Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-23 00:00:00

19.05.2022 адвокат Доров А.О., діючи в інтересах позивача [PERSON] , звернувся до суду з позовом до відповідачів - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , ПрАТ Телеканал "Інтер", в якому просить: - визнати недостовірною та такою, що порушує права [PERSON] , [INFO] , на повагу до його гідності та честі, інформацію, розповсюджену [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , під час ефіру телеканалу "Інтер" програма "Стосується кожного", тема програми "Викриття на паркані", яка не відповідає дійсності, а саме: "звинувачення в педофілії та розбещенні неповнолітніх дітей"; - зобов`язати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] спростувати в місячний термін в ефірі програми "Стосується кожного" на телеканалі "Інтер" недостовірну інформацію відносно [PERSON] , а саме "звинувачення в педофілії та розбещенні неповнолітніх дітей"; - стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 50000 грн. 00 коп.; - стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 50000 грн. 00 коп.; - стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 50000 грн. 00 коп.; - стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 50000 грн. 00 коп; - стягнути з ПрАТ "Телеканал "Інтер" (код ЄДРПОУ 23507865) на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 100000 грн. 00 коп; - стягнути з відповідачів на користь позивача витрати на правничу допомогу. Позов мотивований тим, що позивача 01-02.10.2021 року редактори телеканалу "Інтер" програма "Стосується кожного" запросили до студії для участі у програмі, тема якої "Викриття на паркані". Як йому пояснили, що на програму звернулася його колишня співмешканка [PERSON] , разом з якою приймали участь у передачі інші співвідповідачі по справі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Під час ефіру [INFO] програми "Стосується кожного" на телеканалі "Інтер" [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відкрито, на всю країну, звинувачували позивача в педофілії та розбещенні дітей. Вказані особи є володільцями інформації, що була викладена ними в ефірі телеканалу "Інтер" програма "Стосується кожного", та використали дану інформацію з метою розповсюдження та дискредитації позивача в суспільстві. Негативна та неправдива інформація була розповсюджена через засоби масової інформації (телебачення), чим порушила його честь та гідність, дискредитує позивача як особу, ганьбить як громадянина України. Цими діями відповідачі завдають йому душевних страждань та болю. Крім того, вказана інформація стала відома не тільки мешканцям м. Первомайська Миколаївської області, а й всій аудиторії телеканалу "Інтер" програми "Стосується кожного" не тільки в Україні, а й за її межами. Враховуючи вищезазначене, інформацію "звинувачення в педофілії та розбещенні неповнолітніх дітей" відносно позивача, розповсюджену відповідачами під час ефіру телеканалу "Інтер" програма "Стосується кожного", тема програми "Вікриття на паркані", представник позивача просить суд визнати недостовірною, такою, що порушує права позивача на повагу до його честі та гідності, та не відповідає дійсності; зобов`язати відповідачів в місячний термін спростувати недостовірну інформацію "звинувачення в педофілії та розбещенні неповнолітніх дітей" в ефірі програми "Стосується кожного" на телеканалі "Інтер" та стягнути з них 300000 моральної шкоди. Ухвалою судді від 30.05.2022 надану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання. 28.06.2022 від представника відповідача - ПрАТ "Телеканал "Інтер" адвоката Зайома О.А. надійшов відзив на позов, за яким позов не визнають у повному обсязі, обгрунтовуючи тим, що позивач не зазначив, хто безпосередньо з чотирьох відповідачів по справі поширив інформацію "звинувачення в подефілії та розбещенні непонолітніх дітей" в ефірі Телеканалу "Інтер" 15.10.2021р. в програмі "Стосується кожного". В зв`язку з внесенням з 27.03.2014 року змін до ЦК України, зокрема ст. 277, принцип презумпції добропорядності (ч. 3) було скасовано, а тому доказування позивачем обгрунтованості свого позову, а саме - недостовірності, неточності поширеної відповідачем інформації, має відбуватися в загальному порядку. Дане не узгоджується із зазначеним на стор. 4 позовної заяви (п. 3 ст. 277 ЦПК України скасований). Крім того, ПрАТ "Телеканал "Інтер", на підставі зареєстрованого Статуту, є телерадіоорганізацією, права, обов`язки та порядок діяльності якої передбачено Законом України "Про телебачення і радіомовлення". Відповідно до п.4-5 ст. 48 Закону України "Про