Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-05 00:00:00

У липні 2022 року представник Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі по тексту - АТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, у якому просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 02 грудня 2019 року станом 12 квітня 2022 року у загальному розмірі 18587,59 грн., а також покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати у виді сплати судового збору в сумі 2481,00 грн. В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що відповідно до укладеного у формі заяви б/н від 02 грудня 2019 року кредитного договору, відповідачу було відкрито кредитний рахунок. Відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який в подальшому збільшився до 15000,00 грн. У зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань відповідачем за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 14997,42 грн. та заборгованості за відсотками - 3590,17 грн. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Позивач також посилаючись на положення ст.ст. 207, 638 ЦК України, вказує на те, що свідченням визнання відповідачем угоди є факт користування картковим рахунком та використання кредитних коштів, що відповідає положенням ч. 2 ст. 642 ЦК України. Зазначає, що свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг, позивач виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитним коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. При цьому, відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором, у зв`язку з чим у відповідача утворилась заборгованість за кредитним договором, а тому позивач звернувся до суду із даною позовною заявою за захистом свого порушеного права. Ухвалою Дніпровського районного суду від 08 липня 2022 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с. 55-56). Відповідач про розгляд справи повідомлявся шляхом надсилання ухвали про відкриття провадження та копії позовної заяви з додатками до неї за зареєстрованою адресою місця проживання. До суду повернувся поштовий конверт з рекомендованим повідомленням з відміткою на ньому «за закінченням терміну зберігання». Крім того, після повторного повідомлення відповідача про розгляд даної справи, до суду повернувся конверт з рекомендованим поштовим відправленням без вручення, з відміткою «адресат відмовився, відсутній за вказаною адресою». Відзиву на позов відповідач не подавав. Відповідно до ч. 7, 8 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Крім того, за замістом ч. 9 ст. 130 ЦПК України, у разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Крім цього, вбачається, що про розгляд даної справи відповідач повідомлявся через офіційний веб-сайт судової влади України, шляхом розміщення відповідного оголошення. Згідно із ч. 11 ст. 128 ЦПК України, зокрема, відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. На підставі наведеного, суд вважає, що відповідач був належним чином сповіщений про проведення судового розгляду цивільної справи. Представник позивача надав заяву про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с. 50), при цьому, належним чином був повідомлений про відкриття провадження у даній справі. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. З огляду на вищезазначене, оскільки відповідач не скористався своїм правом на надання відзиву щодо заявлених позовних вимог, на підставі ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами. Відповідно до положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд здійснив розгляд справи без фіксування судового процесу технічними засобами. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа /кредитодавець/ зобов`язується надати грошові кошти/кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно статуту від 06 вересня 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 40, 41). Судом встановлено, що 02 грудня 2019 року відповідач [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Відповідно до умов вказаної анкети-заяви [PERSON] підписанням цього документа приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ "ПриватБанк", що розміщені в мережі інтернет за адресою: https:privatbak.ua/terms, в редакції, чинній на дату підписання цього документа, згоден з тим, що ця анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг складають договір про надання банківських послуг. Також у заяві вказано, що [PERSON] ознайомився з Умовами та правилами надання банківських послуг, Довідкою про систему гарантування вкладів фізичних осіб, які розміщено на офіційному сайті банку, пам`яткою клієнта, тарифами та отримав їх примірник шляхом самостійного роздрукування в електронній формі шляхом власноручного підписання електронним підписом та направленням повідомлення про одержання (а.с. 9). Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. За вимог ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частиною 1 та 2 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частинами другою, третьою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. З огляду на викладене, між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був підписаний кредитний договір № б/н від 02 грудня 2019 року, за яким відповідачу було надано кредитну картку із встановленням відновлювального кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положенням статті 611 Цивільного кодексу України, визначено правові наслідки порушення зобов`язання. Так, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Отже, за наведених обставин, враховуючи вказані положення закону, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 14997,42 грн. - заборгованості за тілом кредиту є правомірними та підлягають задоволенню, оскільки відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконує, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором № б/н від 02 грудня 2019 року, укладеного між ПАТ «Приватбанк» та [PERSON] (а.с. 5-6), та випискою по рахунку (а.с. 43-48). В той же час, відповідач не скористався процесуальним правом подати відзив до позовної заяви, не надав суду доказів, що заборгованість є меншою чи відсутня. Разом тим, суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису позичальника і відсутні інші підтвердження того, що саме ці Тарифи були чинними на час укладення договору, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви, в той же час, Умови та правила надання банківських послуг містять посилання щодо розміру процентної ставки на Тарифи обслуговування кредитних карток, які не містять підпису позичальника. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтею 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Поряд з цим суд зазначає, що у відповідності до положень ч. 6 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені у договорі про споживчий кредит. В контексті викладених висновків суду про неможливість врахування як складової кредитного договору наданих стороною позивача Витягу з Тарифів, стосовно змісту підписаної позичальником анкети-заяви про його згоду із тим, що зміни до Умов та правил вносяться банком щомісяця в односторонньому порядку, суд зазначає, що відповідно до положень ч. 7 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», зміна умов договору про споживчий кредит можлива тільки за згодою сторін, а умова договору про споживчий кредит про можливість внесення до договору змін в односторонньому порядку є нікчемною. Також суд звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження повідомлення позичальника про будь-яке внесення змін до Умов та правил шляхом використання будь-яких каналів зв`язку зі споживачем, як це передбачено умовами підписаної позичальником анкети-заяви. Відповідно до положень ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції чинній на час підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. Споживач зобов`язаний надати кредитодавцю підтвердження про ознайомлення з інформацією, надання якої передбачено частинами другою та третьою цієї статті, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Так, до позовної заяви позивач додав копію Паспорту споживчого кредиту, яка підписана відповідачем 02 серпня 2021 року (а.с. 10-14). З урахуванням наведених положень Закону України «Про споживче кредитування», у даному випадку Паспорт споживчого кредиту не є документом, який посвідчує конкретні умови на яких в дійсності укладено договір кредиту, адже відповідна інформація є вимогою закону та покликана надати споживачу можливість до укладання договору здійснити порівняння різних пропозицій кредитодавця та за результатами такого порівняння прийняти обґрунтоване рішення про укладення договору кредиту, в тому числі з урахуванням обраного ним певного типу кредиту. Отже, підписання позичальником Паспорту споживача не може свідчити про конкретні умови кредитування, на які погодився відповідач, та вказує на те, що передбачену законом інформацію споживач від банку отримав. Наданий позивачем Паспорт споживчого кредиту містить застереження про те, що інформація зазначена у паспорті, дата її надання 02 серпня 2021 року, зберігає чинність та є актуальною до 17 серпня 2021 року. Більш того, зі змісту цього паспорту вбачається, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому Паспорті споживчого кредиту, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо (п. 7 а.с. 13 оборот). У пункті 4 вказаного Паспорту зазначено, що реальна річна процентна ставка обчислена на основі припущення, що процентна ставка та інші платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит (а.с. 12 оборот). Отже, зазначений Паспорт споживчого кредиту містить узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту та передує укладенню кредитного договору з позичальником, оскільки передбачає проведення оцінки кредитодавцем кредитоспроможності споживача. Враховуючи, що заява про приєднання до Умов та Правил надання послуг, підписана відповідачем, не містить домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, комісії та посилання на паспорт споживчого кредиту, як складову договору, саме по собі підписання відповідачем Паспорту споживчого кредиту без підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг, не підтверджує посилання позивача про наявність у відповідача заборгованості за простроченими відсотками за кредитним договором. Оскільки, Паспорт споживчого кредиту є інформацією, яка була надана [PERSON] була актуальною лише до 17 серпня 2021 року, а матеріали справи не містять відомостей про те, які саме із зазначених у Паспорті умов були прийняті позичальником, дана інформація не може бути взята судом до уваги як доказ підтвердження конкретних умов кредитування. Крім того, слід зауважити, що у заяві про приєднання до Умов та Правил надання послуг позичальника від 02 грудня 2019 року процентна ставка, за якою нараховувалась заборгованість за простроченими відсотками - не зазначені. В редакції Умов та Правил, згідно п. 2.1.1.2.12, на які позивач вказує у позовній заяві, зазначено, що сторони дійшли згоди, що в разі починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язання Клієнта з погашення кредиту, Клієнт зобов`язується сплатити на користь Банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю Сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 86,4% - для картки «Універсальна»; 84,0% - для картки «Універсальна голд». Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 02 грудня 2019 року, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору. Однак матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Таким чином, заявлена вимога про стягнення заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 3590,17 грн. - є необґрунтованою, та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір процентів за користування кредитними коштами. Відтак, позов підлягає задоволенню у частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 14997,42 грн., які відповідач фактично отримав. В той же час, статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки в ході судового розгляду суд дійшов висновку про часткове задоволення позову в сумі - 14997,42 грн., що становить 80,69% від заявленої позивачем суми - 18587,59 грн. (14997,42 х 100 : 18587,59), та оплата позивачем судового збору в сумі 2481,00 грн., яка документально підтверджена випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету (а.с. 52 а), то сума судового збору у процентному відношенні від задоволеної суми становить 2001,92 грн. (2481,00 х 80,69% :100), що підлягає стягненню з відповідача. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 141, 178, 247, 263-265, 273, 279, 354 ЦПК України, суд, -

Outcome: partial