Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-10 00:00:00

У січні 2023 року [PERSON] , через свого представника - адвоката Харченко В.В., звернулась до Святошинського районного суду міста Києва із позовною заявою до Київської міської ради, третя особа: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання права власності у зв`язку із втратою документа, що засвідчує право власності. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності позивачці на підставі договору дарування, посвідченого Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою 27.02.1997 року №2у-413, та зареєстрованого в КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 11.02.1988 року за реєстровим №2189. У зв`язку із втратою правовстановлюючого документа позивачка 03.06.2021 року звернулась до Київського державного нотаріального округу, в якому зберігалась нотаріальна справа із заявою про видачу дублікату договору дарування, на що 28.11.2021 року отримала архівну довідку №4017/01-17, в якій йшлось про те, що неможливо надати дублікат договору дарування спірної квартири, оскільки 27.06.2020 року у приміщенні Київського державного нотаріального архіву сталась пожежа, внаслідок якої відбулось пошкодження та втрата частини нотаріального фонду Дванадцятої київської державної нотаріальної контори з 1995 по 2004 роки. Після початку роботи реєстру речових прав на нерухоме майно позивачка не зверталась до реєстратора для внесення відомостей щодо спірної квартири у реєстр прав на нерухоме майно. Крім того, позивачкою було здійснено оголошення у газеті ВР України «Голос України» №215 (7715) від 13.11.2021 року про втрату документа договору дарування на спірну квартиру на ім`я позивача. Вважає, що даних обставин є достатньо для встановлення того, що позивачка є власником спірної квартири на підставі договору дарування, посвідченого Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою 27.02.1997 року №2у-413, однак не має можливості відновити втрачений договір в позасудовому порядку з метою реалізації своїх прав щодо майна, підтверджено належними та допустимими доказами. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 16 січня 2023 року позовна заява прийнята до розгляду у порядку загального позовного провадження. 01 березня 2023 року ухвалою Святошинського районного суду міста Києва закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. 21.03.2023 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника Київської міської ради. У поданому відзиві представник відповідача звернув увагу на те, що потреба у захисті права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визначається іншими способами або ними оспорюється, а не в тому разі коли цими способами не виконується відповідне рішення суду. Зазначив, що в матеріалах справи відсутнє звернення позивача до нотаріуса для реєстрації права власності. Просив ухвалити суду рішення відповідно до норм чинного законодавства України. У судове засідання позивач та представник позивача не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. До початку судового засідання через канцелярію суду представником позивача [PERSON] - адвокатом Харченко В.В. подано заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. У поданому відзиві просив розглядати справу за відсутності представника Київської міської ради. Третя особа у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі, будь-яких пояснень суду не надавали. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Зважаючи на вищенаведені положення, враховуючи те, що сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання задля дотримання принципу розумності строків, суд прийняв рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи, що не з`явились. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, заслухавши сторін, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, що викладені ними у заявах по суті справи та підтверджені доданими до них доказами, які були досліджені судом, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що 04.06.2021 року на ім`я [PERSON] КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» видано інформаційну довідку КВ-2021 №20530 наступного змісту: згідно з даними реєстрових книг Бюро, кВ. [ADDRESS] , на праві власності зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 12-ю Київською державною нотаріальною конторою 27.02.1997, №2у-413. Дата проведення реєстрації в Бюро - 11.02.1998 за реєстровим №2189 (а.с. 9). Архівною довідкою державного нотаріусу Гуль Лідії Олександрівни Київського державного нотаріального архіву Міністерства юстиції України від 28.10.2021 року вих. №4017/01-17 від 04.08.2021 року підтверджено неможливість отримати дублікат договору дарування, посвідченого Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою 27 лютого 1997 року за реєстровим №2у-413 у зв`язку із тим, що 27 червня 2020 року у приміщенні Київського державного нотаріального архіву сталася пожежа, внаслідок якої відбулось пошкодження та втрата частини нотаріального фонду Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори з 1995 по 2004 роки (а.с. 10). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відомості про нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , відсутні (а.с. 11). 13 листопада 2021року у газеті «Голос України» №215 (7715) здійснено оголошення про те, що у зв`язку із втратою договору дарування кВ. [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , посвідченого 12-ю Київською державною нотаріальною конторою 27.02.1997, №2у-413, вважати недійсним (а.с. 12-13). Згідно ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, акти цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. За змістом положень ст. 41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Ч.1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом ст.ст. 626, 717, 718 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Відповідно до ч. 1 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Як було встановлено судом, право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстрованою у КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 11.02.1988 року за реєстровим №2189 на підставі договору дарування, посвідченого Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою 27.02.1997 року №2у-413. Нормою ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Положеннями ст.392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року по справі №161/12411/17 вказано, що стаття 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Оскільки відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 цього Кодексу. Аналіз ст. 392 ЦК України у взаємозв`язку зі ст.328 ЦК України дає підстави для висновку, що особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності на підставі ст.392 ЦК України у випадку оспорювання чи невизнання її права іншою особою або у разі втрати документа, який засвідчує право власності. При цьому право на звернення з такими вимогами має саме особа, яка уже є власником майна, набувши його раніше на законних підставах. Таким чином, умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту належності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують належність позивачу спірного майна. Тобто метою подання такого позову згідно ст.392 ЦК України є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою. У пунктах 106-107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №522/1029/18 (провадження №14-270цс19) зазначено, що відповідно до ст.392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Враховуючи викладене, та той факт, що позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування, посвідченого Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою 27.02.1997 року №2у-413, однак не має можливості відновити втрачений договір в позасудовому порядку у зв`язку із тим, що 27 червня 2020 року у приміщенні Київського державного нотаріального архіву сталася пожежа, внаслідок якої відбулось пошкодження та втрата частини нотаріального фонду Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори з 1995 по 2004 роки, з метою реалізації позивачем своїх прав щодо майна, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Питання щодо судових витрат суд не вирішує, оскільки позивачка у поданій позовній заяві вказала, що не бажає ніяких стягнень грошових коштів із відповідача.

Outcome: approved