Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-04 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 28 серпня 2021 року він уклав із [PERSON] договір позики, згідно з яким передав їй грошові кошти в сумі 2\~000,00 доларів США з умовою їх повернення до 28 грудня 2021 року. Договір укладено у письмовій формі у вигляді розписки. По закінченню зазначеного строку відповідачка борг не повернула. Неодноразові звернення позивача з проханням дотримуватися взятого зобов`язання щодо повернення грошових коштів [PERSON] постійно ігноруються. 11 січня 2023 року [PERSON] надіслав відповідачці вимогу про повернення коштів в сумі 2000,00 доларів США. Позивач обґрунтував свої вимоги посиланням на норми Цивільного кодексу України: ст.ст. 317, 319, 1046, 1047, 1049, 1050, 526, 545 та постанови Верховного Суду: від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14ц, від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17, від 22 вересня 2021 року у справі № 761/29374/19 та від 16 лютого 2022 року у справі № 520/19325/18; від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18, від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18ц, від 25 березня 2019 року у справі № 211/2672/16ц, від 30 січня 2019 року у справі № 751/1000/16ц; від 28 листопада 2018 року у справі № 564/2736/15ц про стягнення заборгованості за борговою розпискою. Щодо нарахування 3 % річних на суму простроченої позики, наданої в іноземній валюті, то позивач вказав, що вони розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Відтак, із 29 грудня 2021 року до 24 лютого 2023 року було 423 днів, тому 2\~000 * 3 % * 423 : 365 : 100 = 69,53 дол. США. З огляду на вказане, позивач [PERSON] просив стягнути з відповідачки [PERSON] грошові кошти в сумі 2\~000,00 доларів США, 3 % річних - 69,53 доларів США та судові витрати. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 03 березня 2023 року відкрито провадження у справі № 607/4100/23, постановлено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача, адвокат Борова Л. В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задоволити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася з невідомої на те суду причини, хоча про день та час судового засідання повідомлялася належним чином, відзиву не подала. Суд вважає, що відповідачка про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила, а тому відповідно до ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини. Згідно розписки, оригінал якої долучено до матеріалів справи, 28 серпня 2021 року [PERSON] , паспорт № [NUMBER] , виданий 6126, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , код: [NUMBER] , отримала у борг від [PERSON] , паспорт [NUMBER] , виданий Тернопільським РС УГМС, код: [NUMBER] , що проживає за адресою: [ADDRESS] , 2\~000 (дві тисячі) доларів США, які зобов`язалась повернути в строк до шести місяців до 28 грудня 2021 року. 11 січня 2023 року [PERSON] надіслав відповідачці претензію, у якій просив повернути кошти до 25 січня 2023 року, однак вимога позивача про повернення коштів не була задоволена, що стало причиною його звернення до суду про їх стягнення. За вказаних обставин до правовідносин, що виникли між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми матеріального права. Відповідно до вимог ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Частиною першою ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Судом встановлено, що договір позики між сторонами відбувся, про що свідчить приєднана до матеріалів справи розписка від 28 серпня 2021 року. [PERSON] отримала 2\~000,00 дол. США від [PERSON] . Наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора), свідчить також про те, що боргове зобов`язання відповідачкою не виконане, що також відповідає змісту ст. 545 ЦК України. Частиною першою ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16ц зазначено, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільноправових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої ст. 1046 ЦК України, а також частини першої ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, згідно висловленої правової позиції у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14134цс18 Великої Палати Верховного Суду, зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Щодо стягнення трьох відсотків річних за несвоєчасне повернення позики, суд виходить із наступного. За положеннями частини другої ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до наданого позивачем розрахунку [PERSON] правильно розрахував три відсотки річних за несвоєчасне повернення позики за період з 29\~грудня 2021\~року до\~24\~лютого 2023\~року у розмірі 69,53 доларів США. Отож, з урахуванням викладеного суд доходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а тому з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути заборгованість за договором позики: суму основного боргу, що становить 2\~000 доларів США, та 69,53 доларів США 3 % річних, що разом складає 2\~069,53 доларів США. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача.

Outcome: approved