Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-23 00:00:00

21.03.2023 року позивач звернулася до суду вищевказаним позовом, яким просила стягнути з відповідача аліменти на її користь для утримання їхнього спільного сина [PERSON] , [INFO] , - в розмірі 1 / 4 частини від усіх видів доходів відповідача, але не менше 50 % встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з дня звернення позивачем до суду і до досягнення дитиною повноліття; а також вона просить стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1 / 4 частини його заробітку (доходу) - на своє утримання як матері їхньої спільної дитини, з якою проживає дитина віком до 3-х років, а саме, - сина [PERSON] , [INFO] , - з дня подання позову і до досягнення дитиною 3-х років - до [INFO] . В обгрунтування вимог позову позивачка посилається на те, що відповідач, який є батьком дитини, не надає у добровільному порядку матеріальної допомоги для утримання сина, що проживає з нею, позивачкою. Також станом на даний час вона, позивач, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною трирічного віку, не працює, а відповідач відмовляється надавати їй матеріальну підтримку. Вона переконана, що відповідач має змогу надавати їй матеріальну допомогу на утримання дитини і на її утримання, тому вона з змушена звернутися до суду. Сторони у судове засідання не прибули, надали суду заяви про розгляд справи за їхньою відсутністю, просять задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а відповідач визнає вимоги позову, не заперечує проти стягнення з нього аліментів. Вивчивши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини: - з відомостей, наданих позивачкою, вбачається, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, (свідоцтва про шлюб від 04.03.2023р., видане Болградським відділом державної РАЦС у Болградському районі Одеської області Південного МУ МЮ (м.Одеса), а/з №25); - сторони мають спільного сина [PERSON] , [INFO] , батьком якого є відпоідач, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини (серії [NUMBER] , що було видане 09.07.2022р. Болградським відділом державної РАЦС у Болградському районі Одеської області Південного МУ МЮ (м.Одеса), актовий запис №160, а.с.5), згідно якого відповідач [PERSON] є батьком дитини; - згідно довідки від 24.04.2022р. №5118-7001139215 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи - позивач [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою, проживає за адресою: [ADDRESS] , дитина сторін - [PERSON] , [INFO] , - проживає зі своєю матір`ю - позивачкою, на утриманні якої перебуває, зазначена обставина ніким не заперечується (а.с.4). Будь-яких інших доказів на підтвердження передбачених ст.182 СК України обставин - матеріального стану та стану здоров`я, - відносно відповідача, а також позивача - суду не надано, крім тих, що досліджені при розгляді справи судом. Станом на теперішній час чинним законодавством України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою (ч.1ст.141 СК України). Відповідно до ст.ст.180,181ч.3, ст.188,183ч.1 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частині від доходу батьків або в твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989р., що ратифікована Постановою ВР України №789ХІІ (78912) від 27.02.1991р. та набула чинності для України 27.09.1991р. - держава Україна визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини, а ст.ст.182,183 Сімейного Кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів в разі встановлення наявності в нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати (ця стаття зазнала змін згідно із Законом № 2037-VIII від 17.05.2017 в редакції Закону № 2475-VIII від 03.07.2018). Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Статтею179 СК України регламентовано право власності на аліменти, одержані на дитину, - які є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Тому, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позову є обґрунтованими і підлягають задоволенню, оскільки при визначенні розміру аліментів, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача аліменти в розмірі та за період, визначені позивачем, що не суперечать вимогам законодавства - для утримання неповнолітнього сина, починаючи з дня звернення позивача до суду і до досягнення їм повноліття. Щодо вимоги позивачки про стягнення аліментів на своє утримання як матері дитини, батьком якої є відповідач, суд встановив наступне. Згідно наданихсуду відомостей та доказів, - позивачка на даний час не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною трирічного віку, а тому, таким чином, - не має можливості повною мірою матеріально забезпечувати себе та дітину, матеріальне становище її не є достатнім для самостійного забезпечення належного рівня життя себе і дитини. Згідно ч.1ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Ч.1ст.19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дітей і платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина. Частиною 3 статті 182 СК України передбачено, що суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів в разі встановлення наявності в нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доході» боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, ст. 70 цього Закону. Із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості: у разі стягнення аліментів - 50 відсотків. Загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. При вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання жінки до досягнення дитиною трьох років суд виходить із положень ст. 84 Сімейного Кодексу України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», а також бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу. Так, статтею 75 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Частиною 2 статті 84 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Згідно з вимогами частини 4 статті 84 Сімейного кодексу України, право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до частини 6 статті 84 Сімейного кодексу України, визначено, що право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу, а, відповідно до ст.91 СК України, право на утримання від батька дитини має також жінка, яка не перебуває в офіційному шлюбі, в разі проживання з нею дитини. Згідно ст.5 Протоколу N 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом N 475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.97 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Отже, сімейним законодавством України, як і нормами міжнародного прва, які ратифіковані Україною, передбачено право дружині-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. Відповідно до вимог статті 77 Сімейного кодексу України, утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі. Частиною 1 статті 80 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на її утримання, як матері дитини, з якою проживає дитина і на утриманні якої перебуває, у розмірі 1 / 4 частини доходу (заробітку) відповідача щомісячно, до досягнення дитиною трирічного віку, - підлягає задоволенню за наявності заперечень з боку відповідача. Згідно з вимогами статті 79 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Судом встановлено, що безспірних доказів, які б свідчили про те, що відповідач є неспроможним надавати таку допомогу, суду не надано. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються в разі задоволення позову на відповідача. Позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до вимог ст.5 Закону України "Про судовий збір", а тому судовий збір підлягає стягненню судом з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved