з підстав примирення винного з потерпілим. Потерпіла по кримінальному провадженню [PERSON] є застрахованою особою у розумінні Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». На підставі листків непрацездатності потерпілій призначено та виплачено допомогу по тимчасовій непрацездатності. Сума виплаченої допомоги за рахунок коштів Фонду склала 38637,00 грн. Згідно Положення про комісію із соціального страхування підприємства, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 19.07.2018 року, комісія із соціального страхування в особі директора листом від 25.01.2019 року №54/63 ініціювала перед управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області питання про відшкодування Фонду витрат на виплату допомоги по тимчасовій втраті непрацездатності, у зв`язку із травматизмом невиробничого характеру, що стався з вини відповідача. 06 березня 2019 року відповідачу, як особі винній в заподіянні шкоди здоров`ю [PERSON] , було направлено претензію про відшкодування матеріальної шкоди, проте на даний час відповідачем зазначена сума не відшкодована, у зв`язку з чим на підставі ст.\~1166\~ЦК України позивач просить суд стягнути з відповідача на користь управління матеріальну шкоду у розмірі 38637,00 грн /а.с.112-116/. Ухвалою суду від 02 травня 2019 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження /а.с.19-20/. Ухвалою суду від 10 жовтня 2019 року витребувано у ПАТ «Металургтрансремонт» оригінали листків непрацездатності, що видані на ім`я [PERSON] /а.с.42-43/. Ухвалою суду від 06 грудня 2019 року залучено в якості третьої особи Акціонерне товариство «Страхову групу «ТАС» /а.с.70-71/. В судове засідання представник позивача не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Також, надавши письмові пояснення в яких просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В судове засідання відповідач не з`явився, звернувшись до суду з клопотанням про розгляд справи без його участі, в задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі. Треті особи, в судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суду не відомі. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Ч.ч.1, 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частиною 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що 22.09.2018 року відбулася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої з вини відповідача потерпілій [PERSON] були завдані тілесні ушкодження. У зв`язку із отриманою в результаті ДТП травмою [PERSON] перебувала на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності /а.с. 53-58/. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2018 року було звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності за ч. 1\~ст.\~286\~КК України у зв`язку із примиренням з потерпілою та відшкодуванням ним збитків, кримінальне провадження - закрито /а. с. 6-7/. Також, судом встановлено, що [PERSON] на момент скоєння ДТП перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Металургтрансремонт» та була застрахованою особою у розумінні статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», тому їй було призначено та виплачено допомогу по тимчасовій непрацездатності. На підтвердження перерахування допомоги по тимчасовій непрацездатності позивачем надані платіжні доручення /а.с.12,52/. Відповідно до п.п. 3.1.5 п.3.1 Положення про комісію із соціального страхування підприємства, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 19.07.2018 року, комісія із соціального страхування в особі директора листом від 25.01.2019 року №54/63 ініціювала перед управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області питання про відшкодування Фонду витрат на виплату допомоги по тимчасовій втраті непрацездатності у зв`язку із травматизмом невиробничого характеру, що стався з вини відповідача. До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми закону. Відповідно до ч.1 ст. 1166\~ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.\~1187\~ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 1 ст.\~1191\~ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Зазначена норма, що міститься в главі 82\~ЦК України та регулює правовідносини щодо відшкодування шкоди, передбачає право регресу особи в разі, якщо вона відшкодувала потерпілому шкоду, завдану іншою особою в рамках деліктних правовідносин між нею та потерпілим. Разом з тим правовідносини, пов`язані зі страхуванням різних видів, регулюються нормами глави 67 ЦК України. Відповідно до ст.\~980\~ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Статтею 999\~ЦК України передбачено, що законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Стаття 993\~ЦК України передбачає, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до цієї норми до страховика переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки про відшкодування шкоди, лише в разі виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування. В разі проведення страхових виплат за договором особистого страхування (життя, здоров`я, працездатності, пенсійного забезпечення) таке право вимоги страховика до особи, відповідальної за заподіяння шкоди не передбачено. Зазначений висновок ґрунтується на комплексному аналізі норм ст. ст. 512, 993, 999 ЦК України, положень Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування та Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Отже, зазначені закони визначають принципи та загальні правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян та, зокрема, правову основу, економічні механізми і організаційну структуру загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання. Відповідно до ст. ст. 6, 20 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування страховиками є цільові страхові фонди, які беруть на себе зобов`язання щодо збору страхових внесків та надання застрахованим особам матеріального забезпечення і соціальних послуг при настанні страхових випадків, основними джерелами коштів яких є внески роботодавців і застрахованих осіб. Преамбулою Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання є самостійним видом загальнообов`язкового державного соціального страхування, за допомогою якого здійснюється соціальний захист, охорона життя та здоров`я громадян у процесі їх трудової діяльності. Пунктом 3 частини 1 статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що загальнообов`язкове державне соціальне страхування це - система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення, страхові виплати та надання соціальних послуг застрахованим особам за рахунок коштів Фонду соціального страхування України; Згідно п 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» страховиком є Фонд соціального страхування України. Також, п. 6 ч. 1 ст. 1 цього Закону передбачено, що об`єктом соціального страхування є страховий ризик та страховий випадок, із настанням яких у застрахованих осіб (членів їх сімей, інших осіб) виникає право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги відповідно до цього Закону залежно від видів соціального страхування; Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» страховим випадком за соціальним страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності є подія, з настанням якої виникає право застрахованої особи, членів її сім`ї або іншої особи на отримання відповідно до цього Закону матеріального забезпечення або соціальних послуг. Отже, із аналізу вищевикладеного вбачається, що ні Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, ні Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні норми Глави 67\~ЦК України не передбачають право страховика, який сплатив страхове відшкодування потерпілій особі, застрахованій за договором загальнообов`язкового державного соціального страхування, на звернення з вимогою до винної особи про відшкодування сплачених застрахованому страхових сум. Крім того, задоволення таких вимог означало б заміну сторін у зобов`язанні, в якому права застрахованої особи на отримання відшкодування перейшли б до страховика, у той час як відповідно до ст.\~515\~ЦК України не допускається заміна кредитора в зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, зокрема в зобов`язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я. Отже, оскільки сфера дії Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» поширюється виключно на застрахованих осіб, страхувальників та страховика й цим Законом, а також іншими нормативно-правовими актами не врегульований правовий механізм відносин Фонду соціального страхування України як страховика з іншими особами, відповідальними за шкоду, завдану життю та здоров`ю застрахованої особи, то до таких правовідносин підлягають застосуванню загальні положення ЦК України щодо страхування. З урахуванням наведеного та з огляду на положення ст. ст. 993, 999 ЦК України, Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Фонд соціального страхування України як страховик за обов`язковим особистим страхуванням не має права вимоги до особи, відповідальної за заподіяння шкоди потерпілому. Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 14.08.2019 р. у справі № 335/14116/14-ц. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Дніпровського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровської області не обґрунтуванні і не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК судові витрати компенсуються за рахунок держави. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed