Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-11 00:00:00

23.11.2021 року позивач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] , Товариства з додатковою відповідальністю «СК «Ю.Ес.Ай», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні першого відповідача - [PERSON] про відшкодування шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24.05.2021 року сталася дорожньо-транспортна пригода, у якій водій автомобіля Volkswagen Passat, днз [NUMBER] , порушив вимоги Правил дорожнього руху та скоїв зіткнення з належним позивачу автомобілем Honda Accord, днз [NUMBER] підтверджується інформацією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Позивач вказує, що в результаті вказаної ДТП його автомобіль було пошкоджено та в результаті чого йому завдану майнову шкоду. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.06.2021 року у справі № 369/7674/21 про адміністративне правопорушення водія автомобіля Volkswagen Passat, днз [NUMBER] , [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Постанова суду не оскаржувалась і набрала законної сили. Згідно інформації свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] особою, яка на підставі права власності володіє автомобілем Volkswagen Passat, днз [NUMBER] є [PERSON] , отже ним, на думку позивача має бути відшкодована шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, власником якого він є. Цивільно-правова відповідальність власника Volkswagen Passat, днз [NUMBER] у день ДТП була застрахована згідно поліса ОСЦПВВНТЗ № АР/0886978, виданого ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай», розмір страхової суми на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, становить 130000,00 гривень. З метою визначення розміру внаслідок ДТП, позивач звернувся до суб`єкта оціночної діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «УЦПЗ «Експерт-Сервіс», яким доручено проведення оцінки оцінювачу [PERSON] , який має вищу освіту, кваліфікацію оцінювача, кваліфікаційне свідоцтво оцінювача МФ № 6351, свідоцтво про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів № 6957, посвідчення про підвищення кваліфікації оцінювача МФ № 11676-ПК, який склав звіт № 56-А про оцінку автомобіля Honda Accord, днз [NUMBER] . Відповідно до висновку за результатами проведеної експертизи ремонт пошкодженого внаслідок ДТП автомобіля Honda Accord, днз [NUMBER] є економічно необґрунтованим, тобто витрати на ремонт перевищують його вартість до дорожньо-транспортної пригоди. Матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля Honda Accord, днз [NUMBER] , в результаті його пошкодження в ДТП, складає 388368,00 гривень. Крім того, з метою визначення розміру належного відшкодування була проведена додаткова оцінка визначення вартості автомобіля Honda Accord, днз [NUMBER] , яка у пошкодженому стані складає 150564,02 гривень. Позивач вказує, що оскільки висновком експертизи встановлено, що витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП, то відповідно до ст. 30 Закону № 1961, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до, та після дорожньо-транспортної пригоди, а саме: 388368,00 гривень 150564,02 гривень = 273803,98 гривень. Оскільки через пошкодження у ДТП автомобіль Honda Accord, днз [NUMBER] не зміг продовжувати рух самостійно, для його евакуації з місця ДТП довелося викликати евакуатор, через що було завдано додаткових збитків на суму 900,00 гривень, що підтверджується квитанцією від 24.05.2021 року № 466597. Загальний розмір шкоди, якої позивач зазнав внаслідок пошкодження автомобіля в дорожньо-транспортній пригоді: 237803,98 гривень + 900,00 гривень = 238703,98 гривень. В порядку, визначеному законом, позивач надав Товариству з додатковою відповідальністю «СК «Ю.Ес.Ай» повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка і заяву про виплату страхового відшкодування з усіма необхідними документами. Таким чином, із загального розміру шкоди 238703,98 гривень підлягає відшкодуванню страховиком у розмірі страхової суми на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, а саме 130000,00 гривень, і винуватцем (власником джерела підвищеної небезпеки) підлягає відшкодуванню різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, яку має здійснити його страховик, а саме 108703,98 гривень. На підстав наведеного, позивач просив суд стягнути відшкодування завданої шкоди на користь [PERSON] , відповідно в сумі 108703,98 гривень із [PERSON] , та в сумі 130000,00 гривень із Товариства з додатковою відповідальністю «СК «Ю.Ес.Ай». 10.02.2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. 31.05.2021 року представником відповідача 1 [PERSON] адвокатом Боровською Ю.Ю. через канцелярію суду зареєстровано відзив на позовну заяву про відшкодування шкоди, в якому вона зазначила, що в даному випадку [PERSON] добровільно надав [PERSON] належний йому транспортний засіб Volkswagen Passat, днз [NUMBER] для керування та передав реєстраційний документ на нього. Вважає, що відповідати за відшкодування шкоди завданої позивачу внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 24.05.2021 року має не [PERSON] , а [PERSON] , який маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та переданий йому [PERSON] реєстраційний документ на транспортний засіб Volkswagen Passat, днз [NUMBER] , який на законній підставі використовував вказаний транспортний засіб та керуючи яким, він 24.05.2021 року порушив вимоги п. 16.13 Правил дорожнього руху та скоїв зіткнення з автомобілем Honda Accord, днз [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . При цьому вина [PERSON] у скоєні вказаного ДТП доведена судом, що підтверджується постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.06.2021 року. Просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди в повному обсязі. 