Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-06 00:00:00

27.10.2021 р. [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача, просить встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із [PERSON] в період з липня 2015 р. по грудень 2018 р., включно; визнати недійсним договір купівлі-продажу № 8041/2018/1215204 від 04.12.2018 р. та застосувати наслідки його недійсності; визнати спільною сумісною власністю позивача і відповідача: машиномісце № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , земельну ділянку з кадастровим номером 3221810100:38:001:0168, нежитлове приміщення (офіс [NUMBER]) за адресою: [ADDRESS] , автомобіль BMW X3 (номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] ); поділити майно шляхом визнання за нею права власності на частку: 1/2 машиномісця № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , 2/ [ADDRESS] земельної ділянки з кадастровим номером 3221810100:38:001:0168, 1/2 нежитлового приміщення (офіс [NUMBER]) за адресою: [ADDRESS] автомобіля BMW X3 (номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] ). Свої вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що з липня 2015 р. по грудень 2018 р., включно, проживала із [PERSON] однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, планували спільний бюджет, мали спільні права та обов`язки, [INFO] у них народилась дочка [PERSON] ; в період спільного проживання однією сім`єю за рахунок спільних коштів ними було набуте означене нерухоме та рухоме майно, втім відповідач без її згоди відчужив автомобіль за договором купівлі-продажу від 04.12.2018 р. 28.10.2021 р. матеріали справи передано судді Григоренко І.В. (протокол автоматизованого розподілу судової справи між суддями). Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В. від 09.11.2021 р. заявлено самовідвід від розгляду позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна шляхом визнання права власності на частку. 24.12.2021 р. матеріали справи передано судді Волковій С.Я. (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями). Ухвалою суду від 29.12.2021 р. відкрито провадження у справі. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву. Відповідач, заперечуючи проти позову, у відзиві зазначив, що обставиною, яка визнається ним, є те, що вони з [PERSON] мають спільну дитину [PERSON] , інші наведені позивачем обставини не визнає, зазначивши, що в період з липня 2015 р. по грудень 2018 р., включно, однією сім`єю з [PERSON] не проживав, спільного господарства вони не вели, спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків, а також усталених відносин, притаманних подружжю, не мали; нерухоме майно: машиномісце № [NUMBER] в паркунгу підвальної частини будинку за адресою: [ADDRESS] , гараж [NUMBER] ; земельна ділянка (кадастровий номер 3221810100:38:001:0168), яка розташована за адресою: [ADDRESS] , нежитлове приміщення група приміщень № [NUMBER] (офіс [NUMBER]) за адресою: [ADDRESS] є його особистою приватною власністю, придбано за грошові кошти, які належали йому особисто, транспортний засіб BMW X3 не є його власністю. Ухвалою суду від 01.09.2022 р. закрито підготовче провадження у справі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що знає позивача з народження впродовж тридцяти п`яти років, позивач є донькою її приятелів, які проживають поруч зі свідком. Позивач до 2014-2015 рр. постійно проживала зі своїми батьками, потім стала проживати окремо. Із відповідачем свідок познайомилась у 2017 р., коли зустріла позивача і відповідача, які гуляли з дитиною. Протягом 2015 р.-2018 р. бачила відповідача здалеку, коли він приїжджав з позивачем і дитиною до батьків позивача, бачила його одного, коли він приїжджав до батьків позивача, всього бачила до двадцяти разів. Від матері позивача свідок чула, що позивач будує сім`ю. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що проживає у будинку по [ADDRESS] , який межує з будинком батьків позивача, знає позивача з народження, не пригадує, коли вперше побачила сторін разом, відповідача бачила з вікна свого будинку, коли вони разом з позивачем приїжджали до батьків позивача, ті доглядали дитину. Свідок познайомилась з відповідачем, коли він, гуляючи з донькою позивача, представився батьком дитини. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що позивач є її подругою і хрещеною матір`ю її сина, повідомила, що разом працювали. Позивач захотіла жити окремо від батьків і у 2014 р. орендувала житло. Свідок була у орендованій квартирі по [ADDRESS] у 2014 і 2015 рр., повідомила, що особисто не бачила і не може підтвердити, що відповідач проживав з позивачем за цією адресою. Позивач і відповідач зустрічалися як хлопець з дівчиною, у них народилась дочка. Чула, що сторони недовгий час проживали у батьків відповідача. Свідок була у гостях на святкуванні нового року у будинку, який орендував відповідач у с. Софіївська Борщагівка. У будинку знаходились необхідні для життя побутові речі, меблі, дитячі іграшки. Протягом 2015-2018 рр. бачила позивача з відповідачем п`ять-шість разів на спільних святкових заходах, в тому числі, власному весіллі, хрестинах дочки сторін, дні народження її сина у 2017 р., зустрічі нового року у будинку, що орендував відповідач, відвідували з дітьми зоопарк. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що перебуває з позивачем в дружніх відносинах, його дружина є хрещеною матір`ю дочки позивача. Протягом 2015-2018 рр. він, його дружина, позивач працювали разом. Коли позивач познайомила свідка з відповідачем, той представився чоловіком позивача. Бачив, як відповідач часто привозив позивача на роботу, забирав з роботи. Один раз взимку 2017 р. був у відповідача у будинку, який він орендував с. Софіївська Борщагівка, у будинку, крім відповідача, була позивач та їх дочка, у будинку бачив необхідні для проживання речі, дитячі іграшки. У серпні 2017 р. свідок, його дружина, позивач і відповідач їздили на автомобілі у подорож тривалістю чотири-п`ять днів до Угорщини. Цю подорож планували позивач і дружина свідка, витрати на дорогу ділилися на всіх. Під час подорожі позивач за вечерю розраховувалась сама. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що знає відповідача з дитинства, товаришує, позивача знає з 2013 р., повідомив, що влітку 2014 р. знаходився у автомобілі під час телефонної розмови сторін на гучному зв`язку, в ході якої позивач жалілась на зникнення її заощаджень у сумі 400 євро, казала, що гроші взяла її мати, на що відповідач порадив з`їхати від батьків. Після цього вона орендувала квартиру у Солом`янському районі м. Києва. Протягом липня 2015 р.-грудня 2018 р. бачив сторін разом один-два рази, багато разів бачив позивача на зупинці маршрутного таксі, оскільки зупинка знаходиться під вікнами його помешкання на [ADDRESS] , після чого йому стало відомо, що позивач проживає з батьками. Протягом 2015-2018 рр. свідок кілька разів бував вдома у відповідача у с. Софіївська Борщагівка, де відповідач орендував будинок, свідок повідомив, що у будинку були необхідні для життя речі та меблі, що відповідач жив у будинку один, що жіночих речей там не було, були деякі дитячі речі, оскільки позивач з донькою інколи бували у будинку. Повідомив, що відповідач займався підприємницькою діяльністю, тому мав власні заощадження, які зберігав у доларах США. Передача нерухомого майна в оренду є напрямком бізнесу відповідача, тому відповідач придбав за рахунок власних заощаджень нерухоме майно, в тому числі, машиномісце, нежитлове приміщення (офіс) за адресою: [ADDRESS] . Пояснив, що між сторонами серйозних відносини не було, вони періодично зустрічались і проводили час, мають спільну дитину, про яку відповідач піклується, що однією сім`єю ніколи не жили, одружуватись відповідач не збирався, спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків подружжя сторони не мали. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що перебуває з відповідачем в дружніх стосунках, знає відповідача з народження, оскільки товаришує з його батьками. За період з 2014 р. по 2022 р. вони спілкувалися з відповідачем не рідше одного разу на тиждень. Позивача бачив один раз на дні народження дочки сторін у 2017 р. Повідомив, що відповідач з повноліття займається підприємницькою діяльністю, від якої має дохід, який накопичує у доларах США. Повідомив, що зберігає грошові заощадження відповідача згідно з договором зберігання, про що складені відповідні розписки про отримання грошових коштів на зберігання. Відповідач зберігає свої заощадження у свідка тому, що відповідач не довіряє банкам, він же має умови для цього. Повідомив, що у відповідача є у власності нерухомість, яку передає в оренду і в подальшому планує придбати нерухомість для подібної мети. Свідок особисто радив придбати нерухомість по [ADDRESS] . Повідомив, що джерелом походження грошових коштів на придбання машиномісця, нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , земельної ділянки у Вишгородському район є власні заощадження відповідача. Так, за потреби у коштах для інвестування у нерухомість відповідач приходить до свідка і забирає частину своїх заощаджень. Повідомив, що відповідач має чотирьох дітей, що всім дітям приділяє увагу, матеріально допомагає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що знайомий з відповідачем близько двадцяти трьох років, виконував ремонтно-будівельні роботи на всіх об`єктах, належних відповідачу. З позивачем знайомий понад сім років від часу, коли виконував ремонтні роботи у будинку, де вона мешкала зі своїми батьками, сама закуповувала матеріали для ремонту, сама розраховувалась за виконану роботу. Повідомив, що два рази у грудні 2016 р. та восени 2018 р. був в гостях у відповідача у найманому приватному будинку у с. Софіївська Борщагівка, де він проживав сам. Повідомив, що відповідач від підприємницької діяльності мав власні заощадження, за які придбавав нерухоме майно, в тому числі, машиномісце, нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , земельну ділянку у Вишгородському районі. Свідку відомо, що відповідач придбав нерухомість з метою здавати її в оренду. Повідомив, що сторони були значний час знайомі, періодично зустрічались, мали спільну дитину, свідку не відомо про їх спільне проживання, втім відомо, що сторони мали окремий бюджет, взаємних прав та обов`язків, які притаманні подружжю, між ними не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що знає відповідача близько десяти років, товаришує, з позивачем не знайомий. Свідок кілька разів приходив у гості до відповідача на [ADDRESS] , де у той час проживав відповідач. У помешканнях ознак, шо відповідач проживає з жінкою та дитиною не було. Повідомив, що відповідач є підприємцем у сфері оренди, від цієї діяльності має власні заощадження, за рахунок яких придбає нерухоме майно. Свідку відомо, що відповідач зустрічався з позивачем, що, враховуючи досвід попередніх шлюбів, наявність інших дітей, у нього не було намірів одружуватись. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, покази свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Наявні в матеріалах справи докази, пояснення учасників справи свідчать про те, що позивач [PERSON] з 31.05.1991 р. зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає зі своїми батьками за адресою: [ADDRESS] (приватний будинок); з 2014 р. до квітня 2016 р. проживала в орендованій квартирі за адресою: [ADDRESS] ; протягом квітня-серпня 2016 р. проживали з відповідачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Місце проживання відповідача [PERSON] з 16.11.2004 р. зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , де він і проживає; протягом квітня-серпня 2016 р. проживав з позивачем [PERSON] у квартирі його батьків за адресою: [ADDRESS] ; з вересня 2016 р. до жовтня 2021 р. проживав за адресою: [ADDRESS] (приватний будинок), який орендував. Згідно частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Згідно статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Аналіз означених норм дає підстави для висновку, що стаття 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту, доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. З метою забезпечення правильного й однакового застосування законодавства під час вирішення справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя Пленуму Верховного Суду України у абзаці 1 пункту 23, абзаці 1 пункту 24 постанови від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» дав судам такі роз`яснення: вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 р. у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06.02.2018 р. у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 р. у справі № 404/1515/16-ц, від 21.11.2018 р. у справі № 372/504/17). Згідно частини четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують: час придбання; джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Згідно статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Згідно частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Допитані у справі свідки не підтвердили факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю в період з липня 2015 р. по грудень 2018 р., включно, не підвередили ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, наявності між ними подружніх взаємних прав та обов`язків, не підтвердили, що сторони придбали спірне нерухоме майно за спільні кошти, в інтересах сім`ї. Свідки зі сторони позивача стверджують, що сторони були як подружжя, такі висновки роблять на підставі своїх особистих уявлень про сім`ю та зі слів самої [PERSON] , слів її матері. В той же час свідки зі сторони відповідача і сам [PERSON] заперечують факт проживання сторін як подружжя. Щодо інших доказів, то надані фото позивача і відповідача з дитиною в колі інших людей свідчать про знайомство сторін, про спільне коло знайомих, проведення разом вільного часу, але не можуть доводити факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету. Перерахування відповідачем коштів позивачу на утримання дитини, спільне проведення часу з дитиною, відпочинок свідчать про те, що відповідач по відношенню до дочки здійснює свої права та обов`язки щодо утримання, виховання, піклування. Доводи позивача, що сторони в період з липня 2015 р. по грудень 2018 р., включно, проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу між собою, суд знаходить необґрунтованими, спільна присутність на святах, придбання речей самі по собі без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між останніми склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю. Аналогічний висновок містять постанови Верховного Суду від 27.02.2019 р. у справі № 522/25049/16-ц, від 15.08.2019 р. у справі № 588/350/15. У постанові Верховного Суду від 12.12.2019 р. у справі № 490/4949/17 зазначено: сам по собі факт перебування позивача з відповідачем у близьких стосунках, який не заперечував й сам відповідач, не може свідчити про те, що сторони проживали в зазначений період однією сім`єю, а придбане одним із них майно є спільною сумісною власністю, оскільки позивачу необхідно надати докази ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, придбання майна в інтересах сім`ї. За висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 12.12.2019 р. у справі № 466/3769/16, показання свідків та спільні фотографії, не можуть свідчити про факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та не можуть бути визначальними у вирішенні цього питання. Дійсно, встановлено, що сторони протягом квітня-серпня 2016 р. проживали у квартирі батьків [PERSON] , при цьому відсутні належні документальні підтвердження спільного проживання у період, щодо якого заявлені позовні вимоги, - протягом липня 2015 р.-грудня 2018 р., включно, а надані позивачем докази не доводять факту проживання сторін у справі однією сім`єю без реєстрації шлюбу у цей період, що надавало б суду підстави для застосування статті 74 СК України у спірних правовідносинах. Твердження [PERSON] , що за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу нею із [PERSON] за спільні грошові кошти для забезпечення потреб сім`ї було придбане нерухоме й рухоме майно, яке вона просить визнати спільною сумісною власністю, поділити майно шляхом визнання права власності на його частку, не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами. Відповідач, заперечуючи факт придбання спірного майна за спільні кошти, в судовому засіданні довів факт придбання нерухомого майна за особисті кошти на підставі договорів, які укладені ним особисто, з метою для задоволення особистих інтересів, враховуючи в тому числі час укладання таких угод. З грудня 2014 р. по жовтень 2017 р. [PERSON] було укладено ряд договорів, внаслідок чого набув у приватну власність наступне нерухоме майно: машиномісце № [NUMBER] в паркінгу підвальної частини будинку за адресою: [ADDRESS] , гараж [NUMBER] , загальною площею 30,80 кв.м; нежитлове приміщення група приміщень № [NUMBER] (офіс [NUMBER]) за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 23,90 кв.м; земельну ділянку (кадастровий номер 3221810100:38:001:0168) за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0952 га. Відповідачем надані договори та первинні документи, відповідно до яких суд дійшов висновку, що відповідачем особисто та за особисті кошти здійснювались грошові розрахунки за придбання нерухомого майна. Позивачем [PERSON] не надано жодного доказу на підтвердження того, що нею здійснювались будь-які інвестиційні платежі чи грошові розрахунки за придбання означеної нерухомості. Так, за договором купівлі продажу майнових прав, який укладено між Комунальним підприємством з утримання та експлуатації житлового фонду соціального призначення «Спецжитлофонд» (продавець) і [PERSON] (покупець), продавець прийняв на себе зобов`язання в порядку та на умовах, визначених у даному договорі, передати у власність покупцеві майнові права на нежитлове приміщення, а покупець прийняв на себе зобов`язання прийняти та оплатити майнові права; договір 25.12.2014 р. посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Оніщук О.М., зареєстровано в реєстрі за № 7083. Відповідно до пункту 2.2. договору приміщення має наступні проектні характеристики: адреса: [ADDRESS] , нежитлове приміщення [NUMBER], секція А, поверх 1, загальна площа 26,50 кв.м. Відповідно до пункту 5.1. договору вартість майнових прав щодо нежитлового приміщення площею 26,50 кв.м складає 466 400,00 грн, в тому числі ПДВ. Пунктом 2.3. договору передбачено, що загальна площа нежитлового приміщення є проектною, підлягає уточненню за даними технічного паспорту після завершення будівництва, яку було визначено у 23,90 кв.м, що складає 420 640,00 грн (договір № 1 про внесення змін та доповнень до договору купівлі-продажу майнових прав, укладений між продавцем і покупцем, 07.11.2016 р. посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Оніщук О.М., зареєстрований в реєстрі за № 2762). На виконання умов укладеного договору купівлі-продажу майнових прав [PERSON] особисто внесені грошові кошти, відповідні дані містять квитанції із зазначенням відповідача у якості платника; а саме: кошти у розмірі 466 400,00 грн сплачені [PERSON] , що підтверджується квитанціями: № QS23639538 від 26.12.2014 р. на суму 93 280,00 грн, № QS23702091 від 12.01.2015 р. на суму 31 152,00 грн, № QS23936637 від 05.02.2015 р. на суму 31 152,00 грн, № QS24197396 від 05.03.2015 р. на суму 31 152,00 грн, № QS24339648 від 19.03.2015 р. на суму 279 664,00 грн. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний № 101581230, сформованого 26.10.2017 р., право власності на нежитлове приміщення група приміщень № [NUMBER] (офіс [NUMBER]) за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 23,90 кв.м, зареєстроване за [PERSON] 24.10.2017 р. За договором купівлі продажу майнових прав, який укладено між Комунальним підприємством з утримання та експлуатації житлового фонду соціального призначення «Спецжитлофонд» (продавець) і [PERSON] (покупець), за кошти у розмірі 272 000,00 грн в тому числі ПДВ, покупцем придбано майнові права на машиномісце за адресою: [ADDRESS] , площею 20 кв.м; договір 25.12.2014 р. посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Оніщук О.М., зареєстровано в реєстрі за № 7082, які в подальшому були відчужені [PERSON] за договором про відступлення права вимоги за договором купівлі продажу майнових прав від 25.12.2014 р.; договір про відступлення права вимоги посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антоновою С.М., зареєстровано в реєстрі за 574. За твердженнями відповідача відчуження здійснив з метою придбання іншого машиномісця у тому ж будинку, для чого між Комунальним підприємством з утримання та експлуатації житлового фонду соціального призначення «Спецжитлофонд» (продавець) і [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі продажу майнових прав № 13-02-130916-6 на придбання за кошти у сумі 454 720,00 грн майнових прав на машиномісце № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , площею 25,2 кв.м. Договором про внесення змін та доповнень № 1 до договору купівлі-продажу майнових прав № 13-02-30916-6 від 13.09.2016 р., укладеного між продавцем і покупцем 04.10.2017 р., визначено остаточну вартість майнових прав на машиномісце № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] у розмірі 500 192,00 грн, в тому числі ПДВ - 83 265,33 грн, та визначено його площу - 30,80 кв.м. На виконання умов укладеного договору купівлі-продажу майнових прав [PERSON] особисто внесено грошові кошти, відповідні дані містять квитанції із зазначенням відповідача у якості платника, а саме: сума у розмірі 500 192,00 грн сплачена [PERSON] , що підтверджується квитанціями: № 1 від 14.09.2016 р. на суму 45 472,00 грн; № 0.0.860646126.1 від 02.10.2017 р. на суму 409 248,00 грн; № 0.0.872381072.1 від 17.10.2017 р. на суму 45 472,00 грн. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний № 101484067, сформованого 25.10.2017 р., право власності на машиномісце № [NUMBER] в паркінгу підвальної частини будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 30,80 кв.м, зареєстроване за [PERSON] 23.10.2017 р. Суд не приймає до уваги твердження позивача [PERSON] в позовній заяві про те, що особисто за рахунок спільних коштів та готівкових заощаджень, акумульованих нею до початку проживання однією сім`єю, здійснювала інвестиційні платежі за договором купівлі-продажу майнових прав від 25.12.2014 р. за графіком платежів, зазначеним у пункті 5.2. договору, та знаходить такі твердження безпідставними, оскільки надані відповідачем [PERSON] квитанції підтверджують дострокову сплату повної вартості за придбання нежитлового приміщення 19.03.2015 р. за кошти у розмірі 466 400,00 грн. За висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 05.08.2020 р. у справі № 682/2493/16-ц, від 18.09.2018 р. у справі № 759/13140/14-ц, при поділі нерухомого майна, набутого за договором інвестування у будівництво особами, які перебували у фактичних шлюбних відносинах, визначальним є не дата реєстрації права власності на новостворене майно, а період сплати пайових внесків на об`єкт інвестування. За договором купівлі-продажу земельної ділянки, який укладено між [PERSON] (продавець) і [PERSON] (покупець), покупцем придбано земельну ділянку для колективного садівництва, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3221810100:38:001:0168, загальною площею 0,0952 га; договір 29.10.2016 р. посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дударєвою І.Ю., зареєстровано в реєстрі за № 51. Відповідно до пунктів 13, 14 договору продаж вчинено за 277 000,00 грн, які продавець отримав від покупця до підписання договору; сторони договору підтверджують факт повного розрахунку за продану земельну ділянку. Факт передачі грошових коштів перед укладанням договору купівлі-продажу земельної ділянки підтверджується розпискою від 07.02.2015 р., що написана [PERSON] , яка підтверджує отримання від [PERSON] грошових коштів у якості повного розрахунку за придбання земельної ділянки, підтверджує, що продавець прийняла на себе зобов`язання здійснити подальше нотаріальне оформлення договору. Згідно інформаційної довідки з Державної реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 72226781, сформованої 03.11.2016 р., право власності на земельну ділянку зареєстроване за [PERSON] 29.10.2016 р. Наявні в матеріалах справи договори свідчать, що вартість придбаного відповідачем протягом 2015-2017 рр. спірного нерухомого майна складала 1 197 832,00 грн, в тому числі: 420 640,00 грн - вартість нежитлового приміщення [NUMBER], загальною площею 23,90 кв.м; 500 192,00 грн - вартість машиномісця № [NUMBER] , загальною площею 30,80 кв.м; 277 000,00 грн - вартість земельної ділянки кадастровий номер 3221810100:38:001:0168, площею 0,0952 га. Судом досліджені докази, надані сторонами на підтвердження наявності, обсягу та джерел походження особистих грошових коштів, за які було придбане нерухоме майно, що є предметом спору, за період 2015-2017 рр. Надана [PERSON] копія трудової книжки не може бути доказом отримання заробітної плати, її розміру, оскільки є документом, який підтверджує трудову діяльність працівника, стаж роботи, а також містить дані про досвід роботи працівника. Позивачем надано докази на підтвердження наявності особистих грошових коштів за період 2015-2017 рр. на загальну суму 124 678,93 грн, а саме: згідно довідки Акціонерного товариства «ОТП Банк» в м. Києві від 18.05.2015 р. № 009-5/361 [PERSON] має поточний рахунок № [NUMBER] , відкритий в гривні, залишок по якому станом на 18.05.2015 р. складав 47 691,10 грн; згідно довідок Товариства з обмеженою відповідальністю «НВН ПЛЮС» про доходи № 0102-1 від 01.02.2021р. та № 0102-2 від 01.02.2021 р. загальна сума доходу [PERSON] з 01.01.2016 р. по 31.12.2016 р. склала 67 434,10 грн; загальна сума її доходу з 01.01.2017 р. по 28.11.2017 р. склала 85 630,03 грн; розмір соціальної допомоги на дитину склав: у 2016 р. - 14 620,00 грн; у 2017 р. - 10 320,00 грн; у 2018 р. - 2 580,00 грн (довідки Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» від 18.10.2021 р. № I7GCI92I3IR1SBTD та від 18.10.2021р. № O7HE0S3UTUPNOMAO, від 18.10.2021р. № Q2T0CKQVSBV7VA1C). Отже, середній місячний дохід позивача за період 2015-2017 рр. свідчить, що [PERSON] не мала можливості приймати участь у витратах відповідача, у тому числі на придбання спірної нерухомості. Позивачем також надано докази про наявність доходу за 2018 р. у розмірі 103 700,00 грн, отриманого від діяльності фізичної особи-підприємця (згідно податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця позивачем задекларовано дохід у за 2018 р. розмірі 122 000,00 грн). Відповідачем надано докази, що протягом 2007-2010 рр. займався підприємницькою діяльністю і як суб`єкт підприємництва-фізична особа отримав дохід у розмірі 1 506 695,00 грн, в тому числі: за 2007 р. - 249 363,00 грн; за 2008 р. - 429 048,00 грн; за 2009 р. - 328 760,00 грн; за 2010 р. - 499 524,00 грн. На підтвердження здійснення підприємницької діяльності, джерел походження і отримання доходів у сумі 1 506 695,00 грн суду надано: свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця [PERSON] серії [NUMBER] від 10.01.2007 р.; звіти суб`єкта підприємництва-фізичної особи - платника єдиного податку за звітні періоди 2007-2010 рр. з відмітками державної податкової інспекції про їх прийняття; свідоцтво Державної податкової адміністрації України про сплату єдиного податку протягом 2007-2010 рр.; книгу - 3 обліку доходів та витрат, що ведуть громадяни суб`єкти підприємницької діяльності протягом календарного року, що займаються наданням послуг (ремонт взуття, прокат касет, медичні послуги, послуги викладача та ін.) фізичної особи-підприємця [PERSON] , код [NUMBER] , в якій зафіксовані доходи та витрати, а саме: у 2007 р. - дохід 232 723,36 грн; у 2008 р. - дохід 429 048,00 грн; у 2009 р. - дохід 328 760,00 грн; у 2010 р. - дохід 499 523,80 грн, а всього на загальну суму 1 506 695,16 грн; довідку Акціонерного товариства «ОТП Банк» № 031-3-009-5-009-5/67 від 21.02.2022 р. про отримання фізичною особою-підприємцем [PERSON] протягом 2007-2010 рр. коштів у сумі 1 506 797, 94 грн. Із пояснень відповідача вбачається, що грошові кошти у гривні, які отримав від підприємницької діяльності протягом 2007-2010 рр., заощаджував шляхом переведення їх у долари США, всього на загальну суму 210 500,00 доларів США, які зберігав відповідно до договорів зберігання у [PERSON] , на підтвердження чого суду надано розписки про отримання грошових коштів на тимчасове зберігання від 26.12.2008 р. на суму 128 000,00 доларів США, від 20.12.2010 р. на суму 82 500,00 доларів США. Частиною першою статті 936 ЦК України передбачено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Згідно частини другої статті 942 ЦК України якщо зберігання здійснюється безоплатно, зберігач зобов`язаний піклуватися про річ, як про свою власну. Згідно частини першої статті 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна. Згідно абзацу восьмого статті 2 Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» рухоме майно - окрема рухома річ, сукупність рухомих речей, гроші, валютні цінності, цінні папери, а також майнові права та обов`язки, у тому числі майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Згідно частини другої статті 184 ЦК України річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Згідно частини першої статті 941 ЦК України за згодою поклажодавця зберігач має право змішати речі одного роду та однієї якості, які передані на зберігання. Судом не приймається до уваги заперечення позивача про відсутність у розписках про отримання грошових коштів на тимчасове зберігання номіналів і номерів грошових купюр, які були передані зберігачу, оскільки чинним законодавством України не передбачено обов`язку здійснювати ідентифікацію речей одного роду як істотну умову для такого виду договорів. Наявні в матеріалах справи розписки, пояснення відповідача свідчать про те, що для здійснення необхідних витрат, зберігач [PERSON] повертав йому частину коштів у доларах США, він же здійснював їх обмін на гривні. Суд вбачає, що у розписках про отримання грошових коштів на тимчасове зберігання у наявності дати, сума повернення коштів, їх залишок у зберігача, аналіз розписок свідчить, що повернення грошових коштів згідно з розписками на суму 128 000,00 доларів США, на суму 82 500,00 доларів США здійснені у період: листопад 2014 р.-лютий 2022 р., й на підтвердження курсу валюти у відповідні періоди [PERSON] надано інформацію валютних курсів, встановлених Національним банком України. Сума 210 500,00 доларів США придбана відповідачем за курсом на час здійснення валютної операції, що відповідало середньому курсу купівлі 7,04 грн за долар США у 2007-2010 рр. Продаж валюти, яка була повернута відповідачу відповідно до договорів зберігання, здійснювався у період листопада 2014 р.-2017 р., середній курс продажу доларів США становив 21,00 грн за долар США, отже, зберігаючи кошти у доларах США, [PERSON] за його твердженнями не зазнавав втрат на коливанні обмінного курсу долара щодо гривні, що відбувалось в цей період, і збільшив суму заощаджень при обміні валюти на гривні, оскільки при зворотному обміні його заощадження дорівнювали 4 420 500,00 грн, або 210 500,00 доларів США х 21,00 грн (середній курс продажу долару США у період листопада 2014 р.-2017 р.). Отже, сума заощаджень відповідача була достатньою для придбання власного нерухомого майна за період 2014-2017 рр. на загальну суму 1 197 832,00 грн. Грошові кошти, за які відповідачем було придбане нерухоме майно на загальну суму 1 197 832,00 грн, що є предметом позову, є його особистими коштами, джерела походження та обсяг яких [PERSON] підтверджено документально. [PERSON] надано докази наявності особистих грошових коштів за період 2015-2018 рр. у загальному розмірі 228 378,93 грн, в тому числі: грошові кошти на банківському рахунку станом на 18.05.2015 р. у сумі 47 691,10 грн; заробітна плата за 2016 р. у сумі 67 434,10 грн; заробітна плата за 2017 р. у сумі 85 630,03 грн; дохід від підприємницької діяльності за 2018 р. у сумі 103 700,00 грн; соціальна допомога на дитину склала: у 2016 р. суму 14 620,00 грн; у 2017 р. суму 10 320,00 грн; у 2018 р. у сумі 2 580,00 грн. Інших доказів наявності грошових заощаджень, інших доходів протягом 2015-2018 рр. суду не надано. Між тим, надані [PERSON] банківські виписки свідчать, що протягом 2015-2018 рр. витрати останньої склали 588 244,13 грн (Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» - по картці [NUMBER] протягом 2015 р. витрати склали 13 952,82 грн; по картці [NUMBER] протягом 2016 р. витрати склали 119 232,32 грн; по картці [NUMBER] протягом 2017 р. витрати склали 295 440,84 грн; по картці [NUMBER] протягом 2017 р. витрати склали 22 468,00 грн; по картці [NUMBER] протягом 2018 р. витрати склали 12 837,00 грн; по картці [NUMBER] протягом 2018 р. витрати склали 84 254,40 грн.; Акціонерне товариство «ОТП Банк» протягом 2016 р. по рахунку [NUMBER] витрати склали 40 058,75 грн). При цьому [PERSON] не надано жодного доказу підстав отримання й джерел походження грошових коштів у розмірі 359 865,20 грн, що входять до загальної суми її безготівкових витрат у сумі 588 244,13 грн протягом 2015-2018 рр., жодного підтвердження, що така сума є її особистими грошовими коштами. Отже [PERSON] не надано жодного доказу, що під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу нею з відповідачем було набуте спірне нерухоме та рухоме майно, на що нею з її слів витрачено власні безготівкові кошти у сумі понад 590 000,00 грн, про що стверджує позивач в позовній заяві, не надано жодного доказу використання готівкових заощаджень, акумульованих нею до початку проживання однією сім`єю, на здійснення щомісячних внесків за нерухомість, про що також стверджує позивач в позовній заяві. Із пояснень [PERSON] слідує, що, зберігаючи власні заощадження у доларах США, за домовленістю із [PERSON] передавав їй готівку у доларах США, а остання здійснювала перекази гривневого еквіваленту з власного банківського рахунку на його банківський рахунок. Дійсно, [PERSON] надано докази перерахування [PERSON] коштів у розмірі 222 703,00 грн, в тому числі у 2015 р. - 7 400,00 грн, у 2016 р. - 91 750,00 грн, у 2017 р. - 83 125,00 грн, у 2018 р. - 40 428 грн, і в позовній заяві, в судовому засіданні [PERSON] стверджує, що це є її особисті заощадження. Суд, проаналізувавши надані докази на підтвердження наявності, обсягу та джерел походження особистих грошових коштів, за які було придбане нерухоме майно, що є предметом спору, за період 2015-2017 рр., враховуючи не надання [PERSON] доказів наявності особистих грошових коштів у відповідній сумі, та, враховуючи інші докази у справі, ставиться критично до тверджень позивача, що безготівкові перерахування у сумі 588 244,13 грн були здійснені нею з особистих коштів на потреби сім`ї. Надуманими є також твердження позивача, що сторони мали спільний бюджет, що придбавали майно в інтересах сім`ї, оскільки надана нею виписка по витратам по картці свідчать про протилежне. Відповідні витрати на продукти, ліки, косметику, телекомунікаційні послуги, відпочинок здійснює кожна особа для улаштування власного життя, отже такі витрати не підтверджують їх здійснення на потреби сім`ї сторін, спільний бюджет та факт спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Аналогічний висновок містить постанова Верховного Суду від 22.12.2020 р. у справі № 748/2791/19-ц, й судом зазначено, що копії накладних, товарних чеків, квитанцій не є тими доказами, які б підтверджували факт спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки із них неможливо встановити, що саме позивачем та відповідачем придбавались товари, які в них зазначені. Зважаючи те, що з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, змагальності сторін, відповідно до яких позивач зобов`язана була довести обставини, на які посилалася на підтвердження позову, суд дійшов до висновку, про недоведеність позивачем факту спільного проживання однією сім`єю сторін без реєстрації шлюбу та набуття сторонами у цей період у власність спірного майна під час ведення спільного господарства, виконання взаємних прав та обов`язків, внаслідок спільної праці або за спільні кошти, а тому в задоволенні вимог [PERSON] в цій частині слід відмовити. [PERSON] також заявлено вимоги про визнати недійсним договору купівлі-продажу № 8041/2018/1215204 від 04.12.2018 р. та застосувати наслідки його недійсності; визнання спільною сумісною власністю позивача і відповідача автомобіля BMW X3 (номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] ), поділ цього майна шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частку автомобіля. Надані суду документи свідчать про те, що договір купівлі-продажу транспортного засобу № 8041/2018/1215204, укладений 04.12.2018 р. у Територіальному сервісному центрі МВС № 8041 Регіонального сервісного центру МВС в місті Києві між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець); від імені продавця означений договір підписаний відповідачем, який діяв на підставі довіреності, 15.12.2008 р. посвідченої приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу Гембарською С.І., зареєстрованої в реєстрі за № 8857. Згідно статті 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. [PERSON] не був власником автомобіля BMW X3 (номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] ), у зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 8041/2018/1215204 від 04.12.2018 р., застосування наслідків його недійсності, не підлягають задоволенню, оскільки заявлені до неналежного відповідача. Враховуючи викладене, відсутні підстави визнання цього автомобіля спільною сумісною власністю позивача і відповідача, поділ цього майна. Відповідачем [PERSON] заявлено вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, понесених на професійну правничу допомогу адвоката Гавриш І.А. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у рішеннях № 13-рп/2000 від 16.11.2000 р., № 23-рп/2009 від 30.09.2009 р.; у рішенні № 23-рп/2009 від 30.09.2009 р. зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно пунктів 1), 4) частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно частин першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Згідно статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно частин першої, третьої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно частин першої-п`ятої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Згідно частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Так, представництво інтересів відповідача [PERSON] здійснювалося адвокатом Гавриш І.А. відповідно до договору про надання правової допомоги від 15.02.2022 р. та на підставі ордеру про надання правничої (правової) допомоги серії АА № 1204846 від 20.02.2022 р. На підтвердження розміру витрат на правничу (правову) допомогу Гавриш І.А. відповідачем до матеріалів справи долучено акт виконаних робіт № 1 від 21.02.2022 р. на суму 9 000,00 грн, акт виконаних робіт № 2 від 14.03.2023 р. на суму 13 200,00 грн, квитанцію до прибуткового касового ордера № 3 від 18.04.2022 р., квитанцію до прибуткового касового ордер № 8 від 14.03.2023 р., довідку про отримання коштів від 22.03.2023 р., у договорі про надання правової допомоги сторони визначили погодинні ставки за правничу (правову) допомогу, відповідачем долучено погодинні розрахунки відпрацьованого часу та обсягу наданих адвокатами послуг і виконаних робіт. Згідно частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При вирішенні питання про розмір судових витрат суд вважає, що всі дії, вчинені представником відповідача в межах розгляду цивільної справи № 757/57186/21-ц, є правничою допомогою в розумінні вимог закону в межах саме даної цивільної справи, а тому витрати на професійну правничу допомогу адвоката Гавриш І.А. у розмірі 22 200,00 грн підлягають стягненню з позивача на користь відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed