Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод користування власністю, встановлення порядку користування домоволодінням. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що на підставі Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17.08.2018 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.06.2020, позивач [PERSON] є власником 5/6 частини домоволодіння [ADDRESS] . Інша 1/6 частина вказаного домоволодіння належить відповідачу [PERSON] . Також на частині відповідача [PERSON] зареєстрований, але не проживає її син - [PERSON] . Крім того, в домоволодінні [ADDRESS] зареєстровані - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується відповіддю Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 29.11.2022 за № 6/5-6323. Відповідач [PERSON] протягом тривалого часу чинить перешкоди [PERSON] у користуванні домоволодінням, не надає доступу до нього, відмовляється надати ключі від будинку та взагалі не допускає позивача на територію домоволодіння. На теперішній час, [PERSON] взагалі надала вказане домоволодіння невідомим особам в оренду або користування. У зв`язку з чим позивач звернулася до ВП №! ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області з заявою. Однак, офіцером поліції СП ВП №! ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області у відповіді було зазначено, що між позивачем та відповідачем виникли цивільно-правові відносини. Таким чином позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом. На підставі зазначеного, та з урахуванням позовної заяви про зміну предмету позову, позивач просить, усунути [PERSON] перешкоди у користуванні та розпорядженні домоволодінням [ADDRESS] ; виділити [PERSON] у користуванні житлову кімнату - 1-4, загальною площею 22,9 кв.м., житлову кімнату 1-5, загальною площею 11,5 кв.м.; кухню 1-2, загальною площею 11,7 кв.м.; Г-1 сарай 2 кв.м.; виділити [PERSON] житлову кімнату 1-3 загальною площею 9,1 кв.м.; виділити [PERSON] житлову кімнату 1-3 загальною площею 9,1 кв.м.; залишити у спільному користуванні [PERSON] , [PERSON] , наступні приміщення: передпокій 1-1, загальною площею 6,8 кв.м.; літ. А1 - сіни; літ. а1-1 - веранда; Б-1 погріб, загальною площею 2,45 кв.м.; гараж В-1, загальною площею 1,90 кв.м.; №1 - колодязь; №2 - вбиральня; №3 - ворота; №4 - паркан та стягнути з відповідачів понесені судові витрати. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.07.2022, вищезазначена цивільна справа надійшла в провадження судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська Богун О.О. Ухвалою від 07.09.2022 відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та по справі розпочато підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 10.11.2022 витребовано з Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Управління у сфері Державної реєстрації відділу обліку проживання фізичних осіб ДМР довідку про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 22.03.2023 прийнято до розгляду заяву представника позивача про зміну предмету позову, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті позовних вимог. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] надав пояснення аналогічні змісту позовних вимог, на задоволенні позову наполягав. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про слухання справи повідомлена належним чином. Представник відповідача - [PERSON] у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, надавши відзив на позов, в якому, крім іншого наголосив на тому, що такий порядок користування домоволодінням, який просить позивач призведе до погіршення житлових умов інших власників домоволодіння. (а.с.38-42). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надавши відзив на позов, в якому просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. У відзиві на позов, відповідач зазначив, що позивач понад двадцять років у спірному домоволодінні не проживає з власного бажання та позивач, жодним чином не чинила будь-яким перешкод відповідачу у користування будинком.(а.с.120-124). Треті особи у судове засідання не з`явились, про слухання справи повідомлена належним чином. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі та вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що вказаний позов задоволенню не підлягає із наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17.08.2018 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.06.2020, позивач [PERSON] є власником 5/6 частини домоволодіння [ADDRESS] . Інша 1/6 частина вказаного домоволодіння належить відповідачу [PERSON] . Також на частині відповідача [PERSON] зареєстрований, але не проживає її син - [PERSON] . Крім того, в домоволодінні [ADDRESS] зареєстровані - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується відповіддю Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 29.11.2022 за № 6/5-6323. Відповідно до позовних вимог захисту підлягає порушене, на думку позивача, право останньої на користування та розпорядження належним їй на праві спільної часткової власності майном, від перешкод, які чинить відповідачі. Норми статей 317, 319 ЦК України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 355 ЦК України передбачено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно з нормами ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з правовим висновком Верховного суду України, викладеного в Постанові від 03.04.2013 р. у справі № 6-12цс13 вбачається: «Виходячи з аналізу зазначеної правової норми (ст.358 ЦК України) слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене у натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Як встановлено судом, поділ у натурі спірного домоволодіння у складі житлового будинку та приналежних до нього господарських будівель і споруд, яке перебуває у спільній власності сторін, відповідно до існуючих ідеальних часток кожного з них, не відбувався і питання з цього приводу у передбачений законом спосіб не вирішувалося. Крім того, згода щодо здійснення сторонами як співвласниками належного їм на праві спільної часткової власності нерухомого майна між ними не досягнута. Відповідно до вимог ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд. Таким чином, з моменту набуття позивачем та відповідачем права спільної часткової власності на житловий будинок, сторони мають право лише за взаємною згодою володіти та користуються спільним майном, і за жодних правових підстав не мають права вчиняти дій, які б не були узгоджені обома співвласниками. Тому, актами цивільного законодавства України надано право співвласникам на поділ та виділ майна, що є у їх спільній частковій власності. Як зазначено вище, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Однак при вирішенні питання такого роду суд має брати до уваги не тільки позицію та доводи позивача, а й враховувати інтереси відповідача, як належного та повноправного співвласника майна особи. Крім того мають бути враховані судом і розміри часток кожного із співвласників домоволодіння, які встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили та яке обов`язково має бути враховано судом при вирішенні питання встановлення порядку користування домоволодінням, що знаходиться у спільній частковій власності. Вказані вище питання мають враховуватись та визначатися судом із урахуванням основних засад (принципів) цивільного судочинства, зокрема щодо змагальності сторін (ст. 12 ЦПК України) та диспозитивності цивільного судочинства (ст.. 13 ЦПК України). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У силу положень ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Разом з тим, позивач не виконав свого обов`язку, передбаченого ст. 81 ЦПК України щодо подання доказів та не довів можливості встановлення судом порядку користування між сторонами у справі спірним домоволодінням у запропонований ним спосіб, зокрема не подав суду для цього відповідних доказів, котрі б відповідали передбаченим ст., ст. 77-80 ЦПК України критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності. Так, главою 6 (ст., ст. 102-108) ЦПК України передбачено можливість подання сторонами-висновку експерта або призначення судом експертизи у випадках, якщо для з`ясування обставин, які мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Більше того, процесуальний закон передбачає можливість стороні у справі самостійно замовити висновок експерта та подати його суду. Суд звертає увагу, що, незважаючи на те, що для з`ясування обставин, які мають значення для даної справи, зокрема для визначення можливих варіантів встановлення порядку користування спірним домоволодінням, або ж для підтвердження можливості встановлення запропонованого позивачем варіанту такого користування, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, позивач висновок експерта не замовив і такий до суду не подав. Окрім того, при обрахуванні поданого позивачем варіанту встановлення порядку користування домоволодіння вбачається, що фактично частка володіння та користування будинковолодінням буде більшою ніж частка у праві власності на вказане домоволодіння, яке визначено судом. При цьому належного обґрунтування такої необхідності відступу від належного співвласникам часткам майна матеріали справи не містять. Представник позивача в судовому засіданні був присутнім та достеменно знав про необхідність належного обґрунтування своїх вимог у зв`язку із недосягненням згоди між сторонами щодо запропонованого варіанту встановлення порядку користування спірним домоволодінням (через відхилення від ідеальних часток), позовні вимоги, запропоновані варіанти встановлення порядку користування домоволодінням не змінили, необхідних доказів встановлення саме такого порядку користування домоволодінням не надали. Разом з тим, відповідачем через неналежне доведення розмірів заявленої позивачем площі та суттєвий відступ від встановлених рішенням суду часток, відповідної згоди щодо встановлення запропонованого позивачем порядку користування спірним домоволодінням у судовому засіданні не надано. Відповідно, можливі варіанти встановлення порядку користування спірним домоволодінням, які б міг дослідити суд і ухвалити з вказаного приводу рішення, сторонами не запропоновані, судом у визначеному процесуальним законом порядку не здобуті. Таким чином, незважаючи на те, що позивачем у даному випадку обрано один із вірних способів захисту порушених прав як співвласника, а саме встановлення порядку користування нерухомим майном, однак у судовому засіданні не здобуто жодних належних і допустимих доказів на підтвердження необхідності та можливості встановлення порядку користування сторонами у справі домоволодінням, не запропоновано у встановленому процесуальним законом порядку можливих варіантів порядку користування зазначеним нерухомим майном, а із запропонованим позивачем варіантом, на переконання суду відповідач обґрунтовано, категорично не погоджується, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю. У зв`язку із відмовою у позові у повному обсязі, судові витрати віднести на рахунок сторони, що їх понесла. На підставі викладеного вище та

Outcome: dismissed