телебачення і радіомовлення" (далі - Закону) усі передачі, які телерадіоорганізація транслювала або забезпечувала їх трансляцію чи ретрансляцію у повній та незмінній формі третьою особою (оператором телекомунікацій), повинні бути записані і зберігатися протягом 14 днів від дати їх розповсюдження, якщо у цей строк не надійшло скарги щодо їхнього змісту. У разі подання скарги щодо змісту передачі її записи зберігаються до того часу, поки скаргу не буде розглянуто і рішення стосовно неї не буде прийнято у визначеному порядку. Умови довгострокового зберігання телерадіопередач, що становлять історичну, художню, культурну чи іншу цінність, визначаються законодавством України. Оскільки в обумовлений Законом термін, на адресу Телеканалу "Інтер" звернень щодо ефіру каналу за 15.10.2021 року не надходило, позивач також з цього питання не звертався, тому зберігати оригінали відеоматеріалу програми "Стосується кожного" за 15.10.2021 року не було потреби, тому листом від 27.06.2022 року за №93 було повідомлено суд про неможливість надання оригіналу запитуваного відеоматеріалу. До того ж повідомили, що офіційного Інтернет - видання (власного сайту) ПрАТ "Телеканал "Інтер" не має. Тому, враховуючи позицію викладену у п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", ПрАТ "Телеканал "Інтер" не може впливати на зміст та зовнішній вигляд інформації, що розміщується на сайтах в мережі Інтернет, а тому не може нести відповідальність за діяльність третіх осіб. Крім того, згідно змісту позовної заяви поширювачами недостовірної інформації є саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а не тележурналісти Телеканалу "Інтер", однак ПрАТ "Телеканал "Інтер" не має можливості ані підтвердити, ані спростувати інформацію, яка була поширена під час трансляції програми "Стосується кожного" 15.10.2021 року. Враховуючи положення ч. 1 ст. 63 Закону України "Про телебачення і радіомовлення", позивач мав право за письмовою заявою переглянути та/або прослухати відповідну передачу перед її трансляцією. Однак, на адресу ПрАТ "Телеканал "Інтер" не надходило жодної заяви позивача щодо перегляду програми "Стосується кожного", яка мала бути ефіром 15.10.2021 року, що могло завадити поширенню інформації відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а сама присутність на зйомках вказаної передачі могла сприяти відновленню порушеного права позивача або застереженню такого порушення. В частині стягнення моральної шкоди вказали, що у позовній заяві не зазначено у чому полягає приниження честі та гідності позивача ПрАТ "Телеканал "Інтер", відсутні докази завдання моральної шкоди та відсутнє обгрунтування суми заявленого відшкодування, тому враховуючи положення ч. 1 ст. 21, п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України, п. 3 Постанови Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" є достатні підстави для відмови у задоволенні таких вимог. Враховуючи зазначене, представник відповідача [PERSON] просить відмовити у задоволенні позовних вимог до ПрАТ "Телеканал "Інтер" в повному обсязі. Ухвалою суду від 18.10.2022 у вказаній справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник адвокат Доров А.О. позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили у їх задоволенні відмовити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги до ПрАТ "Телеканал "Інтер" не визнав, просив у їх задоволенні відмовити з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак надала заяву про слухання справи у її відсутність, позов не визнала, у його задоволенні просила відмовити. З`ясувавши позицію позивача та його представника, заслухавши думку відповідачів та представника ПрАТ "Телеканал "Інтер", дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. З метою забезпечення правильного й однакового застосування судами законодавства, що регулює захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи Пленум Верховного Суду України у пункті 1 Постанови № 1 від 27.02.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи" дав судам такі роз`яснення: Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань […] Разом з тим […] кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв`язку з цим […] Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. За змістом пункту 2 означеної Постанови Пленуму Верховного Суду України при розгляді справ про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи суди повинні точно і неухильно застосовувати положення Конституції України, Цивільного кодексу України […]. Крім того, враховуючи положення Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950 р.) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права […]. Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв`язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо (пункт 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи"). Згідно з ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. У відповідності до глави 22 ЦК України до особистих немайнових прав включені, зокрема, право на повагу до гідності та честі (стаття 297) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299). Гідність та честь фізичної особи, її ділова репутація є недоторканими (згідно із ч. 2 ст. 297 та ч. 1 ст. 299 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Частина 2 статті 302 ЦК України зобов`язує фізичну особу, яка поширює інформацію, переконатися в її достовірності. Згідно частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права на разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. За роз`ясненнями пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 р. "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Верховний Суд у постанові від 10.07.2018 р. у справі № 910/15148/17 зазначив, що за відсутності хоча б однієї з наведених обставин підстави для задоволення позовних вимог відсутні. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи зазначену категорію справи, обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, втім позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права (пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 р. "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи"). Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі (абзац другий пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 р. "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи"). Судом встановлено, що 01.-02.10.2021 року редактори програми "Стосується кожного" ПрАТ "Телеканал "Інтер" запросили позивача [PERSON] та відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] для зйомки програми на тему "Викриття на паркані", яка записується на зверення його колишньої співмешканки [PERSON] . Під час ефіру 15.10.2021 року програми "Стосується кожного" відповідачі, які є володільцями інформації, з метою її розповсюдження та дискредитації за допомогою телебачення звинуватили позивача на всю країну в подефілії та розбещенні неповнолітніх дітей. На підтвердження вказаного вище позивачем надано CD-R Verbatim 700 MB, на якому розміщено відеофайл "ВИКРИТТЯ НА ПАРКАНІ". Стосується кожного. 15.10.2021" записаного 22.10.2021 у форматі МР4 розміром 310МВ. Під час перегляду вказаного відеофайлу в судовому засіданні встановлено, що програма "Стосується кожного" тема "Викриття на паркані" складає 01 год. 29 хв. 31 с. та торкається питання "педофілії та розбещення неповнолітніх дітей" позивачем у справі відносно прийомних дітей та дітей сусіднього навчального закладу. Так, протягом першої частини програми з першої по сімнадцяту хвилини з`являються фотоматеріали зі знімками забору домоволодіння позивача з надписами на його частинах такого змісту: " [PERSON] ", "Здесь живет педофил", "Педараст". Відповідач [PERSON] , з якою позивач прожив у шлюбі понад двадцять років, з 11 хвилини по 21 хвилину на відеозапису в студії програми "Стосується кожного" звинувачувала позивача у "педофілії та розбещенні неповнолітніх дітей" відносно її двох дівчаток від першого шлюбу, які проживали разом з ними і спільно виховувались, та щонайменше двух дівчаток зі спіалізованої школи інтернат, розташованої на одній вулиці, де вони мешкають. Також, виказала припущення, що він є батьком дитини, яку народила одна із вихованиць цієї школи. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] на відеозапису з 34 хв. 05с. по 34 хв.47с., з 37 хв. 25с. по 38 хв. 06с. та з 38 хв. 44 с. по 41 хв. 45с. підтверджують те, що їх відчим по відношенню до них вчиняв дії, які можливо трактувати як "розбещення неповнолітніх дітей". Відповідач [PERSON] в студії програми заявила, що вона є сусдікою позивача, проживає з ним на одній вулиці, та чула від сусідів, хоча сама такого ніколи не говорила, що до нього ходять, а іноді навіть залишаються ночувати, дівчатка зі спеціалізованої школи, оскільки він їм давав цукерки та грошові кошти на морозиво. Жодних розслідувань відносно нього не могло бути проведено, оскільки його старші сини працювали в місцевому відділку поліції. Під час огляду вказаного відеоматеріалу також встановлено, що двоє дівчат, колишніх вихованок спеціальної школи-інтернату, вказували, що позивач вчиняв дії які можна трактувати як "розбещення неповнолітніх дітей", однак доказів звернення