Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Чернівецькій області, Головного управління ДПС в Чернівецькій області, Треті особи: Другий відділ державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністрества юстиції (м.Івано-Франківськ), Приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Войціховський Андрій Васильович про звільнення майна з-під арешту. Позивач вказує, що власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Нотаріусом було повідомлено позивачу - [PERSON] про те, що видати їй свідоцтво про право на спадщину на частину вищевказаної квартири, після смерті батька - [PERSON] є неможливим з підстав наявності незнятого арешту на цю квартиру. Постановою державного виконавця Першотравневого відділу Державної виконавчої служби Чернівецької області Ончуленко М.В. від 05.10.2007 року відкрито виконавче провадження щодо конфіскації майна [PERSON] . Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 01.08.2018 року за поданням державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби в м. Чернівці Юзефович Е.Е. звернуто стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] . Згідно з інформацією про виконавче провадження з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, виконавче провадження [NUMBER] завершено 17 квітня 2019 року, у зв`язку з смертю боржника - [PERSON] . Накладений арешт на спірну квартиру не був знятий. На підставі викладеного, просить суд Звільнити з-під арешту нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер обтяження 3041956 від 30.03.2006 р. внесений до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна Першою Чернівецькою державною нотаріальною конторою. Підстава обтяження: постанова 4/ «03» Д-050077 від 29.03.2006, УМВС України в Чернівецькій області). Від представника відповідача ГУ ДПС у Чернівецькій області, через канцелярію суду, надійшло клопотання, в якому просили під час розгляду справи та прийняття рішення врахувати інтереси держави. Представник відповідача ГУНП у Чернівецькій області, через канцелярію суду, надав клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем, оскільки вважає, що ГУНП у Чернівецькій області є неналежним відповідачем. Представник позивач позов підтримує в повному об`ємі. Дослідивши письмові докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Згідно ст. ст.4,5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 19 липня 1996 року власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] /а.с.15/. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] /а.с.20/. Позивач [PERSON] , як спадкоємець щодо майна померлого [PERSON] , звернулася до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Войціховського А.В. із заявою про прийняття спадщини. Отже, до складу спадщини після померлого [PERSON] увійшла і частина вищевказаної квартири [ADDRESS] . Проте, нотаріусом було повідомлено Позивачу - [PERSON] про те, що видати їй свідоцтво про право на спадщину на частину вищевказаної квартири, після смерті батька - [PERSON] є неможливим з підстав наявності незнятого арешту на цю квартиру /а.с.24-25/. Вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці від 06.07.2007 року у справі № 1-24/2007, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 11.09.2007 року, ухвалою Верховного суду України від 08.07.2008 року, [PERSON] призначено покарання за ч.3 ст. 307, ч.3 ст. 311, ч.2 ст. 317 КК України у виді 8 років позбавлення волі із конфіскацією майна /а.с.16-19/. Постановою державного виконавця Першотравневого відділу Державної виконавчої служби Чернівецької області Ончуленко М.В. від 05.10.2007 року відкрито виконавче провадження щодо конфіскації майна [PERSON] , що вбачається з інформації про виконавче провадження з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень /а.с.26-28/. Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 01.08.2018 року за поданням державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби в м. Чернівці Юзефович Е.Е. звернуто стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] /а.с.30/. Згідно з інформацією про виконавче провадження з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, виконавче провадження [NUMBER] завершено 17 квітня 2019 року, у зв`язку з смертю боржника - [PERSON] /а.с.28/. З інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі постанови 4/ «03» Д-050077 від 29.03.2006, вбачається, що УМВС України в Чернівецькій області, сформовано та наразі існує обтяження від 24.07.2018 року на квартиру [ADDRESS] , власника вказано [PERSON] . Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст.ст.316,317,319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснення ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її . Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37). В постановах Верховного Суду від 21 грудня 2020 року у справі № 563/1265/14-ц, від 16 березня 2021 року справа № 476/112/19 (які за суб`єктним складом та фактичними обставинами схожі), зроблено правовий висновок про те, що Верховним Судом також враховано, що в результаті вчинення дій з примусової реалізації майна позивачів щодо нього виникли певні права у інших осіб, які не є учасниками виконавчого провадження, відповідно виник спір про право цивільне щодо такого майна, що підлягає вирішенню у порядку позовного провадження. Таким чином, враховуючи правові підстави позову,те, що предметом позову є скасування арешту з майна боржника (засудженої особи, яка померла), накладеного в межах виконавчого провадження під час виконання вироку суду, приймаючи до уваги, що позов про зняття арешту з майна поданий не учасником кримінального провадження, не учасником виконавчого провадження, а спадкоємцем, який не може оформити своє право власності у порядку спадкування, вбачається наявність спору про захист права власності, який підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. У частині 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Згідно із ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. У відповідності до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» арешт може бути знятий за рішенням суду. Проте, наразі, зважаючи на те, що виконавче провадження завершене у зв`язку з смертю боржника - [PERSON] , питання про зняття арешту з вищевказаної квартири не вирішено державним виконавцем самостійно, продовження арешту майна перешкоджає Позивачам у реалізації прав щодо такого майна. Водночас, відповідно до статті 152 Кримінально-виконавчого кодексу України підстави звільнення від відбування покарання - закінчення строків давності виконання обвинувального вироку. Оскільки [PERSON] призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі, за особливо тяжкий злочин, з дня набрання чинності обвинувальним вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці від 06.07.2007 року сплинуло 10 років, то в силу ст. 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, в частині виконання додаткового покарання. Так, у відповідності до ст. 80 КК України, особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: 4) десять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин. Строки давності щодо додаткових покарань визначаються основним покаранням, призначеним за вироком суду. Аналогічні строки давності виконання покарання за вироком суду передбачені ст. 49 КК України 1960 року. Таким чином, на даний час закінчився строк давності виконання вироку Першотравневого районного суду м. Чернівці від 06.07.2007 року відносно померлого [PERSON] . Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 1990 року № 11 «Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішенні питань, пов`язаних з виконанням вироків» зазначено, що суд може вирішувати питання про звернення конфіскації на майно засудженого, у випадках, коли не закінчився строк давності виконання вироку. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяжень) накладених на майно, порушується право власності позивачів, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивачів підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна. Відповідачем у справі є особа, яка на думку позивача порушила його права, право визначати відповідача у справі належить виключно позивачу. Щодо суб`єктного складу окремих учасників справи, зокрема ГУНП суд вбачає помилковими мотиви звернення з позовними вимогами позивача до Департаменту. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Судом встановлено, що Постановою КМУ від 16.09.2015 р. №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» УМВС України в Чернівецькій області як юридичну особу публічного права було ліквідовано, без правонаступництва. Також суд вбачає те, що розгляд даного спору не впливає на будь-які права та законні інтереси ГУНП у Чернівецькій області. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року в справі № 756/2298/18 (провадження № 61-3976св21) вказано, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача ГУНП у Чернівецькій області та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Дослідивши матеріали справи, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: partial