Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-23 00:00:00

Позивачка 09.12.2020 звернулася до суду із позовом до відповідачів про визнання заповіту нікчемним, мотивуючи тим, що [INFO] помер [PERSON] , про що було видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , який був її чоловіком, що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на усе належне йому на день смерті майно, у вигляді частки у статутному ( складному ) капіталі Сільського ( фермерського ) господарства «Надія» в с. Калашники Полтавського району Полтавської області, засновником якого він був. У зв`язку з тим, що вона на день смерті чоловіка була зареєстрована та проживала разом з ним, не подавала до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, так як є спадкоємцем, який фактично прийняв спадщину. 26.02.2020 їй стало відомо, що за заявою [PERSON] , Полтавською районною державною конторою заведено спадкову справу № 606/2018, а також про існування заповіту від 23.12.2014., за яким все належне йому майно, яке на день смерті буде йому належати, де б воно не було і з чого б воно не складалася і на що він за законом матиме право, заповів : [PERSON] та [PERSON] . Зазначений заповіт посвідчений в.о. секретаря виконкому - Гуржій В.М. 23.12.2014, зареєстрований в реєстрі під № 129. При ознайомлені з даним заповітом, було звернуто увагу на те, що він складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, зокрема заповіт посвідчений в.о. секретаря виконкому - Гуржій В.М., але на момент посвідчення заповіту [PERSON] ( 2014 рік ) був обраний головою сільської ради та не мав повноважень на посвідчення даного заповіту, яке б надавало йому право на вчинення нотаріальних дій. Більш того, відповідно до норм Закону України «Про самоврядування» голова сільської ради не має право виконувати обов`язки секретаря виконавчого комітету та/або бути виконуючим обов`язків секретаря виконавчого комітету. Отже, не вправі був посвідчувати заповіт [PERSON] , в зв`язку із чим оспорюваний заповіт складено з порушенням вимог щодо його посвідчення, а тому в силу ч. 1 ст. 1257 ЦК України є нікчемним. Адвокатом Роменською Т.В. було направлено до Судіївської сільради Полтавського району та області, Мачухівської сільради Полтавського районну та області, оскільки Судіївська сільрада Полтавського району та області увійшла до Мачухівської ОТЕ, адвокатський запит щодо надання інформації : - \~ \~ \~ \~Хто був обраний та обіймав посаду голови Судіївської сільради Полтавського району та області у 2014 році ? - \~ \~ \~ \~Хто був обраний та обіймав посаду секретаря Судіївської сільради Полтавського району та області у 2014 році ? - \~ \~ \~ \~Хто був обраний та обіймав посаду секретаря виконкому Судіївської сільської ради Полтавського району та області у 2014 році ? - \~ \~ \~ \~На яку посадову особу Судіївської сільради Полтавського району та області було покладено право на вчинення нотаріальної дії, а саме посвідчення заповітів у 2014 році та відповідно до якого документу ? - \~ \~ \~ \~Чи перебувала посадова особа Судіївської сільради Полтавського району та області, на яку було покладено право на вчинення нотаріальної дії, а саме посвідчення заповітів у 2014 році 23.12.2014 у відпустці, відрядженні, на лікарняному та відповідно до якого документу ? - \~ \~ \~ \~У разі перебування посадової особи Судіївської сільради Полтавського району та області, на яку було покладено право на вчинення нотаріальної дії, а саме посвідчення заповітів у 2014 році 23.12.2014 у відпустці, відрядженні, на лікарняному, на яку особу було покладено відповідні обов`язки та відповідно до якого документу ? Але, Судіївська сільрада Полтавського району та області на запит адвоката не надала жодної відповіді. Від Мачухівської сільради Полтавського району та області надійшла відповідь № 02-23/3006 від 18.11.2020, де зазначено, що в сільраді відсутня запитувана інформація та рекомендовано звернутися до Полтавського районного архіву. 30.11.2020 року адвокатом Роменською Т.В. було направлено до архівного відділу Полтавської РДА адвокатський запит щодо надання вищезазначеної інформації. Архівний відділ Полтавської райдержадміністрації на запит адвоката 03.12.2020 надав відповідь за вихідним № 01-47/288, де зазначено, що в розпорядженнях сільського голови з основної діяльності відсутні відомості про покладання права на вчинення нотаріальних дій в період 2014р., водночас рекомендовано звернутися до Мачухівської сільради для отримання вищезазначених розпоряджень. Також, разом з відповіддю надано копію рішення першої сесії шостого скликання Судїївської сільради Полтавського району Полтавської області від 16.11.2010 «Про затвердження протоколу по обранню Сільського голови та голови виконкому», відповідно до якого головою сільської ради та виконкому обрано - [PERSON] . Згідно рішення першої сесії шостого скликання Судіївської сільради Полтавського району Полтавської області від 16.11.2010 «Про затвердження протоколу лічильної комісії по обранню секретаря сільської ради та виконкому», секретарем Судіївської сільради та секретарем виконкому Судіївської сільради обрано - [PERSON] . Відповідно до ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків ( спадщини ) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця ), до інших осіб ( спадкоємців ). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. 1261 - 1265 цього Кодексу. Ст. 1233 ЦК України встановлено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст. 1251 - 1252 цього Кодексу ( ч. 1, 3 ст. 1247 ЦК України ). Згідно ч. 2 ст. 209 ЦК України нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Відповідно до ст. 1251 ЦК України, в редакції на час виникнення спірних відносин, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Ст. 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997, в редакції чинній на час посвідчення заповіту, визначено систему місцевого самоврядування, яка включає : територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. В силу ч. 1 ст. 11, ч. 1, 3 ст. 12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997, в редакції чинній на час посвідчення заповіту, виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах ( у разі їх створення ) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Сільський, селищний, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села ( добровільного об`єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл ), селища, міста. Сільський, селищний, міський голова очолює виконавчий комітет відповідної сільської, селищної, міської ради, головує на її засіданнях. Як слідує із п. 5 п.п. «б» ч. 1 ст. 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997, в редакції чинній на час посвідчення заповіту, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження щодо вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання. Положеннями ч. 6, 8 ст. 59 зазначеного вище Закону передбачено, що виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті ( у разі її створення ) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради. Сільський, селищний, міський голова, голова районної у місті, районної, обласної ради в межах своїх повноважень видає розпорядження. До повноважень сільського голови, передбачених ст. 42 вищевказаного Закону, не було віднесено питання прийняття розпорядження щодо покладання обов`язків по вчиненню нотаріальних дій на секретаря виконкому сільської ради та виконання обов`язків секретаря виконавчого комітету. П. 1, 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993, в редакції чинній на час посвідчення заповіту, визначено, що у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: вживають заходів щодо охорони спадкового майна; посвідчують заповіти ( крім секретних ). Відповідно до п. 1.1., 1.2. «Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 № 3306/5, в редакції чинній на час посвідчення оспорюваного заповіту, перелік нотаріальних дій, що вчиняються посадовими особами органів місцевого самоврядування, визначено ст. 37 Закону України «Про нотаріат». Нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. Отже, вирішальне значення має з`ясування питання прийняття виконавчим комітетом сільської ради рішення про покладення на певну особу виконавчого комітету обов`язків ( надання повноважень ) вчинення нотаріальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. У с. Судіївка Полтавського району Полтавської області не має нотаріусів, тому посадові особи виконавчого комітету Судіївської сільради мають право на вчинення нотаріальних дій, у тому числі на посвідчення заповітів у цьому населеному пункті. При цьому, як вбачається з норм Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та положень «Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування», чинними на час посвідчення заповіту, повноваження щодо вчинення нотаріальних дій належать виключно до відання виконавчих органів сільських, селищних, рад, є делегованими і лише за рішенням колегіального органу - виконавчого комітету відповідної ради в порядку, передбаченому ч. 6 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», на засіданні виконавчого комітету більшістю голосів, визначається відповідна посадова особа органу місцевого самоврядування, на яку покладається вчинення нотаріальних дій від імені виконавчого комітету. З огляду на це, заповіт, складений 23.12.2014 [PERSON] на користь : [PERSON] та [PERSON] слід визнати нікчемним. Обґрунтування обраного способу захисту порушених прав, слід зазначити наступне : Згідно ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлю на законом ( нікчемний правочин ). Відповідно до роз`яснень у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст. 215, 216 ЦК, суди розглядають справи за позовами : про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Отже, в даному випадку позивачкою обрано правильний спосіб захисту порушеного права, оскільки між сторонами наявний спір щодо оспорюваного заповіту та відновлення прав позивачки можливо лише при визнанні заповіту нікчемним, оскільки відмова в позові з посиланням лише в мотивувальній частині рішення на нікчемність заповіту не призведе до відновлення прав позивачки, так як заповіт не буде скасований чи визнаний недійсним і залишиться в реєстрі заповітів. Аналогічна правова позиція, викладена в постановах Верховного Суду по цивільних справах : № 673/416/16-ц від 24.10.2018, № 495/87/15-ц від 23.01.2019, яку відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховувати суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Одночасно, на вимогу п.10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, підписом даного позову, позивачка підтверджує про те, що нею не подано іншого позову ( позовів ) до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав. На вимогу п .9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позивачка понесла наступні судові витрати : Відповідно до договору про надання правничої допомоги № 66/20 від 04.11.2020, укладеного між [PERSON] та адвокатом - Роменською Т.В. вартість послуг адвоката становить 15 000грн. На підтвердження сплати вказаної суми за договором [PERSON] до матеріалів позову додаються наступні докази : - \~ \~ \~ \~копія договору про надання правничої допомоги від 04.11.2020 № 66/20; - \~ \~ \~ \~копія квитанції № 66/20 від 07.12.2020; - \~ \~ \~ \~копія акту приймання-передачі наданих послуг від 07.12.2020 до договору № 66/20 від 04.11.2020; - \~ \~ \~ \~копія свідоцтва про право заняття адвокатською діяльністю серії ПТ № 1817 від 08.08.2017; - \~ \~ \~ \~копію розрахунку витраченого часу адвокатом. При наданні правничої допомоги за договором, адвокатом Роменською Т.В., було витрачено 11 годин. За попередньою домовленістю адвоката з [PERSON] , вартість години роботи адвоката витраченої на підготовку до участі у справі та складанні процесуальних документів складає 800 грн. та 6 200 грн. за представництво інтересів у суді першої інстанції в незалежності від кількості судових засідань та часу витраченого на них. Тому, оплата гонорару у розмірі 15 000 грн. є співмірною щодо складності справи та виконаних адвокатом робіт. Правовою підставою для покладення витрат на послуги адвоката на відповідача у разі задоволення позовних вимог позивача є п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК Україна, де зазначено : інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, на професійну правничу допомогу. Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України «Про адвокатуру». Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 № 5076-УІ гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару ( фіксований розмір, погодинна оплата ), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. З приводу вираховування заявленого розміру витрат на правничу допомогу зазначає наступне : Законодавчою базою, якою слід керуватися при вираховуванні розміру витрат на правову допомогу є : - \~ \~ \~ \~Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 № 5076-VI зі змінами; - \~ \~ \~ \~«Правила адвокатської етики», затверджені звітно-виборним з`їздом адвокатів України 2017 року від 09.06.2017 у м. Києві. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України від 05.07.2012 № 5076-УІ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ( Закон № 5076-УІ ) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона ( адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання ) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні ( клієнту ) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. П. 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-УІ встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення ( п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-УІ ). Відповідно до ст. 19 Закону № 5076-УІ видами адвокатської діяльності, зокрема, є : - \~ \~ \~ \~надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - \~ \~ \~ \~складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - \~ \~ \~ \~представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час ( ст. 30 Закону № 5076-VI ). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок Держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : - \~ \~ \~ \~розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - \~ \~ \~ \~розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт ( наданих послуг ), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із : складністю справи та виконаних адвокатом робіт ( наданих послуг ); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт ( надання послуг ); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та ( або ) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Та сплачений позивачкою, відповідно до ЗУ «Про судовий збір», судовий збір в розмірі 840,80 грн. Прохала визнати нікчемним заповіт, складений [PERSON] на користь : [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 23.12.2014 в.о. секретарем виконавчого комітету Судіївської сільської ради Полтавського району Полтавської області - Гуржій В.М., зареєстрований в реєстрі за № 129. Стягнути з : [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] понесені нею судові витрати. В судовому засіданні позивачка та її представники в особі адвокатів : Роменської Т.В. та Савчука О.