Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-16 00:00:00

12 січня 2023 року позивач [PERSON] (далі- Позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до відповідача Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі - Відповідач, АТ «Кривбасзалізрудком») про відшкодування моральної шкоди, у зв`язку із ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем, а саме з 01.07.1971 року по 25.04.1997 року працював підземним кріпильником та підземним машиністом електровозу на ш. «Батьківщина», 25.04.1997 року був звільнений за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію за ст. 38 КЗпАП, з 23.06.1999 року по 14.04.2007 рік працював поверховим газоелектрозварником на підприємстві відповідача, 14.04.2007 року звільнений за власним бажанням, отримав професійне захворювання, що підтверджується актом розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 05.07.1996 р. Висновком ВТЕК від 15.07.1996 р. йому первинно встановлено 25% втрати професійної працездатності безстроково. У зв`язку із ушкодженням здоров`я позивачу завдана моральна шкода, яка полягає у фізичному болі та стражданнях, яких він зазнає, у стані здоров`я позивача виникли незворотні зміни, що свідчить про настання для нього негативних явищ. Через професійне захворювання та у зв`язку з погіршенням стану здоров`я змінилися його образ та якість життя. Просить стягнути з відповідача як компенсацію за заподіяну моральну шкоду 200000,00 гривень. Ухвалою суду від 16 січня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву. Представник відповідача скористався правом надання суду відзиву на позовну заяву та 06 лютого 2023 року надав його до суду. Згідно поданого відзиву, представник відповідача не погоджується в повні мірі з пред`явленими позовними вимогами вважаючи, що позивачем не надано до суду належних доказів, які б підтверджували факт спричинення йому моральної шкоди, надані позивачем докази є лише документами, що підтверджують виникнення професійного захворювання, і не можуть бути беззаперечними доказами заподіяння моральної шкоди. Так з наданих позивачем копій виписки з акту огляду МСЕК, складеної за результатами проходження первинного медичного огляду, акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 05.07.1996 року, трудової книжки не вбачається вчинення ПАТ «Кривбасзалізрудком» протиправних дій, які б знаходилися у причинному зв`язку з настанням у [PERSON] хронічного професійного захворювання, а тому не може нести відповідальність за завдану шкоду. За нормами чинного законодавства, покладення обов`язку відшкодування моральної шкоди на Акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат» повинно бути доведеною наявністю всіх складових цивільно - правової відповідальності, зокрема наявністю вини. У зв`язку із чим просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Ухвалою суду від 16 лютого 2023 року з власної ініціативи суду, за правилами ч. 5 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи призначений в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 16 березня 2023 року розгляд справи відкладений за поданим письмовим клопотанням представника відповідача про відповідне. Позивач до судового засідання не з`явився, подав заяву про проведення розгляду справи за його відсутності, у якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Статтями 43, 211 ЦПК України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог з урахуванням підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Додатково зазначив, що позовні вимоги вважає незаконними та необґрунтованими, оскільки МСЕКом не встановлені обставини щодо завдання моральної шкоди, акт розслідування не містить відомостей про посадових осіб підприємства, які б несли відповідальність за захворювання, яке виникло у позивача, крім того при звільненні позивача за власним бажанням, скарг на невідповідність умов праці або про погіршення стану його здоров`я, від останнього не надходило. Суд, заслухавши думку представника відповідача, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з 01.07.1971 року по 25.04.1997 рік та з 23.06.1999 року по 14.04.2007 рік та працював шахті «Родіна» («Батьківщина») ВО «Кривбасруда», правонаступником якого є АТ «Кривбасзалізрудком», за різними професіями, 25.04.1997 року звільнений за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію за віком за ст. 38 КЗпП, 14.04.2007 року звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП, що підтверджується копією трудової книжки на ім`я [PERSON] . (а. с. 7-10) Відповідно до копії Акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 05 липня 1996 року, вбачається, що [PERSON] , працюючи підземним машиністом електровозу на шахті «Родіна» ПО «Кривбассруда», правонаступником якого є АТ «Кривбасзалізрудком», виконував роботи в підземних умовах. Проведено розслідування хронічного професійного захворювання [PERSON] , вказано причини професійного захворювання: тривалий вплив на організм людини шкідливих виробничих факторів: пилу та шуму. (а. с. 36) Згідно копії Виписки з акту огляду у ВТЕК від 15.07.96 р. (довідка № 988) про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності в процентах, потреби в додаткових видах допомоги, [PERSON] первинно встановлена ступінь втрати професійної працездатності 25% безстроково, група інвалідності не встановлена. (а. с. 6) Статтею 3 Конституції України передбачається, що Людина , її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. На час виникнення спірних правовідносин (15.07.1996 року) можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалась пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 № 472. Відповідно до п. 11 Правил, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі домовленості сторін (власника, профспілкового органу й потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії в трудових спорах; рішення суду. Як роз`яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону «Про інформацію», ст. 44 Закону «Про авторське право і суміжні права»); при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п.2). Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю моральну шкоду (п.5). З матеріалів даної справи вбачається, що правовідносини між сторонами по відшкодуванню моральної шкоди виникли 15.07.1996 року, коли [PERSON] вперше та безстроково встановлено втрату професійної працездатності у зв`язку із профзахворюванням. На той час діяли норми статті 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), як передбачала відшкодування моральної шкоди. Відповідно до зазначеної норми моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. За п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. За ст.12 Закону України «Про охорону праці» в первинній редакції від 14.10.1992 року, згідно якої відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до п.38 Правил відшкодування власником підприємств, установ і організацій або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових відносин, затверджених постановою КМУ від 23.06.1993 №492 (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Правил) право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Судом встановлено, що у зв`язку з професійним захворюванням на виробництві позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність первинно у розмірі 25% та що комісією ВТЄК встановлено безстроково. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, незважаючи на це покращення в стані здоров`я відсутнє. Виходячи із наведених вище обставин, суд вважає, що позивачу [PERSON] заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування. Твердження представника відповідача з приводу неналежності доказів, наданих позивачем, та відсутності причинно-наслідкового зв`язку отримання [PERSON] хронічного професійного захворювання на підприємстві відповідача суд відхиляє з підстав зазначених вище. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2014 р. №6-207цс14, яка в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України повинна враховуватися судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Отже, при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, стаж роботи позивача, зокрема період роботи позивача на шахті «Родіна» у шкідливих умовах, а також те, що позивачу [PERSON] встановлено стійку втрату професійної працездатності вперше та безстроково 25 %, що свідчить про неможливість покращення здоров`я позивача у майбутньому та безумовно тягне за собою незворотність змін у буденному житті позивача, тривалість праці позивача в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, суд вважає за необхідне визначити розмір моральної шкоди у сумі 120000,00 гривень, оскільки саме цей розмір є розумним, виваженим і справедливим у ситуації позивача, а також не перевищує гранично допустимого розміру відшкодування такої шкоди. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 1200,00 гривень.

Outcome: partial