Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-23 00:00:00

В Острозький районний суд звернулась представник позивачки - адвокат Хмарук Ю.М. з позовом до [PERSON] про позбавлення права користування житлом - квартирою за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказує, що позивачці на праві власності належить квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що у вказаній квартирі зареєстрований рідний брат позивачки - [PERSON] , однак за місцем реєстрації він не проживає. Вказує, що відповідач у вказаній квартирі за адресою : [ADDRESS] не проживає більше року, комунальні платежі не сплачує, участі в утриманні житла не приймає, особисті речі відповідача в квартирі відсутні, договір найму житлового приміщення між позивачкою та відповідачем не укладався та будь-яких договірних відносин щодо користування квартирою між ними не існує. Зазначає, що з огляду на те, що відповідач без поважних причин не проживає у квартирі, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] понад один рік, а відтак він втратив право на користування таким житловим приміщенням. Вказує, що факт реєстрації відповідача у належній позивачці квартирі порушує право власності позивачки, оскільки перешкоджає їй вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном, що й спонукало звернутися до суду з вищевказаним позовом. Ухвалою суду від 27.02.2023р. відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, відповідачу було встановлено строк протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження для подачі відзиву на позовну заяву. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, зокрема через оголошення на сайті Острозького районного суду веб-портал судова влади України http://ost.rv.court.gov.ua/sud1713/, правом подати відзив на позовну заяву не скористався, заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження не подав. На адресу суду повторно повернувся конверт з копією позовної заяви та судової повістки з відміткою поштового відділення «адресат [PERSON] за адресою : [ADDRESS] відсутній». Відповідно до ч.2 ст.131 ЦПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Згідно адресної довідки Острозької міської ради Рівненської області від 24.02.2023 року зареєстроване місце проживання відповідача - [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та просила суд їх задовольнити. Представник позивачки - адвокат Хмарук Ю.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити в повному обсязі та позбавити відповідача [PERSON] права на користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] . Вказала, що позивачці [PERSON] на праві власності належить квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] та відповідач [PERSON] добровільно виселився із вказаної квартири та більше року у ній не проживає, його особисті речі у квартирі відсутні, участі в оплаті комунальних послуг відповідач не приймає. Вказала, що факт реєстрації відповідача створює для позивачки перешкоди у повноцінній реалізації нею права власності, у зв`язку з чим позивачка вимушена була звернутися до суду з вищевказаним позовом. Суд, розглянувши справу, відповідно до ст.ст.274-279 ЦПК України, за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, заслухавши пояснення позивачки та її представника, а також покази свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Свідок [PERSON] в судовому засіданні, пояснила, що проживає в [ADDRESS] та є сусідкою позивачки [PERSON] . Вказала, що проживає за даною адресою тривалий період часу, та була знайома з відповідачем [PERSON] . Зазначила, що відповідач [PERSON] , який є рідним братом позивачки, виїхав з квартири та вона востаннє його бачила близько двох років тому, та з того часу в квартиру, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] він не приїздив. Пояснила, що час від часу навідується погостювати до іншої сусідки та проходячи повз вищевказану квартиру, де жив [PERSON] , вона постійно бачить незамкнені (вибиті) двері, в квартирі відсутні будь-які предмети побуту, опалювальні батареї зрізані, будь-які речі [PERSON] в квартирі відсутні. Позивачка [PERSON] , будучи допитаною в якості свідка, в судовому засіданні пояснила, що вона в 2013 році після смерті матері успадкувала квартиру за адресою : [ADDRESS] , в якій проживав її брат [PERSON] . Зазначила, що у зв`язку із виникненням значного розміру заборгованості за надані комунальні послуги з електро- та газопостачання в 2017-2018 роках у належній їй квартирі постачання таких послуг було припинено та з вказаного часу її брат [PERSON] у квартирі більше не проживає. Востаннє в квартирі вона була в січні 2023 року, дверний замок був вибитий, вхідні двері підперті цеглою, особисті речі брата в квартирі відсутні. Будь-яких перешкод брату [PERSON] для проживання в квартирі вона не чинила. Пояснила, що вона має намір продати квартиру, проте факт реєстрації місця проживання брата [PERSON] у вищевказаній квартирі є перешкодою для відчуження квартири потенційним покупцям. Вказала, що їй не відомо дійсне місце проживання брата. Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до наступного висновку. З досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено наступні обставини. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.03.2013р. та витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.03.2013 р. позивачці [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] (а.с.8-9). Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №89/07.14-12 від 19.01.2023 у вищевказаній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] (а.с.10). Згідно акту № 59/07.14-09 від 31.01.2023 року відповідач [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] не проживає понад один рік. При огляді житла речей особистого користування [PERSON] не виявлено, участі у веденні домашнього господарства він не приймає (а.с.11). Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] , будучи зареєстрованим у квартирі за адресою : [ADDRESS] , фактично в ній не проживає більше року та не є членом сім`ї позивачки. Водночас судом встановлено, що між позивачкою та відповідачем не існує договірних відносин з приводу порядку та умов користування вищевказаним житлом, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався та у встановленому законом порядку не реєструвався. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Частиною першою ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої ст.156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. В судовому засіданні встановлено, що відповідач не є членом сім`ї власника будинку в розумінні ст.156 ЖК УРСР, не проживає разом з нею та не веде спільне господарство, що підтверджується поясненнями свідків. Доказів, які б підтверджували наявність правовідносин між відповідачем та позивачкою, як власником житла на даний час, відповідачем суду не надано. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Водночас суд враховує, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Як вже зазначалося, судом встановлено, що відповідач не є членом сім`ї позивачки, а також не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом і ведуть спільне господарство. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема статтями 16, 386, 391 ЦК України. Положеннями ч.1 ст.317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник, згідно зі ст.391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При цьому положення ст.391 ЦК України підлягають застосуванню у тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Згідно положень ст.405 ЦК України члени сім`ї власника, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. В судовому засіданні встановлено, що відповідач не є співвласником спірного житлового приміщення, не є членом сім`ї позивачки, факт реєстрації відповідача у спірній квартирі створює позивачці безумовні перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном та порушує право позивачки на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, в тому числі реалізації її прав на соціальний захист та майнових прав. Окрім того, Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Водночас, відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як вбачається із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою. Отже, виходячи з того, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Тому, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з цим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою та про оголошення фізичної особи померлою. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Відповідно до ст.ст.76-83 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. В судовому засіданні з доводів позовної заяви, пояснень свідків, досліджених письмових доказів, які не викликають сумніву у їх об`єктивності, встановлено, що відповідач не проживає в спірній квартирі більше року, при цьому залишив квартиру позивачки самостійно, поважних причин не проживання за адресою реєстрації та підстав для продовження терміну зберігання за ним права користування житловим приміщенням не встановлено, особисті речі відповідача в квартирі відсутні, участі в оплаті комунальних послуг за квартиру відповідач не приймає, що свідчить про втрату ним інтересу до зазначеного житла як до свого постійного місця проживання, реєстрація відповідача за місцем проживання у спірній квартирі, є перешкодою для розпорядження позивачкою своїм майном. Одночасно, вирішуючи спір, суд враховує, що право позивачки є абсолютним і полягає у здійсненні права беззаперечного користування і розпорядження своїм майном, а відтак її право підлягає захисту, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - а саме квартирою за адресою : [ADDRESS] . Одночасно, суд вважає, що визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в цілому відновить порушене право позивачки. На підставі викладеного та

Outcome: approved