Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-18 00:00:00

У листопаді 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] , в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявленого позову, позивач посилається на те, що 23 грудня 1996 року, він одержав у подарунок від [PERSON] і [PERSON] 2/3 частини квартири [ADDRESS] . Договір дарування посвідчено державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Маймор С.Ю., та зареєстровано в реєстрі за № 2560. За даними картотеки за вищезазначеною адресою зареєстровано 6 осіб, а саме: - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] [INFO] , дружина позивача; - [PERSON] , [INFO] , син; - [PERSON] , [INFO] , невістка; - [PERSON] , [INFO] , онука; - [PERSON] , [INFO] , онук. Особи зазначені відповідачами в квартирі не проживають, комунальні платежі не сплачують, їх реєстрація перешкоджає позивачу та його дружині отримати житлову субсидію. Відповідачі постійно проживають в Російській Федерації, де з грудня з грудня 2017 року мають вид на проживання іноземних громадян. Права позивача, як власника квартири [ADDRESS] порушені і мають бути усунені шляхом зняття з реєстрації [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідачі надали свою згоду на зняття з реєстрації, але на період дії воєнного стану зробити це без рішення суду неможливо. Позивач наполягає на тому, що усунення перешкод у здійснені права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту його прав. Ухвалою суду від 24 листопада 2022 року відкрито спрощене позовне провадження у справі (а.с. 17). Позивач звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, не заперечував проти винесення заочного рішення. Ніхто з відповідачів відзив на позовну заяву не подав, в судове засідання повторно не з`явився, були повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи, за наявними у справі доказами. Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Третя особа, в судове засідання не з`явився, була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши подані докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно свідоцтву про право власності на житло від 20 серпня 1993 року житлова квартира [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9). На підставі договору дарування від 23 грудня 1996 року посвідченого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Маймор С.Ю., та зареєстровано в реєстрі за № 2560, [PERSON] набув право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] (а.с. 8). Таким чином, позивач став одноособово володіти зазначеною житловою квартирою. Матеріали справи містять дані про те, що за вказаною квартирою зареєстрованими значаться - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] (а.с. 10). Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в [ADDRESS] та мають з грудня 2017 року вид на проживання іноземних громадян (а.с. 11-13). Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону. Відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до вимог ч.2 ст. 406 ЦК України, право користування чужим майном може бути припинено за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, що мають значення. Ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Вимоги ст. 156 ЖК України передбачають, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавленні права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, суд вважає, що відповідачі не проживаючи в квартирі позивача, що належить йому на праві власності, втратили право користування нею, а тому, суд вважає за необхідне задовольнити позов, усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловою квартирою [ADDRESS] . На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved