Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняти їх з реєстраційного обліку, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що згідно з витягом із рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Києва № 182 від квітня 1982 року та ордеру № 105364 від 23.04.1982 позивачу було надано для проживання квартиру [ADDRESS] , після чого вселився туди із сім`єю. [PERSON] вирішив здійснити процедуру приватизації квартири, проте не може це зробити у зв`язку із наявністю зареєстрованих осіб, що там не проживають: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [INFO] померла дочка [PERSON] . Зазначає, що понад 10 років дочка позивача [PERSON] , її чоловік [PERSON] , їх дочка [PERSON] виїхали за межі України. Враховуючи, що відповідачі понад 10 років виїхали з України та не повертались, не проживали у квартирі, не сплачували комунальні платежі, житло не утримували, особистих речей в приміщенні не мають, житлом не цікавляться, просить позов задовольнити. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 01.09.2022 у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін. Направлено позивачу копію ухвали про відкриття провадження у справі, а відповідачам - копію ухвали про відкриття провадження разом з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів. Також відповідачам надано 15-денний термін для подання відзиву на позовну заяву з дня отримання копій документів. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 23.02.2023 здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільної справи - в розгляд справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. На день ухвалення рішення відповідачі своїм правом не скористались, відзив на позов не подали. Сторони у судове засідання не з`явились, були повідомлені належним чином про дату, час і місце судового розгляду. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява про проведення судового засідання без сторони позивача, повідомляє, що позовні вимоги підтримують повністю, просить провести судове засідання без участі позивача та представника на підставі наявних матеріалів та задовольнити позовні вимоги. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними в справі доказами. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що згідно з витягом із рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Києва № 182 від квітня 1982 року та ордеру № 105364 від 23.04.1982 [PERSON] з родиною було надано для проживання квартиру [ADDRESS] . [INFO] померла дружина позивача - [PERSON] , відповідно до копії повторного свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 06.05.1998. Відповідно до копії довідки комунального підприємства КП УЖГ Солом`янського району № 320 від 12.03.2008 у квартирі [ADDRESS] станом на дату видачі довідки проживають і зареєстровані особи: [PERSON] , [INFO] власник ос. рахунку; [PERSON] , [INFO] дочка; [PERSON] , [INFO] , дочка; [PERSON] , [INFO] , онука. [INFO] померла дочка позивача - [PERSON] , відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 23.02.2022. Відповідно до копії відповіді Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 24.06.2022 № 108-108/ОП/П-427-984, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 4 особи. Копією відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 05.07.2022 № 91-16298/0/15-22-Вих на адвокатський запит представника відповідача - адвоката Чайки О.В. проінформовано про неможливість надати запитувану інформацію щодо перетинання державного кордону України [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] на підставі ст. 11 Закону України «Про інформацію». Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.97р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р., у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р., у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Відтак право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник майна, відповідно до ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Виходячи з положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За приписами ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Так, пред`явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту цивільних прав, що в подальшому є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Така позиція підтверджується висновками Верховного Суду України у постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Зокрема, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Отже, позивач має право вимагати визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки вони відсутні понад один рік. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. На підставі викладеного, враховуючи, що відповідачі більше року не проживають у вищевказаній квартирі позивача, чим створюють перешкоди у володінні та користуванні квартирою, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved