Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Маєвська М.В., приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кудрявцева Т.М. про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. Позов обґрунтував тим, що [INFO] померла його мати - [PERSON] , після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з 1/12 частини домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яке належало їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 листопада 1981 року, свідоцтво було зареєстровано в Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації та записано в реєстрову книгу №11 за реєстровим номером 36 від 16 березня 1987 року. Позивач зазначив, що 5/12 частин спірного домоволодіння належало на праві власності братові його матері - [PERSON] : 1/12 - на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21.11.1981 року; 4/12 - на підставі договору дарування від 19.10.1993. Після смерті матері, [PERSON] та [PERSON] , як спадкоємці першої черги, звернулися з заявами про прийняття спадщини. Спадкова справа була відкрита приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Маєвською М.В. Батько позивача [PERSON] відмовився від спадщини на користь позивача. [PERSON] звернулася до суду з позовом про усунення батька від спадкування, по справі ухвалою суду від 22.06.2022 була затверджена мирова угода, згідно якої спадкоємцями після смерті [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Позивач вказав, що нотаріус перевірив реєстрацію права власності на спадкове майно за матір`ю позивача - [PERSON] та з`ясував, що майно відсутнє. Право власності на 1/12 частину спірного домоволодіння, яке належало матері позивача [PERSON] ,- було зареєстровано за її братом [PERSON] на підставі рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29.10.2007, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 23796469. Позивачу від його матері було відомо, що вказане рішення було скасовано, у зв`язку з чим, останній в липні 2022 року звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська та ознайомився зі справою №2-150/09 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/12 частину домоволодіння та припинення права особи на частку у спільному майні з виплатою грошової компенсації вартості тієї частки. Заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29.10.2007 позовні вимоги [PERSON] були задоволені. Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 травня 2008 року заочне рішення від 29 жовтня 2007 року по справі 2-150/09 було скасовано і справа була призначена до розгляду. В судовому засіданні 06.05.2007 був присутній позивач [PERSON] та йому достовірно було відомо про те, що рішення суду скасоване і справа призначена до розгляду. Ухвала набрала чинності 06.05.2008, проте [PERSON] подав скасоване заочне рішення суду в КП «ДМБТІ» ДОР і на підставі цього рішення були внесені відомості в реєстр прав власності на нерухоме майно від 27.06.2008. Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2009 року по справі №2-150/09 позовна заява [PERSON] про визнання права власності на 1/12 частину домоволодіння та припинення права особи на частку у спільному майні з виплатою грошової компенсації вартості тієї частки була залишена без розгляду. [PERSON] не було відомо про те, що за [PERSON] було зареєстровано право власності на 1/12 частину спірного домоволодіння на підставі заочного рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29.10.2007. У зв`язку з викладеним, позивачу довелося звернутися до суду з позовом про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. Ухвалою суду від 26.08.2022 відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 13.12.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Не погодившись із вказаним позовом відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги [PERSON] не визнає у повному обсязі та просить суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Відповідач у своєму відзиві також зазначив, що домоволодіння розташоване за адресою: [ADDRESS] перебувало у спільній частковій власності: - [PERSON] (сусідка); - [PERSON] (спільна сумісна власність з дружиною [PERSON] , згідно договору купівлі-продажу від 29.01.1960 року). [INFO] помер [PERSON] (прадід відповідача). Після його смерті спадщину, що складалася з частини домоволодіння фактично прийняли за законом дружина - [PERSON] , син - [PERSON] та донька- [PERSON] . Тобто частки у домоволодінні після смерті [PERSON] розділилися наступним чином: - [PERSON] (сусідка); 4/12- [PERSON] (1/12 + ); 1-12- [PERSON] ; 1/12- [PERSON] . 19.10.1993 року [PERSON] подарувала [PERSON] 4/12 домоволодіння, згідно договору. Таким чином, частки домоволодіння розподілилися наступним чином: - [PERSON] (сусідка); 5/12- [PERSON] ; 1/12 - [PERSON] .. За життя [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/12 частину домоволодіння та припинення права особи на частку у спільному майні з виплатою грошової компенсації вартості тієї частки. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29.10.2007 року по справі №2-150/09 було вирішено: визнати за [PERSON] право власності на 1/12 частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , припинивши право власності [PERSON] на частину в розмірі 1/12 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . На підставі рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29.10.2007 року, право власності на 1/12 частки було зареєстроване в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 27.06. 2008 року, КП «ДМБТІ» ДОР. На підставі рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29.10.2007 року частки у домоволодінні розподілилися наступним чином та зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно з 27.06.2008 року: 1/2- [PERSON] (сусідка); 6/ [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. З 27.06. 2008 року по 20.12.2020 року - день смерті зареєстровано було за дідом відповідача [PERSON] , пройшло більше 15 років з моменту реєстрації в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. [PERSON] з 2008 року не витребувала жодного майна з володіння [PERSON] та не скасовувала права власності в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 27.06.2008 року. [PERSON] є власником 6/12 частки житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Вказана 6/12 частка житлового будинку належить відповідачу на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 08.06.2022 року приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кудрявцевою Т.