Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, який в послідуючому уточнив щодо суми вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він працював на підприємстві відповідача з 08.10.1992 року по 16.11.2021 рік. 16.11.2021 року звільнений за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України - запис у трудовій книжці. Заяву про звільнення за власним бажанням його примусив написати начальник, погрожуючи притягненням до кримінальної відповідальності за крадіжку товарно-матеріальних цінностей. З наказом про звільнення він не згоден, так як заяву його змусили написати, наказ складений з порушенням законодавства та підлягає скасування, а він поновленню на роботі, та стягненні на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 236192,32 грн. Крім того, діями відповідача йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що незаконним звільненням відповідач позбавив його гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі на життя. Негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків, а також вимагають від нього докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Він втратив душевний спокій, постійні хвилювання про те, як матеріально забезпечити себе та свою сім`ю, тримає його в постійній нервовій та психологічній напрузі. Моральну шкоду він оцінює в сумі 100000,00 грн., яку просить стягнути з відповідача на свою користь. Відповідач надав суду відзив, в якому зазначив, що заперечує проти позовних вимог [PERSON] , так вони не обґрунтовані. При звільненні позивача, роботодавцем були додержані всі вимоги чинного трудового законодавства України, а отже відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Позивач не заперечує, що заяву про звільнено він написав власноручно, а отже виявив до адміністрації підприємства своє волевиявлення щодо припинення трудового договору. В позовній заяві [PERSON] наводить власну позицію щодо порушення роботодавцем вимог ст. 38 КЗпП України, однак жодного доказу на підтвердження своїх доводів не надає, що свідчить про безпідставність та необґрунтованість доводів Позивача про порушення ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» вказаних правових норм. Ухвалою суду від 03.08.2022 року за клопотанням представників позивача витребувано від Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" копію Інвентаризаційного опису товарно-матеріальних цінностей, складеного після крадіжки 15.11.2021 року, копію відомостей результатів інвентаризації та копію протоколу інвентаризаційної комісії; ВП № 7 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області копії матеріалів кримінального провадження № 12021041740000476 (заява про вчинення кримінального правопорушення, подана Публічним Акціонерним Товариством «АрселорМіттал Кривий Ріг», протоколи про допит свідків у вказаному кримінальному провадженні, та перелік слідчих дій вчинених в даному кримінальному провадженні); Криворізького районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області кримінального провадження № 12022041230000113 копії матеріалів кримінального провадження № 12022041230000113 (протоколи про допит свідків у вказаному кримінальному провадженні, та перелік слідчих дій вчинених в даному кримінальному провадженні). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] на позовних вимогах наполягала, надала пояснення по змісту позову. Просила позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Тер-Товмасян Ю.Г. , проти позовних вимог заперечувала в повному обсязі, оскільки позивач жодним чином не підтвердив факт примусу написання заяви про звільнення, а окрему недоліки наказу не свідчать про його незаконність. Просила в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] , працював в Публічному акціонерному товаристві «АрселорМіттал Кривий Ріг» з 08.10.1992 року по 16.11.2021 рік ( а.с. 13-18 - копія трудової книжки). 16.11.2021 року від водія автотранспортних засобів автоколони [PERSON] на ім`я Генерального директора ПАО «АрселорМіттал Кривий Ріг» надійшла заява про звільнення його за власним бажанням з 16.11.2021 року ( а.с. 34). 16.11.2021 року згідно Наказу ( Розпорядження) № 161/182 щодо припинення від 16.11.2021 року [PERSON] було звільнено за ст. 38 КЗпПУ. Підстава звільнення особиста заява працівника ( а.с. 19 - копія наказу). Згідно вимог ч.1 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується верховенством права. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Згідно з частиною першою статті 1ЦКУкраїни цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.12ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ст.81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст.89ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до статті 43Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з частиною першою статті 21КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до чистин першої, другої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. За змістом наведеної правової норми право працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням кореспондує безумовний обов`язок роботодавця звільнити його з роботи з наведеної підстави в установлені законом строки. При цьому сторони трудового договору мають право домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку, навіть якщо відсутні поважні причини. Якщо підприємство домовилося з працівником про звільнення «не за угодою сторін», а «за власним бажанням», то датою такого звільнення може бути будь-який день, зокрема день написання заяви про звільнення. Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 359/2642/16-ц (провадження № 61-14726св18). Позивач [PERSON] в своїй позовній заяві до суду наголошує на тому, що його незаконно звільнили, при цьому здійснювали на нього тиск у написанні заяви на звільнення. При цьому позивачем не надано жодних доказів на підтвердження даних вимог та того, що його було примушено написати заяву на звільнення. В той же час відповідачем було надано копію заяви датованої 16.11.2021 року та ( а.с. 34) написаної [PERSON] власноручно про звільнення його з роботи за власним бажанням. Відтак, суд не може погодитися з позивачем, що заява про звільнення від 16 листопада 2021 року написана позивачем під впливом психологічного тиску зі сторони відповідача. Позивач власноручно написав заяву про звільнення за власним бажанням, не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що така заява була подана внаслідок вчинення на нього тиску зі сторони відповідача. Щодо посилання позивача, що 15.11.2021 року на підприємстві відбувалась крадіжка товарно-матеріальних цінностей, та 16.11.2021 року його начальник автоколони Ткаченко О.Ю. примусив написати його заяву на звільнення за власним бажанням, погрожу жуючи йому притягненням до кримінальної відповідальності, суд відноситься критично. Так, на виконання ухвали суду про витребування доказів 03.08.2022 року заступник начальника - начальник СВ ВП № 7 Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області капітан поліції, Костянтин Гайдук повідомив, що в слідчому відділенні ВП № 7 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області перебувають матеріали кримінального провадження, відомості про яке 16.11.2021 року внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №2021041740000476 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. ч.2 ст. 185 КК України. В ході досудового розслідування по даному кримінальному провадженню проводяться слідчі ( розшукові) дії щодо встановлення осіб причетних до вчинення даного злочину та встановлення очевидців вчинення даного кримінального правопорушення. Також повідомлено, що в зв`язку з тим, що [PERSON] станом на 20.09.2022 рік на виклик слідчого не з`явився, показання не надав, а також що станом на теперішній час не проведені всі необхідні слідчі дії. Досудове розслідування по кримінальному провадженню № 12021041740000476 на даний час триває, жодній особі повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення не вручено ( а.с. 94). Старший слідчий СВ Сірченко Дмитро повідомив, що в кримінальному провадженні № 12022041230000113 від 20.01.2022 року розпочатому за ознаками ч. 2 ст. 191 КК України слідчі дії ( допити свідків) не проводились ( а.с. 95). У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» надано роз`яснення, що у справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст.38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення. В той же час, з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Суд не може погодитися з твердженнями позивача та його представників про те, що заява позивачем про звільнення була подана внаслідок психологічного тиску, оскільки вказані твердження не підтверджені належними та допустимими доказам. Щодо посилання позивача про невідповідність «Наказу ( Розпорядження) № 161/182 щодо припинення від 16.11.2021» Типовій формі № 4 затвердженої наказом Держкомстату України від 05.12.2008 року № 489, суд відноситься критично, оскільки законодавство не вимагає від роботодавця чітко дотримуватись типової форми № П-4 для складання наказу про припинення трудового договору. Цей наказ, яким затверджено типову форму, в Міністерстві юстиції України також не зареєстрований (типові форми не підлягають державній реєстрації), а отже, не є обов`язковим для виконання. Довільна форма наказу повинна містити обов`язкові реквізити, відповідно до вимог національного стандарту ДСТУ 4163:2020: «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів». З урахуванням наведених норм права та встановлених обставин справи суд дійшов висновку, що звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог чинного законодавства, тому відсутні підстави для задоволення позову про поновлення позивача на роботі. У зв`язку з відсутністю підстав для поновлення позивача на роботі відсутні підстави для стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Оскільки судовим розглядом не встановлено будь - яких порушень відповідачем прав позивача, то вимоги про відшкодування моральної шкоди також задоволенню не підлягають. Беручи до уваги вищевказані положення чинного законодавства, надані докази сторонами, суд дійшов до висновку, що вказані обставини позивачем не доведені у розумінні до ст.ст. 76-80 ЦПК України, а заявлені вимоги є необґрунтованими, тому у задоволенні позову необхідно відмовити. Інші, наведені сторонами доводи в обґрунтування своїх позицій, не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Суд враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.). На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати розподілу не підлягають.

Outcome: dismissed