Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-17 00:00:00

[PERSON] у вересні 2022 року звернувся до суду із вказаним позовом мотивуючи вимоги тим, що він працює у Сумському державному педагогічному університеті імені А.С. Макаренка на посаді провідного юрисконсульта з оплатою праці згідно штатного розпису. Відповідач щомісячно здійснював нарахування йому сум заробітної плати та проводив своєчасно виплату. З 24 лютого 2022 року у зв`язку із повномасштабним військовим вторгненням Російської Федерації на територію України, він був вимушений змінити своє місце проживання та залишити робоче місце. Після деокупації міста Тростянець Сумської області від військових Російської Федерації, він змінив своє місце проживання на ст.\~Дунаївці Хмельницької області 15 березня 2022 року Президентом України підписано Закон № 2126 - ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо державних гарантій в умовах воєнного стану, надзвичайної ситуації або надзвичайного стану», яким було доповнено Закон України «Про освіту» статтею 57-\~1. Вказаною спеціальною нормою, йому, як працівнику закладу освіти гарантовано збереження місця роботи та середнього заробітку. Відповідачем до квітня 2022 року включно, йому як працівнику навчального закладу та внутрішньо переміщеній особі проводилося нарахування та виплата заробітної плати. З травня 2022 року, з невідомих причин йому виплачуються відповідачем грошові кошти у значно меншому розмірі ніж середній заробіток, виплата якої гарантована йому Законом України «Про освіту». У період з травня по серпень 2022 року йому була фактично виплачена сума 11302,20 грн, хоча мала бути виплачена сума 21114,44 грн, тобто розмір невиплаченої заробітної плати становить 9812,24 грн. Заробітну плату у розмірі середнього заробітку він не отримував чотири місяці, тому вважає, що у зв`язку з порушенням його права на оплату праці, йому завдана моральна шкода, яка обумовлюється моральними та фізичними стражданнями, приниженням честі, гідності, ігноруванням його прав, втратою престижу та ділової репутації серед знайомих, друзів та родичів. Завдану моральну шкоду він оцінює у 5000,00 грн. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути із Сумського державного педагогічного університету імені А.С. Макаренка на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 9812,24 грн та моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. Ухвалою суду від 26.09.2022 було відкрито провадження у даній справі, вирішено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. В ході судового розгляду позивач уточнив заявлені позовні вимоги та вказав, що відповідачем було виплачено йому недоплачену частину заробітної плати за період з травня по вересень 2022 року, однак залишилась невиплачена заробітна плата за жовтень 2022 року, тому просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за один місяць у розмірі 6557,29 грн, а також стягнути моральну шкоду у розмірі 1 грн. Заочним рішенням суду від 01.11.2022 позовні вимоги [PERSON] були задоволені повністю та із Сумського державного педагогічного університету імені А.С. Макаренка на користь [PERSON] стягнуто заборгованість по заробітній платі у розмірі 6557,29 грн, із утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів при виплаті, а також кошти на відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 грн. Додатковим рішенням суду від 03.11.2022 із Сумського державного педагогічного університету імені А.С. Макаренка у дохід держави було стягнуто судовий збір у розмір 992,40\~грн. Ухвалою суду від 16.02.2023 було поновлено Сумському державному педагогічному університету імені А.С. Макаренка строк для подачі заяви про перегляд заочного рішення, задоволено заяву відповідача про перегляд заочного рішення та скасовано заочне рішення суду від 01.11.2022, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 06.03.2023 було задоволено клопотання позивача, вирішено розглядати цивільну справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 29.03.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 21.03.2023 позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, у якій збільшив позовні вимоги та вказав, що станом на 20.03.2023 рішення по справі судом не прийнято, а заборгованість по заробітній платі зросла в часі до 26.02.2023 (моменту його звільнення з установи). За час звернення до суду з вимогою про стягнення заробітної плати він неодноразово піддавався погрозам з боку керівництва установи. У роботі створювалася напруга та несприятлива атмосфера, що у свою чергу призвело до його звільнення. Він вважає, що своїми діями керівництво університету спричинило йому моральну шкоду, яку він оцінює у 5000,00 грн. У зв`язку з наведеним, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за період з жовтня 2022 року по лютий 2023 року, а також 5000,00 грн моральної шкоди. 27.03.2023 представницею відповідача було подано заперечення на заяву про уточнення позовних вимог, у якому вказала, що до моменту винесення рішення судом 01.11.2022, з метою врегулювання спору, відповідач усунув предмет спору, заплативши за позовними вимогами позивача, тим самим усунув предмет спору. Тому, представниця відповідача вважає, що на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, провадження у справі підлягало закриттю за відсутністю предмета спору щодо вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з травня по серпень 2022 року. Всі інші претензії позивача, на думку представника відповідача, є новими вимогами, які мають розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження. Також представниця відповідача вказала, що обставини зазначені позивачем на обґрунтування вимог щодо стягнення моральної шкоди є надуманими та не відповідають дійсності, а керівництво Сумського державного педагогічного університету імені А.С. Макаренка завжди відкрито до діалогу. За час роботи позивача в університеті останній має дві догани за неналежне виконання посадових обов`язків. Позивач тривалий час був відсутній на роботі, не виходив на зв`язок, навмисно ігноруючи звернення до нього. Тому представниця відповідача просить суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог, закрити провадження у справі та покласти на позивача судові витрати. У судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги повністю та вказав, що просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з жовтня 2022 року по 26 лютого 2023 року у розмірі 33500,00 грн, з розрахунку 6700 грн за один місяць, а також моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. Понесені судові витрати по сплаті судового збору позивач просив не стягувати з відповідача. Також позивач пояснив, що на момент вторгнення російських військ на територію України він працював у Сумському державному педагогічному університеті імені [PERSON] та перебував у м.\~Тростянець Сумської області. У кінці березня 2022 року він виїхав до Хмельницької області, став на військовий облік, зареєструвався у селищній раді як внутрішньо переміщена особа та обліковувався там до лютого 2023 року. 26 лютого 2023 року він став на облік за місцем фактичного проживання у м. Тростянець. Він вважає, що середній заробіток в університеті мав зберігатися за ним на підставі змін до ст. 57-\~1 Закону України «Про освіту». Крім того, позивач вказав, що у вересні 2022 року він приїхав на Сумщину та шукав житло, виходив на роботу, але так як не знайшов житла, то в жовтні 2022 року він повернувся до попереднього місця проживання у Хмельницьку область. У вересні 2022 року він звернувся до суду за захистом своїх прав та йому була виплачена доплата до розміру середнього заробітку. З жовтня 2022 року по лютий 2023 року заробітна плата не виплачувалася взагалі. Він звільнився з університету та забрав трудову книжку. 24.02.2023 йому була виплачена компенсація за невикористану відпустку. Також позивач зазначив, що завдана йому моральна шкода полягає в тому, що півроку він залишався без засобів для існування, так як не виплачувалася заробітна плата. Представниця відповідача у судовому засіданні проти позову заперечила, просила відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати. Також представниця відповідача вказала, що після вторгнення російських військ на територію України в університеті був запроваджений простій для працівників, які не потребували присутності у навчальному закладі. Позивач не виходив на зв`язок. Було прийнято рішення платити працівникам 2/3 частини від заробітної плати. Кошти виплачували у межах фонду заробітної плати на кожного працівника. У вересні 2022 року позивач виходив на роботу, але його фактично не було на робочому місці. З жовтня 2022 року позивач не вийшов на роботу та не повідомив про це. Довідка про внутрішньо переміщену особу не була подана позивачем до університету. Про наявність такої довідки дізналися зі справи. Вони намагалися з`ясувати питання про те, чи має особа право внутрішньо переміщеної особи, яка перервала перебування за межами місця проживання. Зверталися до Хмельницької ОДА, але відповіді на поставлені питання не отримали. Жодного тиску на позивача не було. Спочатку позивач говорив, що вийде на роботу, але так і не виконав обіцянки. Саме зухвала поведінка позивача призвела до того, що йому не виплачувалася заробітна плата, так як він не надав документи. Коли виплачували заробітну плату позивачу по вересень 2022 року, то було враховано особисті обставини позивача та йому повірили, що він надасть відповідні документи. Позивачу було зараховано як робочий один день 24.02.2023. Заслухавши пояснення позивача, представницю відповідача, покази свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що між сторонами мають місце трудові правовідносини, позов часткового обґрунтований і підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що [PERSON] з 01.10.2014 по 26.02.2023 перебував у трудових відносинах із Сумським державним педагогічним університетом імені А.С.\~Макаренка де працював на посаді провідного юрисконсульта юридичного відділу та був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, наказом ректора університету від 24.02.2023 за №35/к (а.с. 6, 170). 