М., зареєстрованого в реєстрі за №150 у спадковій справі №15/2021, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 302328303 від 08.06.2022 року. [PERSON] не набув права власності на спірне житлове приміщення за життя первісного власника [PERSON] . Позивачем порушено строк позовної давності для подання позову до суду, у зв`язку з тим, що [PERSON] протягом 15 років не зверталася про витребування частини домоволодіння та реєстрації за нею права власності на 1/12 ч. спірного домоволодіння. Позивач [PERSON] та представник позивача та третьої особи - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, з підстав, зазначених у позові. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги не визнали з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Треті особи в судове засідання не з`явилися, направили до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності та прохали суд ухвалити рішення по справі, відповідно до вимог чинного законодавства України. Дослідивши письмові докази у справі, заслухавши позивача, представника позивача та третьої особи, відповідача, представника відповідача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"роз`яснено, що відповідно до статей 55,124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно зі ст. ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно свідоцтва про смерть, виданого Самарським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), актовий запис № 651, [INFO] померла матір позивача- [PERSON] , після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з 1/12 частини домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яке належало їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 листопада 1981 року, свідоцтво було зареєстровано в Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації та записано в реєстрову книгу №11 за реєстрованим номером 36 від 16 березня 1987 року. Заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29.10.2007 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/12 частину домоволодіння та припинення права особи на частку у спільному майні з виплатою грошової компенсації вартості тієї частки були задоволені. Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 травня 2008 року заочне рішення від 29 жовтня 2007 року по справі про визнання права власності на 1/12 частину домоволодіння та припинення права особи на частку у спільному майні з виплатою грошової компенсації вартості тієї частки було скасовано та призначено до розгляду. Згідно з довідкою КП «ДМБТІ» ДОР від 26.01.2022 №982, виданої на запит приватного нотаріуса Маєвської М.В., право власності на 1/12 частину спірного домоволодіння, яке належало [PERSON] , було зареєстровано за [PERSON] на підставі рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29.10.2007, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 23796469 від 27.06.2008. Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28.01.2009 позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/12 частину домоволодіння та припинення права особи на частку у спільному майні з виплатою грошової компенсації вартості тієї була залишена без розгляду. Заповітом, посвідченим 04 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровьскої області Кудрявцевою Т.М. та зареєстрованим у реєстрі серія та номер бланка: НМІ 571581, [PERSON] заповів належну частину домоволодіння, а саме: 1/12 - на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21.11.1981 року; 4/12 - на підставі договору дарування від 19.10.1993; 1/12 - на підставі заочного рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] . Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №305042339, виданого Департаментом адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради, [PERSON] є власником 6/12 часток житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія та номер №150, виданого 08.06.2022 приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Кудрявцевою Т.М. Право власності зареєстровано на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 63806432 від 08.06.2022. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Частиною другою статті 1223 ЦК України передбачено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці першої - п`ятої черг). Спадкове право характеризується цілою низкою спеціальних способів захисту прав та інтересів судом. Серед таких способів захисту у ст. 1301 Цивільного кодексу України виокремлено визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Так, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Свідоцтво про право на спадщину - це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується процес оформлення спадкових прав. Як зазначено у ст. 1296 ЦК, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняли кілька спадкоємців, то свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Водночас відсутність такого свідоцтва не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у Постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року (судова справа № 916/780/18) свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчувальний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Оскільки свідоцтво про право на спадщину не має правочинного характеру, воно не може визнаватися недійсним із посиланням на ст. ст. 203, 215-236 ЦК. У законі міститься відкритий перелік підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Основною підставою визначено те, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо (п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7). Так, згідно з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 23.09.2020 року в справі № 742/740/17 свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) і від 14 травня 2018 року в справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18). У постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 414/811/17 Касаційний цивільний суд Верховного Суду України дійшов висновку про наступне: у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зроблено висновок, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. Таким чином, суд дійшов висновку, що в даному випадку встановлено порушення спадкових прав позивача [PERSON] , що є спадкоємцем першої черги за законом, а саме видачею відповідачу [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29.10.2007, яким було визнано право власності на 1/12 частину спірного домоволодіння за [PERSON] , було скасовано. Таким чином, вимога позивача про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом законна та обґрунтована та підлягає задоволенню, оскільки наявність свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі за №150 на ім`я [PERSON] на 6/12 часток домоволодіння [ADDRESS] , порушує права позивача як спадкоємця вказаного спадкового майна за законом. Що стосується вимоги позивача про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:63806432 від 08.06.2022 року, приватного нотаріуса Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровьскої області Кудрявцевої тетяни Миколаївни про реєстрацію права вланості [PERSON] на 6/12 часток домоволодіння [ADDRESS] суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Видача відповідачу [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі за №150 на ім`я [PERSON] на 6/12 часток домоволодіння [ADDRESS] , і як наслідок - реєстрація права власності на нього за відповідачем, порушує права позивача [PERSON] , як спадкоємця 1/12 частини вказаного спадкового майна за законом. Визнання недійсним у даному випадку свідоцтва про право на спадщину за заповітом, на підставі якого було зареєстровано речове право за відповідачем, є підставою для припинення такого права та скасування його реєстрації в Державному реєстрі. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав. Частинами 1 та 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно є обов`язковою. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатами розгляду заяви державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав, вносить до Державного реєстру прав відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав та видає інформацію з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником. Законодавче закріплення необхідності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, є визнанням з боку держави публічно - правового інтересу у встановленні належності нерухомого майна конкретній особі. Державна реєстрація прав покликана служити забезпеченням стабільності обороту нерухомості, оскільки остання має не тільки майнову, а й соціальну значимість. Подібна стабільність досягається шляхом винесення операцій та інших дій з нерухомістю за рамки приватних інтересів сторін, а також створення особливої, єдиної інформаційної системи, дозволяє всім суб`єктам права отримувати виключно і єдино достовірні дані про правовий статус того чи іншого об`єкта. Фактично реєстрація покликана надати відповідну силу правовстановлюючим документам і виступає формальною умовою подальшого захисту (у тому числі і судового) прав особи, що виникають з правовідносин, предметом яких є нерухоме майно. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Згідно з п. 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 № 1141, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування, на підставі рішення суду, рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав. У зв`язку з вищевикладеним, позовна вимога про скасування державної реєстрації підлягає задоволенню, а запис під номером: 63806432 від 08.06.2022 року, приватного нотаріуса Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровьскої області Кудрявцевої Тетяни Миколаївни про реєстрацію права вланості [PERSON] на 6/12 часток домоволодіння [ADDRESS] , підлягає скасуванню. Згідно з статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи те, що про порушення свого права (наявність реєстрації права власності на 1/12 частини домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] ) [PERSON] дізнався лише з довідки КП «ДМБТІ» ДОР від 26.01.2022 №982, яка була видана на запит приватного нотаріусу Маєвської М.В. та в усному порядку нотаріусом було відмовлено в реєстрації права власності на спадкове майно за [PERSON] , тому позивач лише в серпні 2022 року звертається до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з вказаним позовом, а тому строк звернення до суду з позовними вимогами про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом позивачем не пропущенийі у суду немає законних підстав для його поновлення. Стосовно позовної вимоги про визнання права власності на спадкове майно, а саме на 1/24 частину домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , суд зазначає наступне. Стаття 15 ЦК України передбачає, що право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У пунктах 106-107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) вказано, що «відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права». Надаючи оцінку належності обраного позивачем способу захисту, встановлено, що неможливість отримання позивачем [PERSON] свідоцтва про права на спадщину по закону на час розгляду спору, не пов`язана ні з втратою правовстановлюючого документа, який засвідчує право власності спадкодавця на спадкове майно, ні з оспорюванням відповідачем його права на отримання спадщини у порядку спадкування по закону, а тому відсутні визначені законом підстави для визнання за позивачем у судовому порядку права власності на 1/24 частину домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . Відтак, суд дійшов висновку, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину за законом вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають, позивач не довів, що ним втрачена можливість щодо оформлення цього права у нотаріальному порядку, а тому звернення до суду із даним позовом є передчасним. Щодо стягнення судових витрат суд зазначає наступне. Згідно з ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Окрім того, з приводу заявлених вимог представника позивача про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, щодо закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У зв`язку з ненаданням до закінчення судових дебатів у справі представником позивача- [PERSON] належних доказів про розмір витрат позивача на правничу допомогу, представнику позивача запропоновано протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, подати до суду відповідну заяву. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial