Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-16 00:00:00

[PERSON] (надалі по тексту - Позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі по тексту - Відповідач), третя особа: [PERSON] , в якому просив стягнути з відповідача на його користь безпідставно сплачені грошові кошти у розмірі 52 000, 00 грн., проценти за користування безпідставно набуті грошові кошти за період з 19.04.2016 року по 13.09.2017 року в розмірі 10 651, 13 грн., судовий збір в розмірі 640, 00 грн. Свої позовні вимоги мотивує тим, 19.04.2016 року між ним та ФОП [PERSON] було укладено договір про надання юридичних послуг, за умовами якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання надати замовнику правову допомогу з наступних питань: зняття арештів та заборон з рухомого майна замовника, а саме з квартир. Позивач зазначає, що предмет договору в своєму змісті містить два поняття, що взаємно виключають один одного та роблять виконання договору неможливим, адже квартира не відноситься до рухомого майна, а є нерухомим майном. Крім того, в договорі не конкретизовано з яких саме квартир зобов`язується зняти арешт та заборони , вказано лише що квартири належать замовнику, однак позивач зазначає, що він не має на праві власності нерухомого майна, а укладаючи договір про надання юридичних послуг мав намір захистити інтереси свого батька, особи похилого віку, пенсіонера, який має у власності квартиру, на яку накладено арешт. Однак, вищевикладені обставини не знайшли належного відображення в предметі договору, який сформульований таким чином, що виключає будь-яку можливість його виконання, так як містить два протилежні за змістом поняття: рухомого і нерухомого майна. Як зазначає позивач, на виконання умов зазначеного договору 19.04.2016 року ним було передано, а представником за дорученням від виконавця [PERSON] прийнято в якості попередньої оплати на суму в розмірі 2000, 00 доларів США, що є еквівалентом у гривні України за курсом НБУ 52 000, 00 грн., що підтверджується актом приймання - передачі грошових коштів без номеру до Договору про надання юридичних послуг від 19.04.2016 року. Виконавець, на думку позивача, не виконав взятих на себе зобов`язань, так як предмет договору виписаний нечітко і його виконання є неможливим, через те, що предмет місить в собі взаємовиключні протилежні за змістом поняття рухомого і нерухомого майна. За таких обставин, позивач звернувся до суду із позовом про повернення сплачених ним коштів як такі, що набуті особою, без достатньої правової підстави відповідно до ст.1212 ЦК України. Так, згідно з положеннями процесуального закону, та врахувавши пункти 1-8 частини 3 статті 274 ЦПК України, при вирішенні питання визначення порядку розгляду позовного провадження, вбачається можливість розгляду справи у спрощеному провадженні з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.10.2017 року позовну заяву залишено без руху, у зв`язку із виявленням недоліків (а.с. 19). 15.11.2017 року через канцелярію суду від позивача надійшла заява на виконання ухвали суду про залишення позову без руху. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 15.01.2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання (а.с. 29-30). У судове засідання 17.04.2023 року позивач [PERSON] не з`явився, направив на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] в засідання не з`явилася, повідомлялася про час, дату і місце проведення судового засідання належним чином. Про причини неявки суд не повідомила, відзив не подала і позивач не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку, таким чином суд проводить розгляд справи на підставі ст. 280 ЦПК України в заочному порядку, на підставі наявних у справі даних та доказів за згодою позивача. Третя особа [PERSON] в засідання не з`явився, повідомлявся належним чином. Дослідивши матеріали справи і наявні в них докази, суд дійшов наступних висновків. 19.04.2016 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір про надання юридичних послуг, за умовами якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання надати замовнику правову допомогу з наступних питань: зняття арештів та заборон з рухомого майна замовника, а саме з квартир (а.с.6). Відповідно до акту приймання-передачі грошових коштів № б/н до Договору про надання юридичних послуг від 19.04.2016 року, виконавець прийняв, а замовник передав в якості попередньої оплати суму в розмірі 2000,00 доларів США, що є еквівалентом у гривні України за курсом НБУ 52 000, 00 грн. Вище зазначена сума передана повністю відповідно до умов зазначеного вище Договору, зауважень у сторін немає. Момент передачі майна зафіксований вірно о 12-00 год. 19.04.2016 року, підписаний [PERSON] та представником за дорученням [PERSON] (а.с. 7). В подальшому позивач, не погоджуючись з окремими частинами договору, вважаючи, що відповідач фактично не виконав взятих на себе зобов`язань, так як предмет договору виписаний нечітко, і його виконання є неможливим, через те, що предмет містить в собі взаємовиключні протилежні за змістом поняття рухомого і нерухомого майна, звернувся з позовом до суду, де просив суд в порядку ст. 1212 ЦК України, стягнути з відповідач на його користь сплачені кошти як безпідставно набуті відповідачем. Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України,зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися він певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до положень ч. 2 ст. 509 та ст. 11 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Проте, позивач, уклавши договір про надання юридичних послуг, фактично погодився із його умовами, виконавши умови п.п. 4.2 Договору, відповідно до якого оплата послуг виконавця здійснюється замовником в розмірі 50% від загальної вартості договору зазначеного в п.4.1 в якості попередньої оплати, сплативши вищевказану суму, що підтверджується актом приймання-передачі грошових коштів. В подальшому, вважаючи, що позивач не виконав взятих на себе зобов`язань через, на його думку, нечітко виписаний предмет договору, звернувся до суду із позовом про повернення сплачених ним коштів як безпідставно набутими позивачем. Так, згідно зі ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.2 ст.11 ЦК України. Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року в справі № 6-88цс13 та від 24 вересня 2014 року № 6-122 цс14, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України. В той же час зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту, зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, а, отже, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст. 1212 ЦК України. Таким чином, наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин, для яких характерним є спосіб повернення майна, переданого за договором, виключає можливість пред`явлення позову в порядку ст. 1212 ЦК України. В такому випадку права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно позивачу (постанова судових палат у цивільних та у господарських справах Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 р. у справі № 6-88цс13). Наявність дійсного договору між сторонами виключає застосування ст. 1212 ЦК України як підставу для стягнення коштів (майна) однією стороною з іншої (ВСУ від 7 червня 2017р. у справі № 3-189гс17). За вищенаведеного, суд приходить до висновку, що договірний характер спірних правовідносин між позивачем та відповідачем виключає можливість застосування до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України. З огляду на вище наведене, беручи до уваги договірний характер спірних правовідносин, що доведено наявними в матеріалах справи доказами, та відсутність правової можливості застосування ст. 1212 ЦК України до договірних зобов`язань, позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в засіданні, оскільки позивачем не представлено, а судом не здобуто жодних переконливих доказів у їх підтвердження, тому у задоволенні позову слід відмовити. Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача процентів за користування безпідставно набутих грошових коштів за період з 19.04.2016 року по 13.09.2017 року у розмірі 10 651, 13 грн., суд вважає за належне відмовити у задоволенні такої вимоги, оскільки вона є похідною вимогою від основної. Таким чином,

Outcome: dismissed