Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-19 00:00:00

У червні 2022 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про позбавлення права користування квартирою, зняття з реєстрації місця проживання та виселення. У своїй позовній заяві просив суд: - визнати [PERSON] , такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] ; - зняти [PERSON] з реєстрації місця проживання в квартирі [ADDRESS] ; - усунути перешкоди [PERSON] у здійсненні права користування та розпорядження належною йому квартирою [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] з вказаної квартири; - стягнути з [PERSON] судові витрати. Свою позовну заяву обґрунтував тим, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Квартира була подарована позивачу 05 квітня 2016 року його батьком - [PERSON] , що підтверджується Договором дарування квартири. Вказана квартира є єдиним належним позивачу нерухомим майном та є його єдиним житлом, одночасно з цим у квартирі позивача зареєстрована та одноосібно проживає відповідач. Незважаючи на те, що позивач також зареєстрований у своїй власній квартирі, він в ній не проживає і не може проживати через конфлікти та непорозуміння, які мають місце між відповідачем та ним. Позивач вказує, що не може в повній мірі розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим звернувся з вказаним позовом до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 червня 2022 року матеріали позову було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2022 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 липня 2022 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 30 грудня 2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно зі змісту якого вбачається, що представник відповідача заперечує щодо задоволення позовних вимог. Зауважує, що при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені ст.406 ЦК, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. 06 січня 2023 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, відповідно зі змісту якої вбачається, що представник позивача просить суд задовольнити позов у повному обсязі. Зауважує, що позивач вважає, що його позовні вимоги є законними та обґрунтованими, а відповідачка не довела обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог. 16 січня 2023 року на електронну адресу суду надійшло клопотання про зупинення провадження у справі від представника відповідачки. Мотивовано тим, що відповідачкою у справі було подано позов до [PERSON] по визнання договору дарування недійсним. 27 лютого 2023 року на адресу суду надійшли заперечення представника позивача проти клопотання про зупинення провадження. Протокольною ухвалою суду від 28 лютого 2023 року було вирішено клопотання про зупинення провадження у справі залишити без задоволення, оскільки на момент розгляду вказаного клопотання відомості щодо відкриття провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] по визнання договору дарування недійсним відсутні, а відтак не доведено обставини, передбачені ч. 1 ст. 251 ЦПК України. 27 березня 2023 року на електронну адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, відповідно до змісту яких вбачається, що представник відповідачки заперечує щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд задовольнити позов з обставин, викладених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, просив суд відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на праві приватної власності належить двокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 57.5 кв. метрів (далі - квартира), що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 277309347 від 29.09.2021 р. Квартира була подарована позивачу 05 квітня 2016 року його батьком - [PERSON] , що підтверджується Договором дарування квартири від 05.04.2016 р., посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 533 (далі - договір дарування), а також витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей № 30100584 від 24.11.2015 р. Як вбачається із договору дарування, що квартира належала дарувальнику (батькові позивача - [PERSON] ) на підставі відповідного договору купівлі-продажу квартири від 26.12.1996 р. (пункт 2 договору дарування), а мати позивача - [PERSON] (далі - відповідач) була лише представником батька позивача - [PERSON] (дарувальника) під час дарування останнім квартири позивачу. При цьому відповідач, як представник дарувальника [PERSON] , засвідчила, зокрема, що договір дарування був вчинений за її згодою як колишньої дружини дарувальника [PERSON] , про що відповідачем була подана відповідна заява, підпис на якій був посвідчений 05 квітня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н.В. за реєстровим № 532 (пункт 12 договору дарування). Крім того, відповідач засвідчила, що оскільки за своєю правовою природою договір » дарування є безоплатним, то вона, як представник дарувальника [PERSON] , розуміє, що не має права вимагати від позивача вчинення будь-яких дій майнового або немайнового характеру (пункт 13 договору дарування). Також, із змісту пункту 16 договору дарування, відповідачу, як представнику дарувальника [PERSON] , стало відомо, що позивач набув право власності на квартиру з моменту прийняття дарунку та державної реєстрації цього договору. В двокімнатній квартирі позивача зареєстрована та одноосібно проживає відповідач, що підтверджується листом керівника апарату Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації Царана В. від 03.02.2022 р. № 109/05/50-718. Також сторонами не було спростовано, що відповідачу на праві приватної власності належить 1/3 частка трикімнатної квартири [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 277318946 від 29.09.2021 р. Сторонами вживалися заходи щодо досудового врегулювання спору, однак згоди не дійшли. Також 08 вересня 2021 року позивач звернувся до Відділу з питань реєстрації місця т проживання Шевченківської РДА із відповідною заявою про зняття відповідача з реєстрації місця проживання та 09 вересня 2021 року у знятті відповідача з реєстрації місця проживання позивачу було письмово відмовлено , а саме зазначено, що: «Відповідно п.п. 1 п. 11 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02.03.2016 р. № 207, а саме: підставою для зняття з реєстрації місця проживання гр. [PERSON] в даному випадку є рішення суду, яке набрало законної сили про позбавлення права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання (п. 26 вищезазначеної постанови)». Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Як встановлено ч.ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, кожен має право користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Крім того, відповідно до ст. 317, ч.ч. 1-3 ст. 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Також, відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право вланості є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 150 чинного Житлового кодексу Української PCP, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуду: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші ну заборонені законом угоди. Крім того, згідно із ст. 155 чинного Житлового кодексу Української PCP, квартири, що є у приварний власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування квартирою. Як встановлено ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Крім того, як встановлено ст. 391 ЦК України, усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до правової позиції викладеної в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16.11.2016 р. у справі № 6-709цс16, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначаю право власнику у тому числі житлового приміщення або будинку вимагати будь яких усунень свого права від будь яких осіб будь яким шляхом. який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставу цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При ньому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до правової позиції викладеної в пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до положень статей 391, 396 пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє, майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діяли відповідачу не пов`язаними з позбавленням володінню, порушується його право власності чи законного володіння. Крім того, відповідно до роз`яснень чинної судової практики, а саме постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.01.2020 р. по справі № 754/613/18-ц, Конституцією права власності так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності надувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь- якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. За приписами ч. 1 ст. 383 ЦК власник житлового будинку (квартири) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 цього кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Право користування чужим майном передбачено у ст.ст. 401-406 ЦК. За змістом ст. 405 ЦК члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами ст.ст. 405, 406 ЦК, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Встановивши, що позивач є власником квартири, що підтверджується Договором дарування та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна; між сторонами не досягнуто згоди щодо користування спірною квартирою; факт реєстрації відповідачки порушує права позивача, як власника квартири; позивач не бажає, щоб відповідачка була зареєстрований в його власності, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. За таких підстав позов є обґрунтованим, доведеним й таким, що підлягає задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) у сумі 1 984 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири) гривні 00 копійок стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі Конституції України, ст.ст. 16, 316, 319, 321, 383, 386, 391, 401-406 ЦК України, ст.ст. 150, 155, 156 ЖК Української PCP, з урахуванням постанови Верховного Суду України від 16.11.2016 р. у справі № 6-709цс16, постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р., постанови Верховного Суду від 15.01.2020 р. по справі № 754/613/18-ц,

Outcome: approved