Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-18 00:00:00

У серпні 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Житло-Сервіс» (далі-позивач) звернулося до Шевченківського районного в м. Києві суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач як обслуговуюча організація житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , надає власникам житлових та нежитлових приміщень житлово-комунальні послуги. [PERSON] , [PERSON] є співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS] у рівних частках по 1/2 на підставі договору дарування від 17.01.2006 року. З метою надання відповідачам послуг з централізованого опалення було підписано додаткову угоду до договору №320581 від 25.05.2005 р. на постачання теплової енергії у гарячій воді. Послуги надавались позивачем належним чином, відповідно до вимог законодавства України у сфері житлово-комунальних послуг, однак зобов`язання, що стосується своєчасності оплати за спожиті житлово-комунальні послуги виконані не було, внаслідок чого за період з 01.09.2016 року по 30.03.2017 року утворилась заборгованість у розмірі 10652,95 грн. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, через канцелярію подала заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явились, хоча про дату і час розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Подали заяву про застосування строків позовної давності. Як передбачено ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Ухвалою судді від 27.09.2022 р. відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що ТОВ «Житло-Сервіс» є балансоутримувачем житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та за своєю статутною діяльністю забезпечує належне утримання та експлуатаційне обслуговування житлового та нежитлового фонду, надає споживачам житлово-комунальні послуги та проводить розрахунки з власниками та користувачами квартир за надані житлово-комунальні послуги. Відповідно акту приймання - передачі житлових будинків від 01.03.2010 року позивач прийняв на баланс і експлуатаційне-технічне обслуговування житлові будинки з інженерно-технічними системами та мережами, зокрема, будинок за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , [PERSON] є співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS] у рівних частках по 1/2 на підставі договору дарування від 17.01.2006 року. 20.04.2010 р. з метою надання відповідачам послуг з централізованого опалення було підписано додаткову угоду до договору №320581 від 25.05.2005 р. на постачання теплової енергії у гарячій воді, за якою замінено сторону договору з ТОВ «Житло-Буд» на ТОВ «Житло-Сервіс» з 01.04.2010 р. Постановою НКРЕКП №1101 від 09.06.2016 р. затверджено з 01.07.2016 р. тариф на централізоване опалення за наявності будинкових на квартирних приладів обліку теплової енергії - 1416,96 грн за 1 Гкал. На а.с. 10-12- акти приймання-передавання товарної продукції (теплової енергії). Згідно п. 5 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Положеннями ст.ст. 151, 162 ЖК УРСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Оплата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Згідно зі ст. 179 ЖК УРСР, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватизованого житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572, з наступними змінами, власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно із п.5) ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Зміст положення частини четвертої статті 319 ЦК України про те, що власність зобов`язує, яке має більш загальний характер, фактично розкривається через закріплений у наступній частині цієї статті принцип, що забороняє власникові використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Крім того, згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Разом з тим, згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно розрахунку заборгованості за адресою: [ADDRESS] за період з вересня 2016 р. по березень 2017 р. відповідачам нараховано 10764,66 грн, з яких сплачено 121,86 грн, залишок боргу - 10652,95 грн. Враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що відповідачі є споживачами послуг, які не виконували належним чином свої зобов`язання щодо оплати наданих їм послуг. Між тим, відповідачі подали заяву про застосування строку позовної давності. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини першої, п`ятої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. У частині першій статті 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09,§ 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Судом встановлено, що позовні вимоги стосуються періоду з вересня 2016 р. по березень 2017 р., а до суду з позовом позивач звернувся 25.08.2022 р., тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. Доказів переривання вказаного строку відповідачами матеріали справи не містять. Судом також враховано, що 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року, який діє до цього часу. Відтак, лише 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, у т.ч. статтями 257, 258 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину. Між тим, на правовідносини, які виникли у даній справі щодо стягнення заборгованості за період з вересня 2016 року по березень 2017 року, вищенаведені положення щодо продовження строків позовної давності не поширюються, а тому позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed