Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-02 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі за текстом - Позивач) звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] (далі за текстом - Відповідач), третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про визначення місця проживання дитини з батьком. Позов обґрунтовано наступним. 23.07.2005 між Позивачем та Відповідачем було укладено шлюб, який розірвано рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31.03.2017. Від цього шлюбу сторони мають спільну неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , який після розірвання шлюбу проживав постійно з Відповідачем. Позивач постійно приймав участь як в утриманні, так і у вихованні сина, заборгованість зі сплати аліментів у Позивача відсутня. Позивач з 2020 року, у зв`язку з хворобою батька, більше часу проживав на тимчасово окупованій території, за місцем перебування своїх батьків. Попри це, Позивач продовжував багато часу проводити з сином; оздоровлював дитину як на території України, так і за її межами. Відповідач неодноразово добровільно надавала нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини разом зі Позивачем до Російської Федерації та на тимчасово неконтрольовану територію України Донецької області та Луганської області. Влітку 2021 року після чергової спільної поїздки із сином до м. Бердянськ, з відома та за згодою Відповідача, відповідно до наданої нею нотаріально посвідченої заяви, Позивач із сином поїхали до м. Іловайськ, де дитина виявила бажання залишитись та відмовилася повертатися до м. Запоріжжя. Як зазначає позивач, проживання дитини разом із ним повністю відповідає інтересам дитини. На сьогоднішній день дитина проживає разом з батьком на тимчасово окупованій території у м. Іловайськ в окремому приватному повністю обладнаному п`ятикімнатному будинку з усіма зручностями. Умови проживання дитини добре відомі Відповідачу, оскільки в цьому будинку сім`я постійно проживала до переїзду в м. Запоріжжя. Дитині виділена окрема кімната, яка укомплектована всім необхідним для відпочинку та навчання. З вересня 2021 року дитина навчається в п`ятому класі муніципального бюджетного загальноосвітнього закладу «Ліцей № 25 «Інтелект» міста Харцизьк». Позивач не перешкоджає спілкуванню дитини з матір`ю. Незважаючи на те, що дитина фактично проживає разом з батьком та знаходиться на його утриманні, Позивач продовжує виконувати рішення та сплачує аліменти на користь Відповідача. Позивач зазначає по те, що він має дві вищі освіти, отримує регулярний дохід. Поряд з цим, Відповідач не має власного житла та винаймає квартиру в місті Запоріжжя, а також, стосовно Відповідача є відкриті виконавчі провадження. Посилаючись на зазначені обставини та вимоги чинного законодавства, Позивач просив суд визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання батька. Від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач позовні вимоги не визнає в повному обсязі з огляду на наступне. Як зазначила Відповідач, у провадженні Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя вже розглядається по суті цивільна справа № 335/10112/21 (суддя Алєксєєнко А.Б.) за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району про визначення місця проживання дитини з матір`ю. Окрім того, позивач у вказаній справі подавав зустрічну позовну заяву, яка була повернута судом. З червня 2014 року Відповідач разом із сином [PERSON] перемістилася з тимчасово окупованої території м. Іловайськ Донецької області в м. Запоріжжя. Згідно висновку Запорізького міського центру соціальних служб для сім`ї дітей та молоді, у квартирі за адресою: [ADDRESS] , де проживала Відповідач з сином, створено всі відповідні умови для повноцінного та гармонійного розвитку дитини, та Відповідач має бажання виховувати і розвивати власного сина. В кінці липня 2021 року, [PERSON] забрав дитину та виїхав у невідомому напрямку, спілкування з сином наодинці забороняє, тільки в його (позивача) присутності. На неодноразові звернення до поліції, Відповідач отримала повідомлення про те, що не виявлено доказів, які б вказували на наявність кримінального правопорушення. Відповідач зазначає про те, що Позивач самовільно змінив місце проживання дитини, забрав дитину на непідконтрольну Україні територію, що ставить під загрозу життя та здоров`я дитини. Відповідач також відхиляє посилання Позивача про відсутність у Відповідача власного житла, оскільки вказана обставина жодним чином не характеризує матеріальний стан Відповідача негативно, оскільки остання має постійне місце роботи, стабільний заробіток, що підтверджено довідкою, виданою ТОВ «Вітацентр». При цьому, як зазначає Відповідач, сторона Позивача не надала жодних доказів свого працевлаштування та отримання доходу. Окрім того, на думку Відповідача, надані Позивачем докази, які видані органами на непідконтрольній території України в силу вимог Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», не можуть бути прийняті судом, як належні та допустимі докази. Посилаючись на зазначене, а також на те, що Позивач вивіз неповнолітнього сина [PERSON] поза його волею та утримує поза його волею на непідконтрольній території Україні, де існує реальна загроза його життю і здоров`ю, Відповідач просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Позивач подав до суду відповідь на відзив, у якому спростовує твердження зазначені у відзиві. Так, Позивач зазначає про те, що Відповідач свідомо перекручує факти та зазначає неправдиву інформацію щодо того, що Позивач забрав дитину та виїхав у невідомому напрямку, спілкування з сином наодинці забороняє, тільки в його (позивача) присутності, оскільки виїзд був здійснений на підставі нотаріально посвідченої довіреності про надання дозволу на виїзд сина разом з батьком. При цьому, подібні згоди надавались Відповідачем неодноразово добровільно на виїзд дитини разом з батьком до Російської Федерації та на тимчасово неконтрольовану територію України Донецької області та Луганської області. Факт виїзду саме на тимчасово неконтрольовану територію України передбачений згодами на виїзд дитини, наданий відповідачем. Доказів реальності загроз життю та здоров`ю дитини [PERSON] не надано. Відповідачу достеменно відомо, де знаходиться спільна дитина сторін. Позивач зазначає про те, що факти, зазначені у акті оцінки потреб складеному 07.09.2021 року фахівцем ЗМЦСССДМ, викладені лише зі слів відповідача, не відповідають дійсним обставинам справи та не підтверджені жодними належними доказами. У відповіді на відзив Позивач посилається на те, що у Висновку про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , що знаходиться в матеріалах справи №335/10112/21, зазначено, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району 09.12.2021 року в присутності [PERSON] , а також в режимі відеоконференції з [PERSON] та малолітнім [PERSON] , була заслухана думка малолітнього [PERSON] , який повідомив в присутності батька, що бажає проживати з ним. За місцем проживання позивача створені комфортні умови для проживання дитини - виділена окрема кімната, облаштовані спальне місце, місце для занять та ігор, що відповідають її віку та розвитку. Позивач є фізично і психічно здоровою та матеріально забезпеченою людиною, здійснює підприємницьку діяльність та має достатній дохід, що підтверджено фактом регулярної сплати аліментів та фактичним утриманням дитини, та може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, задовольнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відзив на позовну заяву не містить доказів участі самого відповідача у житті та вихованні дитини. У відповіді на відзив Позивач відхиляє всі твердження Відповідача, зазначені у відзиві на позовну заяву, просить їх до уваги не брати, а позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідачем було подано заперечення на відповідь на відзив, у яких Відповідач, з огляду на надані Позивачем документи, зазначає про те, що [PERSON] мешкає разом із дитиною та своєю матір`ю за адресою: [ADDRESS] , а школу-Ліцей №251 син відвідує за адресою: м. Харцизьк. Згідно карти маршруту та відстані, відстань від м. Іловайськ до м. Харцизьк, становить - понад 15 км, які дитина кожного дня повинна подолати в обидві боки аби відвідати школу і повернутись назад. Щодо висновку районної адміністрації ЗМР по Вознесенівському району від 14.12.2021року №01-10/2788, про який згадує сторона позивача, то на думку Відповідача право дитини полягає не тільки в тому, щоб бути вислуханим і почутим у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Думка [PERSON] не була вільною, оскільки пояснення дитина надавала у присутності батька, отже висловлювала саме його (батька) позицію. Тому сторона відповідача буде наполягати на особистій участі дитини у судовому розгляді без тиску та маніпуляції з боку батька на думку дитини. На спростування тверджень сторони позивача щодо ненадання відповідачкою доказів про наявність у позивача алкогольної залежності, то Відповідач зазначає про те, що таким доказом є рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя у справі №335/5597/19 від 06.06.2019 року, згідно якого [PERSON] видано обмежувальний припис як кривднику, що вчинив домашнє насильство відносно колишньої дружини та дитини [PERSON] , яке набрало законної сили 08.07.2019 р. Посилаючись на зазначені обставини, Відповідач вважає позовні вимоги безпідставними, через що у їх задоволенні просить відмовити в повному обсязі. Процесуальні дії по справі. Ухвалою суду від 30.03.2022 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено у порядку загального позовного провадження. 25.07.2022 року ухвалою суду підготовче засідання по справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Позиція сторін по справі, заяви (клопотання) учасників справи. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, викладених у заявах по суті, а також послалася на те, що під час розгляду справи судом дитина виявила бажання жити саме з батьком, [PERSON] , і останній також прагне цього. Відповідач та її представник проти задоволення позову заперечували в повному обсязі, вважають позовні вимоги безпідставними, посилаючись на доводи, що викладені у їх заявах по суті справи та рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, ухвалене у справі №335/10112/21, відповідно до якого місце проживання малолітнього [PERSON] визначено з матір`ю [PERSON] . Окрім того, зазначили про те, що надані позивачем докази, не можуть бути прийняті судом, як докази у даній справі, оскільки вони видані на тимчасово окупованій території України. Також, відповідач просила врахувати, що [PERSON] висловлював думку про те, що він любить як батька, так і маму, а з батьком йому гарно відпочивати. Представник третьої особи у судовому засіданні зазначив, що підтримує висновок органу опіки та піклування. Згідно ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Суд, заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Фактичні обставини, встановлені судом. Сторони у справі зареєстрували шлюб 23 липня 2005 року, в якому [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] . У 2014 році подружжя разом із дитиною виїхали із тимчасово окупованої території України та стали проживати у м. Запоріжжі. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2017 року, яке набрало законної сили 11 квітня 2017 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Як зазначено у судовому рішенні, після розірвання шлюбу неповнолітня дитина буде проживати з матір`ю. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2018 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 1 860,00 грн. щомісячно. Згідно довідки від 13.03.2019 року №2304-5000072196 [PERSON] , [INFO] , взятий на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки від 30.06.2022 року №2304-5001817532 [PERSON] , [INFO] , взята на облік, як внутрішньо переміщена особа за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки від 30.06.2022 року №2304-5001817700 [PERSON] , [INFO] , взятий на облік, як внутрішньо переміщена особа за адресою: [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу спору між сторонами щодо участі батька у вихованні дитини не було, мати не заперечувала проти тимчасового виїзду дитини разом із батьком на тимчасово окуповану територію для спілкування з батьком, побачення із дідом та бабусею, що підтверджується відповідними нотаріально посвідченими заявами від 29 квітня 2021 року, 24 червня 2021 року. 29.04.2021 року [PERSON] надавалась нотаріально посвідчена згода на тимчасовий виїзд за кордон до Російської Федерації, в`їзд на тимчасово неконтрольовану територію України Донецької області та Луганської області сина [PERSON] , [INFO] , у супроводі батька - [PERSON] , у період з 29 квітня 2021 року по 12 травня 2021 року, що підтверджується копіює заяви, яка міститься в матеріалах справи. 24.06.2021 року [PERSON] також було надано згоду на виїзд дитини [PERSON] , [INFO] , у супроводі батька - [PERSON] , у період з 24 червня 2021 року по 31 липня 2021 року. Згідно вказаної заяви батько повинен був забезпечити повернення дитини до місця його постійного проживання по закінченню терміну перебування. Сторонами не заперечується, що після останнього виїзду дитини на тимчасово окуповану територію у червні 2021 року по закінченні терміну перебування - 31 липня 2021 року [PERSON] разом з батьком [PERSON] на підконтрольну Україні територію не поверталися. Позивач зазначає про те, що таке рішення прийнято самим [PERSON] , а батько його в цьому підтримує. Позивач у позові посилається на те, що наразі син [PERSON] проживає разом з ним у м. Іловайськ, Донецької області, в повністю обладнаному будинку з усіма зручностями, дитині виділена окрема кімната, укомплектована всім необхідним для відпочинку та навчання. З вересня 2021 року дитина навчається в п`ятому класі муніципального бюджетного загальноосвітнього закладу «Ліцей № 25 «Інтелект» міста Харцизьк». Вільний час батько з дитиною проводить разом, спілкуванню дитини з матір`ю не перешкоджає. Позивач є освіченою, здоровою особою, яка має стабільний дохід, поряд з цим відповідач власного житла не має, винаймає квартиру в місті Запоріжжя, та відносно відповідачки наявні відкриті виконавчі провадження. З огляду на зазначене, позивач просить визначити місце проживання [PERSON] разом з ним. На підтвердження своїх доводів позивачем надано копії «Акта обследования жилищно-бытовых условий» від 28.01.2022 року, «Акт опроса соседей» від 20.11.2021 за підписом «председатель дом.