В. позов підтримали та прохали задовольнити із викладених в ньому підстав по наданим суду доказам. А позивачка підтвердила укладену угоду із адвокатом та свій \~ \~ \~ \~ підпис під позовом. Відповідачі : [PERSON] і [PERSON] та їх представники в особі адвокатів : спочатку [PERSON] , потім [PERSON] позов не визнали, спершу посилаючись про недійсність підпису під позовом позивачки та сумніви щодо укладення нею угоди із адвокатом Роменською Т.В., а потім прохали застосувати строки позовної давності до позову та відмовити у позові. В письмових додаткових поясненнях представник [PERSON] вказала, що оскільки позивачка з різницею в одну годину після свого чоловіка ( [PERSON] ) 23.12.2014 також посвідчила заповіт від свого імені у в.о. секретаря сільради [PERSON] , після чого повідомили дітей про факт їх складення, тому є безпідставним вважати, що про оскаржувавний нею заповіт позивачка дізналася 26.02.2020. Вважала, що представниками позивачки штучно віднаходять підстави для визнання заповіту нікчемним та послалась, що вимоги до форми заповіту та його порядку посвідчення відповідають вимогам ст. 1247 ЦК України, бо заповіт особисто підписаний заповідачем та повністю виражає його волевиявлення. Тому, підстав для визнання заповіту нікчемним не існує, бо порушення правил діловодства не є правовою підставою для визнання незаконно вчиненою нотаріальної дії, а кваліфікація в даному випадку заповіту як нікчемного, порушить принцип свободи заповіту. Також, надали суду відзиви на позов, згідно змістів яких в них висловлено прості не погодження із обставинами зазначеними у позові та вимогами. При цьому не посилалися на те, що померлий мав ознаки недієздатної особи або особисто не підписував заповіт, або виявляв інше волевиявлення. Представники : відповідача Мачухівської сільради Полтавського району Полтавської області та третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет позову - Полтавської райдержнотконтори в засідання не з`явилися, будучи неодноразово належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, надавши суду заяви про розгляд справи у їх відсутності та поклалися на розсуд суду. Судом встановлено, що позивачка та її чоловік - [PERSON] 23.12.2014 в приміщенні Судіївської сільради Полтавського району Полтавської області з різницею в одну годину склали заповіти, посвідчені головою сільради - [PERSON] , як в.о. обв`язки секретаря сільради. [INFO] заповідач - [PERSON] помер. Оскільки позивачка на день смерті свого чоловіка була зареєстрована та проживала разом із ним, то до нотаріуса не зверталася із заявою про прийняття спадщини. Полтавською райдержнотконторою відкрито спадкову справу після померлого [INFO] за заявою дочки померлого - [PERSON] , а син - [PERSON] відмовився від належної йому частки у спадщині згідно заяви від 30.11.2018. Інших заяв про прийняття спадщини не надходило. Враховуючи, що [PERSON] як спадкоємець звернулась до нотконтори з питання оформлення спадщини на частку в статутному капіталі СФГ «Надія», згідно п.4.14., 4.15., 4.20. глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом МЮУ 22.02.2012 № 296/5, то право на спадщину на майно, проводиться нотаріусом після встановлення кола спадкоємців, подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та відповідності документів чинному законодавству, враховуючи особливості успадкування частки в статутному капіталі встановленого ЦК України, то їй відмовлено нотаріусом у вчиненні даної нотаріальної дії через відсутність у неї документів на цілісний майновий комплекс СФГ. ( а. с. 10 28, 52, 63, 64, 84, 85 т. 1 ). Допитані свідки в засіданні : [PERSON] та [PERSON] вказали, що в приватній розмові померлим висловлювалось бажання все майно залишити саме дітям. Суд, заслухавши сторін, свідків, дослідивши докази, якими обґрунтовується позов, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми ( договори ). Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Крім того, за ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами ) вимог, які встановлені ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом ( нікчемний правочин ). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. В контексті ст. 1257 ЦК України у випадку складення заповіту представником або його посвідчення не уповноваженою особою, а також у разі недотримання законодавчо визначених вимог до форми заповіту, такий заповіт не може виконуватися і спадкування має здійснюватися за законом. Заповіт є особливим одностороннім правочином, який починає діяти лише після смерті заповідача. Главою 16 ЦК України встановлено поняття правочинів, підстави визнання їх недійсними та правові наслідки їх вчинення ( це є загальні норми права ). Проте, ст. 1257 ЦК України містить норми щодо недійсності заповіту, які є спеціальними нормами і унеможливлюють застосування загальних норм для визнання недійсності правочинів ( ст. 215, 225 ЦК України ). Недійсні заповіти діляться на нікчемні та оспорювані. Згідно ч. 1 ст. 1257 ЦК України нікчемним є заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення ( ст.. 1247, 1248 ЦК України ). До нікчемних заповітів відносяться : - \~ \~ \~ \~заповіти, складені фізичною особою, яка не має повної цивільної дієздатності; - \~ \~ \~ \~вчинені через представника; - \~ \~ \~ \~посвідчені уповноваженою особою, але з порушенням вимог, встановлених законом; - \~ \~ \~ \~посвідчені не уповноваженою на це особою; - \~ \~ \~ \~секретні заповіти, посвідчені нотаріусом з порушенням вимог, встановлених законом ( ст. 1249 ЦК України ); - посвідчені за відсутності свідків у випадках, коли їх присутність є обов`язковою ( ст. 1253 \~ \~ \~ \~ЦК України ): - \~ \~ \~ \~заповіт, який відчужувач склав щодо майна, вказаного у спадковому договорі ( ст. 1307 ЦК України ). Однак,\~чинність заповіту\~щодо складу\~спадщини встановлюється\~на момент\~відкриття спадщини. Для встановлення нікчемності заповіту не має необхідності звертатися до суду, оскільки обов`язок\~щодо перевірки\~нікчемності заповіту\~покладено на\~нотаріуса. Якщо нотаріус при відкритті спадщини встановить, що заповіт є нікчемним, він відмовляє у видачі свідоцтва про право на спадщину. Якщо ж дії нотаріуса не відповідають нормам законодавства, тоді є можливість оскаржити їх у судовому порядку. Таку правову позицію висловив 28.02.2023 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 205/8049/20 ( провадження № 61- 10 і 63св22 ) ( ЄДРСРУ № 109242084 ), де досліджував питання щодо правової можливості визнання заповіту нікчемним за рішенням суду. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків ( спадщини ) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця ), до інших осіб ( спадкоємці в). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті ( ст. 1218 ЦК України ). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому призначений вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому, право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право здійснюється нею вільно, на власний розсуд ( ч. 1 ст. 12, 1234 ЦК України ). Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і право на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає, особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке. будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Юридична природа заповіту грунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті ( ст. 1233 ЦК України ). Правова природа цього розпорядження визначається як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки. Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. \~ \~ \~ \~ Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст. 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у ч. 3 цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним відповідно до вимог ст. 1257 ЦК України. Аналіз норм ЦК України, якими визначені вимоги до особи заповідача ( ст. 1234 ЦК України ), змісту заповіту ( ст. 1236-1240, 1246 ЦК України ), загальні вимоги до форми заповіту ( ст. 1247 ЦК України ), порядку його посвідчення нотаріусом ( ст. 1248, 1249, 1253 ЦК України ), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення. Так, у ч. 1 ст. 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Зміст якої у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, зокрема у ст. 1247-1249, 1253 ЦК України. Тому, законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту : письмова з нотаріальним посвідченням. Проте, допускаються й інші способи посвідчення заповіту, враховуючи численні обставини, які законодавець покладає в основному для можливості їх застосування. Ці обставини в сукупності свідчать про те, що вони беруться до уваги як об`єктивні перешкоди для запрошення нотаріуса посвідчити заповіт. Водночас наведені у зазначених вище статтях правові механізми доводять, що вони розраховані на те, щоб остання воля заповідача була виражена вільно і не виникло б жодного сумніву в цьому. Саме тому вони можуть бути віднесені до порядку посвідчення заповіту. Отже, форма заповіту має бути письмова, а порядок його посвідчення різний : насамперед нотаріусом з додержанням вимог ст. 1248, 1249 ЦК України, посадовою особою органів місцевого самоврядування ( ст. 1251 ЦК України); іншими посадовими особами, зазначеними у ч. 1, 6 ст. 1252 ЦК України, з додержанням вимог ч. 7 цієї статті. Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 331/6927/16-ц, ( провадження № 14-651 цс 18 ). У постанові Верховного Суду від 09.01.2019 у справі № 759/2328/16 ( провадження № 61-5800зпв18 ) зазначено, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду ( ч. 2 ст. 215 ЦК України ). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 ( провадження № 12-304гс 18 ) викладено висновок, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц ( провадження № 14-90цс 19 ) зазначено, що цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом ( нікчемний правочин ). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається ( абз. 1 ч. 2 ст. 215 ЦК України ). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захист у права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Враховуючи викладене вбачається, що позовна вимога про визнання заповіту нікчемним ( окрім складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення ) не є належним способом захисту прав, а тому задоволенню не підлягає. Тому, з цих підстав у вирішенні питання щодо застосування строків позовної давності необхідно відмовити за недоцільністю.

Outcome: dismissed