20.06.2022 року позивач через канцелярію суду зареєстрував відповідь на відзив, в якому зазначив, що наведенні представником відповідача 1 аргументи не обґрунтовані належним чином та не знаходять кореляції із нормами цивільного права про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки оскільки [PERSON] (відповідач 1) здійснив передачу транспортного засобу [PERSON] без належного правового оформлення, то в силу спеціального делікту, встановленого статтею 1187 ЦК України, саме на власника покладено обов`язок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Зазначав, що пред`явлення позовних вимог про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, безпосередньо до власника такого джерела, не позбавляє останнього після здійснення ним відшкодування завданої шкоди права зворотної вимоги до винної особи водія, якому він довірив право керування належним йому автомобілем. Просив відмовити у задоволенні викладеного у відзиві клопотання представника відповідача 1 про стягнення з позивача на користь відповідача 1 судових витрат, задовольнити позовну заяву і стягнути відшкодування завданої шкоди на користь [PERSON] , відповідно в сумі 108703,98 гривень із [PERSON] та в сумі 130000,00 гривень із Товариства з додатковою відповідальністю «СК «ю.Ес.Ай». 27.06.2022 року представником відповідача 1 [PERSON] адвокатом Боровською Ю.Ю. через канцелярію суду зареєстровано заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначила, що обґрунтування позивачем норм чинного законодавства та висновки, які він зробив ознайомившись з відзивом на позовну заяву є хибними та такими, що не відповідає дійсності. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди в повному обсязі та стягнути з позивача на користь відповідача [PERSON] понесенні судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 12000,00 гривень. 05.10.2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено залучити в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні першого відповідача - [PERSON] . 12.04.2023 року представник позивача [PERSON] адвокат Бордзіловський Р.Є. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити. 12.04.2023 року представник відповідача 1 [PERSON] адвокат Боровська Ю.Ю. в судовому засіданні в частині позовних вимог до [PERSON] заперечувала, просила суд в цій частині відмовити у задоволенні позову. 12.04.2023 року представник відповідача 2 Товариства з додатковою відповідальністю «СК «Ю.Ес.Ай» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином. 12.04.2023 року третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні першого відповідача - [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 року № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 року № 389-VIII, в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Заяв/клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило. З урахуванням викладеного і ст. ст. 128-131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи, суд розглядає справу за наявними в матеріалах справи даними і доказами. Суд, заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено, що 24.05.2021 року сталася дорожньо-транспортна пригода, у якій водій автомобіля Volkswagen Passat, днз [NUMBER] [PERSON] , порушив вимоги Правил дорожнього руху та скоїв зіткнення з належним позивачу автомобілем Honda Accord, днз [NUMBER] підтверджується інформацією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.06.2021 року у справі № 369/7674/21 про адміністративне правопорушення водія автомобіля Volkswagen Passat, днз [NUMBER] , [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Постанова суду не оскаржувалась і набрала законної сили. Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Згідно до вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду в справі про адміністратвине правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно інформації свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] особою, яка на підставі права власності володіє автомобілем Volkswagen Passat, днз [NUMBER] є [PERSON] . За змістом ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно із ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи відшкодовується винною особою. Відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно зі ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданою нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 4 Постанови № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» визначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. В роз`ясненнях наданих в абз. 1, 3, 7 п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Як зазначено у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року, якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Такі обставини встановлені постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.06.2021 по справі № 369/7674/21. Така особа відповідно до ст. 1192 ЦК України має відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягло за особою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. На підставі вище наведеного, суд приходить до висновку, що відшкодовувати матеріальну шкоду заподіяну позивачу має третя особа [PERSON] , як безпосередній заподіював шкоди, а не відповідач, який є лише юридичним власником авто, яке було під керуванням (на законних підставах) заподіювача шкоди, так як відсутній склад цивільного правопорушення, а саме: відсутня протиправна поведінка зі сторони відповідача 1 у конкретно цій ситуації, яка є предметом спору та не можливо встановити причинний зв`язок між збитками яких зазнав позивач та поведінкою відповідача 1. Проте вбачається причинний зв`язок між завданими позивачу збитками та протиправною поведінкою третьої особи. Тому позовні вимоги [PERSON] в частині позовних вимог до відповідача 1 [PERSON] задоволенню не підлягають. Верховний Суд наголосив, що стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. Норми статей 1166, 1188\~Цивільного кодексу\~України передбачають презумпцію вини. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є правовою підставою для висновку про наявність вини заподіюваної шкоди. Закон не покладає на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен довести факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. Такі висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 року у справі № 234/16272/15-ц. При цьому, пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено судам, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Підставою звільнення особи від відповідальності в деліктних правовідносинах є відсутність будь-якої складової цивільного правопорушення. Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності зазначений Закон визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"). Тобто, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Положення статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно ст. 9 Закону страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Згідно зі статтями 993\~ЦК України та 27 Закону України\~«Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993\~ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Вищевикладене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року за результатами розгляду справи № 755/18006/15-ц щодо правильного застосування норм права при стягненні матеріальної шкоди з особи, яка застрахувала свою відповідальність. Так, судом було встановлено, що на момент настання дорожньо-транспортної пригоди у відповідача був дійсний поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Статтею 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до частини 1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно зі ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Як вбачається з ч. 1 ст.\~990\~ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41\~цього Закону - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Так у п. 15.4. Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено, що якщо транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. П. 15.2. цієї ж постанови зазначено, що порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону № 1961-IV, який згідно зі статтею 8 ЦК України(аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Відповідно до ст.\~30\~Закону України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. З вищевикладеного вбачається, що майнова шкода відшкодовується у розмірі, що становить різницю між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди лише у випадку визнання транспортного засобу фізично знищеним. Відповідно до ч. 4 ст.\~263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.09.2018 року у справі № 643/4161/15-ц (провадження № 61-13692св18) зроблено висновок, що «якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано вищенаведеною статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватися не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують його вартість до ДТП. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди». У постанові Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 753/21303/16-ц, суд дійшов висновку про те, що відшкодування шкоди, заподіяної власником (володільцем) транспортного засобу, цивільно-правова відповідальність якого застрахована, урегульовано Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». У разі коли пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлений або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Згідно наданих позивачем доказів, а саме копій звіту № 56-А, 56/1-А від 16.06.2021 року, копії квитанції №466597 за транспортні послуги (евакуатор) загальний розмір шкоди, якої позивач зазнав внаслідок пошкодження автомобіля в дорожньо-транспортній пригоді складає 238703,98 гривень. Цивільно-правова відповідальність власника Volkswagen Passat, днз [NUMBER] у день ДТП була застрахована згідно поліса ОСЦПВВНТЗ № АР/0886978, виданого ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай», розмір страхової суми на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, становить 130000,00 гривень. Таким чином, суд бере до уваги, що позивач фактично поніс матеріальні втрати, доказів того, що відповідач 2 ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» виплатило позивачу страхове відшкодування, матеріали справи не містять, тому стягненню з відповідача 2 ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» на користь позивача [PERSON] підлягає сума невідшкодованої матеріальної шкоди у розмірі 130000,00 гривень. Крім того, з другого відповідача підлягає стягнення 1633,80 гривень витрат пов`язаних з проведенням експертиз, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст.\~10\~ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 3, 6 ст.\~13\~ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене,

Outcome: partial