комитета №3 [PERSON] », Довідки Муниципального бюджетного общеобразовательного учреждения «Лицей №25 «Интеллект» города Харцызска» від 24.11.2021 №01-30/333, «Заключения по результатам психологического обследования [PERSON] , [INFO] » виданого «Муниципальным бюджетным общеобразовательным учреждением «Лицей №25 «Интеллект» города Харцызска», характеристику [PERSON] », видану «Муниципальным бюджетным общеобразовательным учреждением «Лицей №25 «Интеллект» города Харцызска», «Справку о составе семьи №58» за підписом «председатель дом.комитета №3 [PERSON] ». Відповідач заперечує проти задоволення позову з підстав, що визначення місця проживання особи на тимчасово окупованій території України є небезпечним для дитини, надані позивачем документи не можуть бути доказом у вказаній справі, оскільки видані органами на непідконтрольній території України. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» (далі - Закон) виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону). Відповідно до частин другої - четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини). Дитина є суб`єктом права і, незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Під час визначення місця проживання дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, необхідно проводити бесіду з останньою, головним завданням якої є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та з`ясування думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04). Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору. Так, суд враховує, що Позивачем на підтвердження обставин, викладених в позовній заяві, а саме того, що дитина проживає з ним на тимчасово окупованій території у м. Іловайськ в окремому приватному будинку з усіма зручностями, має окрему кімнату з усім необхідним для відпочинку та навчання, навчається у п`ятому класі муніципального бюджетного загальноосвітнього закладу «Ліцей №25» «Інтелект» м. Харцизьк, батько проводить з дитиною вільний час, вони разом відвідують культурні та спортивні заходи, займається оздоровленням дитини, надано документи, які видані органами, які розташовані на території не підконтрольній Україні. Разом із тим, відповідно до частин 1-3 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014р. № 1207- VIІ, державні органи і органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та Законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акту цивільного стану. З огляду на зазначене, суд доходить до висновку про те, що вказані вище письмові докази, які надані позивачем на обґрунтування його позовних вимоги, є неналежними, через що не можуть бути прийняті судом до уваги. Окремо, суд вважає за необхідне зауважити на те, що м. Іловайськ, Донецької області, Україна, де наразі перебуває дитина [PERSON] , є територію непідконтрольною державній владі України. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року предметом основного піклування батьків є найкращі інтереси дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини також передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. На території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, держава Україна не може забезпечити інтереси та права дитини, а саме [PERSON] , який є громадянином України, а також його повернення на територію, яка контролюється органами державної влади, а тому визначення місця проживання дитини з батьком, який проживає у м. Іловайськ, Донецької області, та не має наміру виїжджати на територію, яка є підконтрольною Державі Україна, не забезпечує інтересів дитини, наражає її на небезпеку, що є неприпустимим. Як на одну з підстав позовних вимог, позивач посилався на те, що син сторін у справі - [PERSON] сам виявив бажання жити саме з батьком [PERSON] . Так, з метою повного та всебічного розгляду справи, судом у судовому засіданні відтворено звукозапис судового засідання під час розгляду справи №335/10112/21, у якому у присутності представника органу опіки та піклування заслухано думку малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , який у судовому засіданні, у режимі відеоконференції, повідомив, що після розлучення батьків проживав з матір`ю. Батько достатньо приділяв йому уваги. Після того, як влітку 2021 року він з батьком поїхав на море до Бердянську , вони поїхали разом до бабусі у м. Іловайськ де він сказав батьку, що бажає жити з ним. Пояснив, що рівнозначно ставиться до батьків, любить їх, проте бажає жити з батьком, оскільки батько приділяє більше уваги і проводить з ним більше часу, аніж мати. Як зазначив [PERSON] він бажає навідати маму, але батько йому сказав, що нехай вона до них приїжджає. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 207/3144/16-ц (провадження № 61-29090св18) вказано, що «відповідно до статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку має, бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. На відтвореному звукозаписі судового засідання під час розгляду справи №335/10112/21, за позовом матері дитини, малолітній [PERSON] , [INFO] висловив бажання проживати разом з батьком. Разом з цим, суд враховує ту обставину, що дитина тривалий час проживав у тісному контакті з батьком, та не мав можливості повноцінно спілкуватись з матір`ю, а тому ці обставини очевидно могли вплинути на думку дитини, яку він висловив, оскільки поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків. Тим більше, думка дитини заслуховувалася у режимі відеоконференції з непідконтрольної Україні території. Ухвалою суду від 25.07.2022 при закритті підготовчого провадження, було визнано обов`язковою явку у судове засідання позивача у справі [PERSON] для надання у судовому засіданні особистих пояснень по суті спору, та зобов`язано позивача [PERSON] забезпечити явку малолітнього [PERSON] , [INFO] , у судове засідання, у приміщення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, для заслуховування безпосередньо у судовому засіданні думки дитини та її побажання з приводу місця проживання з одним із батьків. Разом із тим, позивач у судове засідання так і не з`явився, явку дитини також не забезпечив, а відтак, суд критично ставиться до думки [PERSON] щодо його бажання залишитися жити разом із батьком, яку він висловлював у режимі відеоконференції в іншій справі, оскільки, на думку суду, особисту об`єктивну думку щодо цього питання малолітня дитина могла висловити за рівних для батьків умов, а не з будинку де він проживає лише із батьком. Також суд враховує, що згідно висновку органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району від 08.07.2022, №01-10/551 - орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . За положеннями ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Поданий органом опіки та піклування висновок відповідає інтересам дитини та має бути прийнятим судом, як такий. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21.12.2022, у справі №335/10112/21, яке залишено без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 21.02.2023, визначено місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] , за місцем її проживання чи перебування. Суд, визначаючи місце проживання малолітньої дитини сторін у цій справі з матір`ю, дійшов висновку про те, що зазначене буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме його повноцінному вихованню та розвитку. Щодо тверджень позивача з приводу того, що у [PERSON] відсутнє власне житло, та її особистих якостей та можливостей, матеріального забезпечення себе, дитини та її всебічного розвитку, що є передумовою для визначення місця проживання дитини, то суд зазначає, що вказані обставини були предметом розгляду справи №335/10112/21, рішення у якій набрало законної сили, а тому в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України, ці обставини доказуванню не підлягають. Посилання Позивача на наявність відкритих виконавчих проваджень щодо Відповідача суд вважає неспроможними з огляду на те, що їх наявність або відсутність не має переваги для жодного з батьків дитини при визначенні її місця проживання. Так, при винесенні рішення необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789-ХІІ, та положення національного законодавства. Декларація, прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів таЗакону України «Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини. У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов`язкове. Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов`язання для країн-учасниць. Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи встановлені судом обставини, а саме те, що належних та допустимих доказів, які б давали суду підстави вважати, що визначення місця проживання дитини з батьком на тимчасово окупованій території України в м. Іловайськ Донецької області в даному випадку є доцільним та сприятиме забезпеченню нормального життя, здоров`я і морального виховання дитини, стороною позивача суду не надано, а також те, що на території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, держава Україна не може забезпечити інтереси та права дитини [PERSON] , який є громадянином України, а також його повернення на територію, яка контролюється органами державної влади, що також є перешкодою для нормального спілкування дитини із матір`ю, з якою він бажає зберегти нормальні стосунки, суд доходить до висновку, що визначення місця проживання дитини з батьком в м. Іловайськ, Донецької області, не зможе забезпечити якнайкращі інтереси дитини, наражає її на небезпеку, що є неприпустимим. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд доходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у повному обсязі. Розподіл судових витрат Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed