Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-03 00:00:00

У лютому 2022 року [PERSON] звернулась до Печерського районного суду м. Києва із позовом до АТ КБ «Приватбанк» про повернення безпідставно стягнутих за виконавчим написом нотаріуса коштів у розмірі 6 645,36 грн. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 27 липня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем вчинено виконавчий напис № 10151 щодо стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості в сумі 29 661, 66 грн та 1 800, 00 грн витрат за вчинення виконавчого напису. 04 травня 2020 року рішенням суду визнано виконавчий напис № 10151 від 27 липня 2017 року таким, що не підлягає виконанню, а тому позивач просить повернути безпідставно стягнуті кошти. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року відкрито провадження у цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін. 10 лютого 2023 року відповідач отримав копію ухвали від 16 лютого 2022 року та копію позовної заяви із додатками, що підтверджується зворотнім рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не подав. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Суд встановив, що 27 липня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем вчинено виконавчий напис щодо стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості в сумі 29 661, 66 грн та 1 800, 00 грн витрат за вчинення виконавчого напису. 19 листопада 2019 року державним виконавцем Лодинськок О. І. винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника у рамках виконавчого провадження №5563114 щодо примусового виконання виконавчого напису № 10151 виданого 07 липня 2017 року. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 04 травня 2020 року задоволено позов [PERSON] та визнано виконавчий напис № 10151, вчинений 27.07.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Русланом Олеговичем, щодо стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 26 серпня 2010 року у розмірі 29 661, 66 грн та витрат на вчинення виконавчого напису в розмірі 1 800, 00 грн, таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до листа ГУ ПФУ у Львівській області від 10 грудня 2021 року, за період з 01 грудня 2019 року по 31 липня 2020 року утримано 6 645, 39 грн в межах виконавчого провадження № 55631140. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Частиною першою статті 1212 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до частини другої статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Частиною третьою статті 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Вказана правові позиція, викладені у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначив, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Суд враховує ту обставину, що рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 04 травня 2020 року визнано виконавчий напис № 10151 від 27.07.2017 року. Таким чином, оскільки підставою для набуття коштів відповідачем АТ КБ «Приватбанк» був виконавчий напис № 10151 від 27 липня 2017 року, який визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, тому і відпала підстава для утримання відповідачем коштів у сумі 6 645,39 грн стягнутих з позивача у межах виконавчого провадження № 55631140. У зв`язку з викладеним суд дійшов висновку, що позов про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» підлягає задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача суми 6 645, 39 грн на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішивши питання про розподіл судових витрат на підставі наявних у матеріалах справи доказів, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченого судового збору у розмірі 992, 40 грн.

Outcome: approved