Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-02 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі свого представника - адвоката Шевченко Ю.Г., звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом до Державного підприємства Київська офсетна фабрика. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що з жовтня 2020 року вона перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством Київська офсетна фабрика на посаді начальника відділу організації виробництва (основне виробництво). 30.07.2022 відповідно до Наказу Державного підприємства Київська офсетна фабрика № 75000-ВС/22-к від 30.07.2022 позивача було звільнено на підставі п. 83 ст. 36, ст. 2411 КЗпП України. Копію наказу позивач отримала 03.08.2022. Починаючи з жовтня 2021 року по березень 2022 року відповідач не виплачував заробітну плату, посилаючись на відсутність грошових коштів, в результаті чого за вказаний період у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість по заробітній платі у сумі 99 897,90 грн. Крім того, відповідач не здійснив остаточний розрахунок при звільнені, а саме: грошову компенсацію за невикористані 18 календарних днів щорічної відпустки. Вважала звільнення незаконним, у зв`язку з чим, просила: 1) поновити її на роботі; 2) стягнути з відповідача заборгованість по виплаті заробітної плати за період з жовтня 2021 року по грудень 2021 року у розмірі 48 938,95 грн., а також з січня 2022 року по березень 2022 року у розмірі 50 959,95 грн.; 3) стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі та грошову компенсацію за невикористані 18 днів щорічної відпустки, а також витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. Ухвалою суду від 08.09.2022 у справі відкрито спрощене позовне провадження, справу призначено до судового розгляду з викликом учасників справи. Ухвалою суду від 14.02.2023 закрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Державного підприємства Київська офсетна фабрика в частині поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за період з листопада 2021 року по березень 2022 року, яка обрахована ними згідно з даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, та компенсації за невикористану відпустку та наполягали на їх задоволенні. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що на даний час через військовий стан підприємство опинилося у скрутному матеріальному становищі, було змушене зупинити виробничу діяльність, у зв`язку з чим утворилася заборгованість по заробітній платі перед працівниками, яку підприємство поступово погашає. Зазначив, що на підприємстві було проведено ревізію, за результатами якої скориговано суми заборгованості по невиплаченій заробітній платі, зокрема, щодо позивача у бік зменшення, а тому правильна сума заборгованості вказана у довідці про заборгованість від 09.02.2023. Про те, чи подавалися нові дані про нараховані позивачу суми заробітної плати до органів державної податкової служби та пенсійного фонду, йому не відомо. Також вказав на те, що витрати на правничу допомогу є значно завищеними, в свою чергу, позивач не намагалась вирішити питання у позасудовому порядку, що могло б забезпечити уникнення надлишкових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги останній. Вимоги позивача про стягнення компенсації за невикористану відпустку вважав необґрунтованими, оскільки [PERSON] поновлена на роботі та трудові відносини з нею не припинилися. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши обставини в їх сукупності, надавши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, суд прийшов до наступного. Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що з жовтня 2020 року [PERSON] перебуває у трудових відносинах з Державним підприємством Київська офсетна фабрика на посаді начальника відділу організації виробництва (основне виробництво). 18.03.2022 директором Державного підприємства Київська офсетна фабрика було винесено Наказ № 75000-ВС/01-к, відповідно до пункту 4 якого призупинено виплату заробітної плати на підприємстві до моменту відновлення можливості підприємства здійснювати основну діяльність. Наказом Державного підприємства Київська офсетна фабрика №75000-ВС від 30.03.2022 зупинено дію п.4 Наказу №75000-ВС/01-к від 18.03.2022 року та призупинено дію трудових договорів на ДП Київська офсетна фабрика з 30.03.2022 року за виключенням трудових договорів працівників, перелік яких зазначеноу додатку №1 до наказу. Наказом Державного підприємства Київська офсетна фабрика № 75000-ВС/22-к від 30.07.2022 позивача [PERSON] було звільнено на підставі п. 83 ст. 36КЗпП України та зобов`язано бухгалтерію виплатити грошову компенсацію за невикористані 18 календарних днів щорічної основної відпустки. Наказом директора ДП Київська офсетна фабрика №75000-ВС/28 від 20.10.2022 року скасовано наказ № 22-к від 28.07.2022 року про звільнення [PERSON] відповідно до п. 83 ст. 36 КЗпП України. Відновлено дію трудового договору з [PERSON] на попередніх умовах. Станом на день звернення з вказаним позовом у відповідача перед позивачем наявна заборгованість по заробітній платі за період з листопада 2021 року по березень 2022 року. Вказаний факт представником відповідача не оспорюється. Спір між сторонами виник з приводу заборгованості по заробітній платі та виплати компенсації за невикористану відпустку. Відповідно до ст. 3 КЗпП України - законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно зі ст. 21, 43, 46 Конституції України, ст. 94, 115 КЗпП України, ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» - кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Тобто, статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частиною першою статті 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною третьою статті 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині п`ятій статті 97 КЗпП України. Відповідно до вимог передбачених ч.1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншими уповноваженими на представництво трудовим договором органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат. Конституційний Суд України в Рішенні від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене Під час розгляду справи представником відповідача визнано факт наявності у підприємства заборгованості перед позивачем з виплати заробітної плати за період з листопада 2021 року по березень 2022 року, про що надано відповідну довідку. Частиною 1 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. З урахуванням викладеного суд вважає встановленою та доведеною обставину наявності у відповідача заборгованості по заробітній платі перед позивачем за період з листопада 2021 року по березень 2022 року. Згідно з довідкою про заборгованість № 75000- ВС/21/23 від 09.02.2023 заборгованість по заробітній платі ДП Київська офсетна фабрика перед [PERSON] за період листопад 2021 року-березень 2022 року, з урахуванням податків та інших обов`язкових платежів, становить 69317,72 грн. Разом з тим, з відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених [PERSON] доходів та утриманих податків, убачається, що позивачу за період з листопада 2021 року по березень 2022 року була нарахована заробітна плата у розмірі 86765,10 грн., з урахування податків та інших обов`язкових платежів. Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Суд забезпечив сторонам рівні можливості надання доказів та доведеності їх перед судом. Виходячи що спірні правовідносини виникли з трудових, на відповідач, як роботодавця покладено обов`язок довести дотримання вимог законодавства про працю. Вирішуючи питання щодо суми заборгованості по заробітній платі, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує дані з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених [PERSON] доходів та утриманих податків та не приймає у якості належного доказу довідку про заборгованість № 75000- ВС/21/23 від 09.02.2023, оскільки зазначені у ній дані не узгоджуються з даними, поданими роботодавцем до податкового органу про суми нарахованих позивачу доходів та утриманих з них податків та пенсійного фонду. Доказів проведення ревізії, за результатами якої скориговано суму заборгованості по заробітній платі [PERSON] , надсилання до органу державної податкової служби та пенсійного фонду нових даних, суду не надано. Щодо форс-мажорних обставин, на які посилався представник відповідача, заперечуючи проти задоволення позову, суд зазначає наступне. Відповідно до листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 визнано форс-мажорною обставиною військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану 24.02.2022. Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків, згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт та ситуації, що з ним пов`язані (включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, ембарго, діями іноземного ворога): загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибухи, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані положеннями відповідних рішень або актами державних органів влади, закриття морських проток, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також обставини, викликані винятковими погодними умовами чи стихійним лихом - епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха, тощо (ч. 2 ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України"). Відповідно до ч. 1 ст. 141 Закону України "Про торгово-промислові палати України", Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності. Листом від 28.02.2022 Торгово-Промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини, зокрема, військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента № 64/2022 від 28.02.2022 "Про ведення воєнного стану". У постанові Верховного Суду від 30.11.2021 у справі №913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них, як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання. Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору. При цьому, відповідно до позиції Верховного суду, викладеній у постанові від 26.10.2022 у справі №905/857/19, виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано. Обов`язок роботодавця виплатити працівнику заробітну плату не є відповідальністю у розумінні статті 617 ЦК України, від якої може бути звільнений роботодавець унаслідок випадку або непереборної сили. Отже, введення воєнного стану на території України не є беззаперечною підставою для припинення здійснення відповідачем підприємницької діяльності та звільнення від відповідальності щодо виплати заробітної плати працівникам. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про те, що розмір заборгованості по заробітній платі позивача за період листопад 2021 року - березень 2022 року, з урахуванням податків та інших обов`язкових платежів, складає 86765,10 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку, суд зазначає наступне. Нормами ч.1 ст. 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення працівника видати працівникові належно оформлену ним трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, вказана норма кореспондується зі статтею 24 Закону України «Про відпустки». Таким чином, грошова компенсація за невикористану відпустку згідно зі ст.83 КЗпП України може бути стягнута на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Враховуючи, що наказом директора ДП Київська офсетна фабрика №75000-ВС/28 від 20.10.2022 скасовано наказ № 22-к від 28.07.2022 року про звільнення [PERSON] відповідно до п. 83 ст. 36 КЗпП України та відновлено дію трудового договору з [PERSON] на попередніх умовах, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористану відпустку, у зв`язку з чим позов в цій частині не підлягає задоволенню. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача заявленої суми витрат на правничу допомогу, суд приходить до наступного. Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до ч.1,3 ст.134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Позивач просила стягнути з відповідача на її користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 гривень. З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів позивача [PERSON] в суді здійснювала адвокат Шевченко Ю.Г., повноваження якої підтверджуються Договором про надання правової (правничої) допомоги № 25/22 від 10.08.2022, укладеним з Адвокатським об`єднанням «КРІДЕНС ПАРТНЕРС», ордером на надання правничої (правової) допомоги серії АІ № 1270702 від 26.08.2022. Пунктом 3.1 вказаного договору передбачено, що вартість послуг, умови оплати та порядок здійснення розрахунків визначаються сторонами додатковою угодою №1 до Договору. Згідно з пунктом 2 Додаткової угоди № 1 до Договору про надання правової (правничої) допомоги № 25/22 від 10.08.2022 розмір гонорару становить 10 000,00 грн. Вказана сума сплачена позивачем на рахунок Адвокатського об`єднання «КРІДЕНС ПАРТНЕРС», що підтверджується платіжним дорученням № @2PL496326 від 15.08.2022. Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ч.4-6 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Положеннями ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи. Подібні правові висновки викладені у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19. Якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи,

Outcome: partial