до органів до судового розслідування та суду так і не надали, оскільки їм було страшно, соромно і в них була певна боязливість щодо оприлюдення вказаної інформації. Матеріалами відеозапису спростовано твердження відповідачки [PERSON] , що позивач є батьком дитини однієї із вихованок спеціалізованої школи, де в прямому ефірі програми "Стосується кожного" було оголошено результати тесту ДНК, за яким позивач не є батьком народженої нею дитини. Згідно частини першої статті 200 ЦК України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Так, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені) (абзац п`ятий пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 р. "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи"). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням (абзац перший пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 р. "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи"). Згідно частин першої, другої статті 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Lingens проти Австрії" зазначає, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування (постанова Верховного Суду від 22.11.2021 р. у праві № 761/32924/19-ц). Згідно статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Згідно пункту 2 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року вона стосується не тільки "інформації" чи "ідей", які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. Якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання у право має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя. Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Jerusalem проти Австрії"). Так, позивач, звертаючись до суду за захистом своїх прав, довів факт поширення інформації відповідачами, а також подав докази недостовірності поширеної інформації, зокрема на підтвердження того, що він є добропорядним чоловіком надав пенсійне посвідчення, характеристику з місця проживання та інформацію Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області про не притягнення останнього до кримінальної відповідальності. Згідно пенсійного посвідчення № [NUMBER] серії [NUMBER] , виданого Пенсійним фондом України 12.10.2013 року, вбачається, що [PERSON] має 2 групу інвалідності за загальне захворювання та отримує пенсію по інвалідності довічно. З характеристики, виданої 11.10.2021 року головою квартального комітету №4 м. Первомайська Васильєвою Т.А., вбачається, що позивач мешкає за адресою: [ADDRESS] . Веде нормальний образ життя. На протязі всіх років проживання ніяких скарг на його поведінку до квартального комітету не надходило. Зі слів [PERSON] у нього є конфлікти з дружиною, але від неї скарги не надходили. З відповіді Первомайського районного відділу поліції ГУНП в Миколаївській області від 09.05.2022 року №13аз/67-22, наданої на запит представника позивача адвоката Дорова А.О. №988 від 09.05.2022 року, вбачається, що СВ Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області не притягувався до кримінальної відповідальності [PERSON] , [INFO] . Кримінальні провадження, у яких фігурує Ваш клієнт, у провадженні слідчих СВ Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області відсутні. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. В судовому засіданні встановлено, що авторами поширення недостовірної інформації про позивача щодо "педофілії та розбещення неповнолітніх дітей" є саме відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Поширена ними інформація через засіб телерадіомовлення є фактичним твердженням. А позиція відповідача [PERSON] підпадає під категорію судження і виражає її ставлення до інформації викладеної відповідачами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , її змісту і напряму, пов`язаної з її психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів, тому оцінити правдивість чи правильність її судження будь-яким шляхом неможливо. Відповідно до п.4-5 ст. 48 Закону України "Про телебачення і радіомовлення" (далі - Закону) усі передачі, які телерадіоорганізація транслювала або забезпечувала їх трансляцію чи ретрансляцію у повній та незмінній формі третьою особою (оператором телекомунікацій), повинні бути записані і зберігатися протягом 14 днів від дати їх розповсюдження, якщо у цей строк не надійшло скарги щодо їхнього змісту. У разі подання скарги щодо змісту передачі її записи зберігаються до того часу, поки скаргу не буде розглянуто і рішення стосовно неї не буде прийнято у визначеному порядку. Умови довгострокового зберігання телерадіопередач, що становлять історичну, художню, культурну чи іншу цінність, визначаються законодавством України. Оскільки в обумовлений Законом термін, на адресу Телеканалу "Інтер" звернень щодо ефіру каналу за 15.10.2021 року не надходило, позивач також з цього питання не звертався, тому зберігати оригінали відеоматеріалу програми "Стосується кожного" за 15.10.2021 року не було потреби, що підтверджується листом від 27.06.2022 року за №93 про неможливість надання оригіналу запитуваного відеоматеріалу. З вказаного листа вбачається також, що офіційного Інтернет - видання (власного сайту) ПрАТ "Телеканал "Інтер" не має. Тому, враховуючи позицію викладену у п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", ПрАТ "Телеканал "Інтер" не може впливати на зміст та зовнішній вигляд інформації, що розміщується на сайтах в мережі Інтернет, а тому не може нести відповідальність за діяльність третіх осіб. Враховуючи положення ч. 1 ст. 63 Закону України "Про телебачення і радіомовлення", позивач мав право за письмовою заявою переглянути та/або прослухати відповідну передачу перед її трансляцією. Однак, на адресу ПрАТ "Телеканал "Інтер" не надходило жодної заяви позивача щодо перегляду програми "Стосується кожного", яка мала бути ефіром 15.10.2021 року, що могло завадити поширенню інформації відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а сама присутність на зйомках вказаної передачі могла сприяти відновленню порушеного права позивача або застереженню такого порушення. Отже, суд дійшов висновку, що посилання на те, що твердження про вчинення дій позивачем пов`язаних з педофілією та розбещенням неповнолітніх дітей належить також відповідачу [PERSON] , то вказане твердження ґрунтується тільки на припущеннях позивача, будь-яких належних та допустимих доказів зазначеного суду не надано. Також позивачем не надано жодних доказів на підтвердження факту розповсюдження ПрАТ "Телеканал "Інтер" інформації щодо позивача в мережі Інтернет. Тому в задоволенні позовних вимог до відповідачів [PERSON] та ПрАТ "Телеканал "Інтер" в частині поширення недостовірної інформації щодо позивача необхідно відмовити. З позову безумовно вбачається, що позивач оскаржує інформацію, яка міститься лише в одному відеосюжеті програми "Стосується кожного" тема "Викриття на паркані", а саме за 15 жовтня 2021 року, і просить її спростувати. У прохальній частині позову він не зазначає дату відеосюжету. Зважаючи на зміст позову, у стороннього спостерігача, учасників справи, суду, є достатні підстави розуміти, що в прохальній частині позивач оспорює зміст саме цього відеосюжету, а відсутність згадування саме цього відеосюжету, не дає підстав вважати, що позивач оскаржує зміст якогось іншого відеосюжету. Інше розуміння цієї обставини буде визначати, що суд вдався до зайвого формалізму, буде суперечити такій, передбаченій ст.2 ЦПК України засаді цивільного судочинства, як справедливість, що є неприпустимим. З урахуванням того, що суд встановив обґрунтованість частини позовних вимог, але виходячи з суто формальних підстав відмовить у позові, буде визначати, що суд перешкоджає позивачу у доступі до правосуддя, що також є неприпустимим. Суд приходить до переконання що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в відеосюжеті програми "Стосується кожного" тема "Викриття на паркані" від 15 жовтня 2021 року, поширили негативну, недостовірну інформацію, що не відповідає дійсності, а саме, що позивач причетний до педофілії та розбещення неповнолітніх дітей. Суд підкреслює, що послідовний, системний характер згадування про причетність [PERSON] до розбещення неповнолітніх дітей, вказівка на те, що він є педофілом та розбещує неповнолітніх дітей, свідчить про те, що ці висловлювання з боку відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є твердженням. При цьому, відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як особи, які поширюють інформацію, не виконали, передбачений ч. 2 ст. 302 ЦК України, обов`язок переконатися у її достовірності. У судовому засіданні відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не навели доказів на достовірність таких тверджень. У судовому засіданні встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] погодилися на розміщення, тобто поширення згаданої інформації щодо [PERSON] через засоби телерадіомовлення. При цьому суд бере до уваги пояснення відповідачів у судовому засіданні про те, що вони під час зйомки передачі 15 жовтня 2021 року давали інтерв`ю тележурналістам та особам, що були присутні у студії телеканалу "Інтер", тобто розуміли, що надають інформацію особам, які займаються збором та розповсюдженням інформації. Зазначена вище інформація містить твердження про причетність позивача до розбещення неповнолітніх дітей, вона була відкритою для перегляду та доступна для необмеженого кола осіб. Ця інформація містить твердження, висловлені відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про скоєння [PERSON] ряду тяжких злочинів. Такі твердження безумовно принижують честь і гідність позивача, його ділову репутацію, а отже, порушують його особисті немайнові права. На переконання суду вказані твердження, які є недостовірними, не відповідають межам допустимої критики, не можуть бути засобом захисту фундаментальних конституційно-конвенційних прав широкого кола осіб. Тому, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги [PERSON] про визнання недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права, принижує честь, гідність та ділову репутацію, інформацію, яку [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] поширили в відеосюжеті від 15 жовтня 2021 року програми "Стосується кожного" тема "Викриття на паркані" на телеканалі "Інтер", в зазначеній частині вказаного відеосюжету. При цьому суд бере до уваги, що позовні вимоги [PERSON] стосуються вказаного відеосюжету в цілому, але судом встановлено, що цей відеосюжет лише в певній, зазначений вище частині, містить негативну, недостовірну та таку, що порушує особисті немайнові права, принижує честь, гідність та ділову репутацію, інформацію. Тому, суд не знаходить підстав для визнання відеосюжету в цілому таким, що містить негативну, недостовірну та такою, що порушує особисті немайнові права, принижує честь, гідність та ділову репутацію, інформацію. Для поновлення прав позивача в місячний термін підлягає спростуванню негативна, недостовірна, така, що порушує особисті немайнові права, принижує честь, гідність та ділову репутацію, яка не відповідає дійсності, інформація "звинувачення в педофілії та розбещенні неповнолітніх дітей" шляхом проведення ефіру програми "Стосується кожного" ПрАТ "Телеканал "Інтер". Таким чином, позовні вимоги [PERSON] , в частині, що стосується інформації, яка міститься в сюжеті, підлягають частковому задоволенню. Щодо відшкодування моральної моральної шкоди суд виходить з наступного. За змістом ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою ст. 1167 ЦК України. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" / зі змінами / під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Суд погоджується з твердженнями позивача та його представника щодо того, що збиранням та поширенням відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , недостовірної інформації щодо нього, доведенням цієї інформації до значного кола оточуючих його людей привело до негативних наслідків для нього та його життя, його родини, йому безумовно завдано моральної шкоди, оскільки його право на повагу до його особистої честі та гідності порушено. Статтею 280 ЦК України передбачено, що якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Відповідно до постанови Великої палати Верховного Суду від 20 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. З урахуванням зазначеного, приведеного представником позивача обґрунтування, змісту порушеного права позивача, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача в цій частині та стягнення з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , по 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Зазначена сума, на думку суду, є достатньою та співмірною завданим позивачу моральним стражданням. В задоволенні позовних вимог в частині стягнення на користь позивача моральної шкоди з відповідачів [PERSON] та ПрАТ "Телеканал "Інтер" суд приходить до висновку про відмову в їх задоволенні за недоведеністю. Як вбачається з матеріалів справи позивач заявив одну немайнову вимогу та одну вимогу майнового характеру, однак є інвалідом 2 групи, тому звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір". Згідно\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до Закону України "Про державний бюджет на 2022 рік" розмір прожиткового мінімуму на одну працездатну особу станом на 01 січня становив 2481 грн. Заявлено 1 вимогу немайнового характеру, що складає 992,40 грн. та вимогу майнового характеру, що складає 1 відсоток від ціни позову (1% х 300000 грн.= 4500 грн.) згідно пп. 5 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір". Враховуючи зазначене, відповідно до розміру задоволених позовних вимог суд вважає за необхідне стягнути на користь держави з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 823 грн. 86 коп., тобто по 274 грн. 62 коп. з кожного.

Outcome: partial