Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-19 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] 07.03.2023 звернувся до суду з позовом до [PERSON] (третя особа - служба у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області) про визначення місця проживання неповнолітніх дітей, згідно якого просить суд: - визначити місце проживання неповнолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] за адресою постійного проживання [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ): [ADDRESS] шляхом відібрання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у матері [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). Позов обґрунтовано тим, що позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Іллічівського міського суду від 18.11.2013 розірвано. У шлюбі у сторін народилися діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу діти періодично проживали з колишньою дружиною та разом з позивачем, спору щодо місця проживання, утримання та виховання дітей у сторін не існувало. Позивач вказує в позові, що у зв`язку з відкритим воєнним нападом Росії на Україну, що розпочався 24.02.2022, його колишня дружина разом з дітьми виїхали за кордон і досі перебувають за межами України. Колишня дружина вважає, що в Україні ще надто небезпечно і відмовляється везти дітей назад. У позивача відсутня змога поїхати та особисто привезти дітей. Позивач стверджує в позові, що діти повинні проживати разом з ним у звичному для них середовищі, де для них створені належні умови проживання, спілкування з родичами, тощо. Проживання дітей разом з матірю спричиняє дітям душевну травму, зайві хвилювання, необхідність пристосовуватись до організації свого життя в іншій країні, навчання в іноземних закладах освіти за місцем проживання матері. На підставі викладеного позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Відповідач відзиву на позов не надала, 12.04.2023 надала на електронну адресу суду заяву про визнання позову, в якій зазначила, що у зв`язку з відкритим воєнним нападом Росії на Україну, спосіб її життя та дітей сильно змінився, батько дітей та діти з батьком перестали нормально спілкуватись у зв`язку з тим, що вона з дітьми виїхали за межі України. Відповідач просить суд роглянути без її участі. Представник служби у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області був належним чином сповіщений про судовий розгляд справи, однак до суду не з`явився та 20.04.2023 надав до канцелярії суду пояснення, що висновок органу опіки та піклування буде направлено на адресу суду після розгляду даного питання на засіданні комісії та його виготовлення. Позивач надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, просить суд задовольнити позов у повному обсязі. ІІ. Інші процесуальні дії у справі. Протоколом автоматичного розподілу від 08.03.2023 справу розподілено на розгляд судді Петрюченко М.І. (а.с.23). Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 14.03.2023 відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (а.с.46-47). Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву в якій підтримав в повному обсязі позовні вимоги, розгляд справи просить провести без його участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, також надав заяву в якій просить розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Відповідно до положень ст.200 ЦПК України суд може ухвалити рішення за результатами підготовчого провадження у випадку визнання позову відповідачем. Так, частиною четвертою статті 206 ЦПК передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, ЦПК України допускає ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні і в правовідносинах, що виникли між сторонами відповідач позов визнала, таке визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тобто в даному випадку наявні законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в підготовчому судовому засіданні. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутністю всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Іллічівського міського суду від 18.11.2013 розірвано (а.с.20-21). У шлюбі у сторін народилися діти [PERSON] , [INFO] (а.с.18) та [PERSON] , [INFO] (а.с.19). Після розірвання шлюбу діти періодично проживали з колишньою дружиною та разом з позивачем, спору щодо місця проживання, утримання та виховання дітей у сторін не існувало. Позивач вказує в позові, що у зв`язку з відкритим воєнним нападом Росії на Україну, що розпочався 24.02.2022, його колишня дружина разом з дітьми виїхали за кордон і досі перебувають за межами України. Колишня дружина вважає, що в Україні ще надто небезпечно і відмовляється везти дітей назад. У позивача відсутнія змога поїхати та особисто привезти дітей. Вказані обставини визнані відповідачем у її заяві та неспростовані. ІV. Оцінка Суду. Щодо вимоги про визначення місця проживання дітей з батьком, суд керується наступним. Згідно ст.19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Згідно зі ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Крім того, поняття "розлучення дитини та матері" не є тотожним поняттю „визначення різних місць проживання матері та дитини", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Як роз`яснено у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Частинами 1, 2 ст.171 СК України встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Урахування думки дитини щодо її життя передбачає й ст.12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення. Позивач у позові стверджує, що перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Іллічівського міського суду від 18.11.2013 розірвано. У шлюбі у сторін народилися діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу діти періодично проживали з колишньою дружиною та разом з позивачем, спору щодо місця проживання, утримання та виховання дітей у сторін не існувало. Відповідач у поданій до суду заяві про розгляд справи без її участі, позов визнала. Щодо даних правовідносин, суд бере до уваги, що з 2018 року існує спрощена процедура виїзду дитини за кордон, якою може скористатись той із батьків, з яким проживає дитина. Місце проживання має обов`язково підтверджуватись рішенням суду або органу опіки та піклування, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з тим із батьків, який має намір виїздити за межі України з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб. Так, порядок та підстави виїзду дитини за кордон без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків регулюється частиною 5 статті 157 Сімейного кодексу України та пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, які затверджені постановою КМУ №57 від 27.01.1995. Згідно абз.2 п.5 ст.157 Сімейного Кодексу України, той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей. Отже, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд доходить до висновку, що вимога позову про визначення місця проживання дітей підлягає задоволенню. Щодо відібрання дітей від одного з батьків, не позбавляючи їх батьківських прав, суд керується наступним. Відповідно до положень ч.1 ст.170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Згідно із пунктами 2-5 частини першої ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року роз`яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконання ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передати органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначити при цьому конкретний заклад. Основними підставами для відібрання дитини від батьків серед іншого є випадки, що охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише із поведінки батьків (безвідповідальне ставлення до дитини та невжиття заходів щодо забезпечення лікування дитини у зв`язку із її тяжким станом здоров`я), а й із їх особистих негативних звичок. Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток. Ураховуючи положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини, частини 7 статті 7 СК при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Позивач в позові вказує, що самостійно займається вихованням та утриманням дітей, піклується про них, має житло, в якому створені належні умови для проживання дітей та їх розвитку. Позивач, як батько належним чином виконує свої батьківські обов`язки, забезпечує дітей усім необхідним, проявляє батьківську турботу, піклується про фізичний та духовний розвиток дітей, цікавиться станом здоров`ям та успіхами, виявляє інтерес до її внутрішнього світу. Також, позивач у позові стверджує, що у зв`язку з відкритим воєнним нападом Росії на Україну, що розпочався 24.02.2022, його колишня дружина разом з дітьми виїхали за кордон і досі перебувають за межами України. Колишня дружина вважає, що в Україні ще надто небезпечно і відмовляється везти дітей назад. У позивача відсутня змога поїхати та особисто привезти дітей. Відповідач жодним чином не спростувала вказані обставини, більше того у своїй заяві вказала, що у зв`язку з відкритим воєнним нападом Росії на Україну, спосіб її життя та дітей сильно змінився, батько дітей та діти з батьком перестали нормально спілкуватись у зв`язку з тим, що вона з дітьми виїхали за межі України. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про доцільність відібрання дітей у матері без позбавлення батьківських прав, для проживання дітей із батьком у зв`язку з самостійним вихованням дітей батьком без участі матері, оскільки це є єдиним способом захисту прав і якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Відібрання дітей без позбавлення батьківських прав є тимчасовим заходом і відповідач, відповідно до ч.3 ст.170 СК України, не позбавлена можливості повернути дитину. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог. Відповідно до п.5 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала.

Outcome: approved