24 лютого 2022 року Указом Президента України за № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року за №\~2102-ІХ "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" о 05 годині 30 хвилин 24 лютого 2022 року в України був введений воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діє на даний час. У зв`язку з запровадженням воєнного стану позивач вимушений був змінити місце проживання та місце роботи. З довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 29.03.2022 №6806-7000032142 вбачається, що фактичне місце перебування [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS] (а.с.\~5). Наказами ректора Сумського державного педагогічного університету імені А.С. Макаренка від 31.03.2022 за № 35/к, від 29.04.2022 за №\~45/к, від 24.05.2022 за №56/к, від 30.06.2022 за №\~77/\~к, від 29.07.2022 за № 90/к, від 22.08.2022 за № 101/к, від 31.08.2022 за № 109/к на період дії правового режиму воєнного стану з квітня по вересень 2022 року включно було запроваджено новий режим роботи для науково-педагогічних працівників університету, зокрема позивача було переведено на простій не з вини працівника з оплатою праці в розмірі двох третин тарифної ставки встановленого розряду (окладу) та звільнено від обов`язку бути присутнім на робочому місці (а.с. 189-202). Наказом ректора Сумського державного педагогічного університету імені А.С. Макаренка від 05.09.2022 за № 119 [PERSON] було припинено простій з 06.09.2022 (а.с. 203). Згідно табеля обліку робочого часу за вересень 2022 року [PERSON] відпрацював у Сумському державному педагогічному університеті імені А.С. Макаренка 19 днів. Також три робочі дні в період з 01.09.2022 по 05.09.2022 було обраховано як простій (а.с. 43). Як вбачається з розрахункових листів, позивачу, як працівнику Сумського державного педагогічного університету імені А.С. Макаренка, була нарахована заробітна плата: за лютий 2022 року в розмірі 5986,47 грн; за березень 2022 року в розмірі 6966,03 грн; за квітень 2022 року в розмірі 6500 грн; у період з травня по серпень 2022 року в розмірі по 3510 грн за кожен місяць. У жовтні 2022 року позивачеві було проведено додатково нарахування заробітної плати за період з травня по вересень 2022 року, а також виплачена матеріальна допомога (а.с. 7-9, 24). З довідки виданої Сумським державним педагогічним університетом імені А.С.\~Макаренка від 17.03.2023 за №23 вбачається, що за період з жовтня 2022 року по січень 2023 року позивачу не нараховувалась та не виплачувалась заробітна плата. У лютому 2023 року позивачеві було нараховано заробітну плату з один день роботи та проведено нарахування інших виплат при звільненні (а.с. 169). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є аудитором Сумського державного педагогічного університету імені А.С.\~Макаренка пояснила, що вона працювала разом із позивачем і між ними склалися добрі робочі відносини. Конфліктних ситуацій між позивачем та ректором університету ніколи не було. Тривалий час позивач один працював у юридичному відділі університету. У лютому 2023 року їй телефонували та цікавилися позивачем як претендентом на роботу. Саме вона проводить перевірку нарахування заробітної плати та особисто робила розрахунок заробітної плати [PERSON] за період з жовтня 2022 року по лютий 2023 року. Мінімальна заробітна плата з жовтня 2022 року складає 6700,00 грн, але такий розмір не можна використовувати як розрахунок середньої заробітної плати до осіб, які працювали. Якщо працівник не відпрацював повний робочий час, то заробітна плата розраховується за фактично відпрацьований робочий час. Згідно положень ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про організацію трудових правовідносин в умовах воєнного стану» на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України. Згідно ч.\~1,\~2\~ст.\~94\~КЗпП України\~заробітна плата\~-\~це винагорода,\~обчислена,\~як правило,\~у грошовому\~виразі,\~яку роботодавець\~виплачує працівникові\~за виконану\~ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст.\~10\~Закону України\~«Про організацію\~трудових правовідносин\~в умовах\~воєнного стану»\~заробітна плата\~виплачується працівнику\~на умовах,\~визначених трудовим\~договором. Роботодавець\~повинен вживати\~всіх можливих\~заходів для\~забезпечення реалізації\~права працівників\~на своєчасне\~отримання заробітної\~плати. Роботодавець\~звільняється від\~відповідальності за\~порушення зобов`язання\~щодо строків\~оплати праці,\~якщо доведе,\~що це\~порушення сталося\~внаслідок ведення\~бойових дій\~або дії\~інших обставин\~непереборної сили. Звільнення\~роботодавця від\~відповідальності за\~несвоєчасну оплату\~праці не\~звільняє його\~від обов`язку\~виплати заробітної\~плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства. Відповідно до ст. 57-1 Закону України «Про освіту» здобувачам освіти, працівникам закладів освіти, установ освіти, наукових установ, у тому числі тим, які в умовах воєнного стану, надзвичайної ситуації або надзвичайного стану в Україні чи окремих її місцевостях, оголошених у встановленому порядку (особливий період) були вимушені змінити місце проживання (перебування), залишити робоче місце, місце навчання, незалежно від місця їх проживання (перебування) на час особливого періоду гарантується, крім іншого, збереження місця роботи, середнього заробітку, здійснення виплати стипендії та інших виплат, передбачених законом. Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»). Враховуючи вищевикладене, позивач, як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується відповідною довідкою, дія якої не скасована, в умовах воєнного стану має право на збереження місця роботи, а також на отримання середнього заробітку. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок). Пунктом 2 Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п. п. 3, 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітникам-почасовикам; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місця не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Відповідно до п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат, працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Такий порядок обчислення середнього заробітку застосовується незалежно від форми власності підприємства. Позивач не надав письмового розрахунку середньоденної заробітної плати та суми середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з жовтня 2022 року по лютий 2023 року, а заявлений ним усний розрахунок середнього заробітку суперечить Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року. Разом з тим, представником відповідача було надано розрахунок обчислення середньої заробітної плати [PERSON] , з якого вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи позивача складає 295 грн 45\~коп., а середній заробіток за період з жовтня 2022 року по лютий 2023 року становить суму в розмірі 30135 грн 90 коп., яка складається із заробітку: за жовтень (21 робочий день) у розмірі 6204 грн 45 коп.; за листопад (22 робочих дні) у розмірі 6499 грн 90 коп.; за грудень (22 робочих дні) у розмірі 6499 грн 90 коп.; за січень (20 робочих днів) у розмірі 5909 грн 00 коп.; за лютий (17 робочих днів) у розмірі 5022 грн 65 коп. (а.с. 205-206). Суд погоджується із вказаним розрахунком та вважає його обґрунтованим, оскільки він проведений з дотриманням положень чинного законодавства. Враховуючи вищевикладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі за період з жовтня 2022 року по лютий 2023 року в розмірі середнього заробітку, що становить 30135 грн 90 коп., із утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів при виплаті. Отже вимоги позивача щодо стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню частково. Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, провадження у справі підлягало закриттю за відсутністю предмета спору щодо вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з травня по серпень 2022 року зважаючи на таке. Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Згідно висновків Верховного Суду щодо застосування норм права викладених у постанові від 23.12.2020 по справі №522/8782/16-ц поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні). Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.\~\~ Подібного правового висновку Верховний Суд дійшов у постановах: від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18 (провадження № 61-2018св19), від 13 травня 2020 року у справі №\~686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20), від 09 вересня 2020 року у справі №\~750/1658/20 (провадження № 61-9658св20). Таким чином, сама по собі сплата відповідачем заборгованості по заробітній платі за період з травня по серпень 2022 року, після відкриття провадження у справі, не може свідчити про те, що між сторонами відсутній спір, а тому відсутні визначені процесуальним законом підстави для закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд враховує таке. Відповідно ч. 2\~ст. 23 ЦК України\~моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно положень ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України,\~відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)»\~(далі Постанова) судам роз`яснено, що відповідно до\~статті 237-1 КЗпП\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до п.9 вказаної Постанови, відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Аналізуючи суть порушення прав [PERSON] пов`язаних з невиплатою заробітної плати, суд вважає, що сам факт такого порушення законного трудового права позивача свідчить про заподіяння йому моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Разом з тим, суд відхиляє доводи позивача проте, що він неодноразово піддавався погрозам з боку керівництва установи і такими діями йому завдано моральних страждань, оскільки такі обставини не підтверджені доказами. Враховуючи тривалість порушення прав позивача та їх негативні наслідки, обставини, за яких позивач зазнав моральних страждань, суд вважає розумним та справедливим стягнути з відповідача на користь позивача у рахунок відшкодування моральної шкоди 2000 грн. Доказів заподіяння моральної шкоди у більшому розмірі суду не надано, а тому вимоги позивача в даній частині позову підлягають частковому задоволенню. Відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує наступне. Додатковим рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 03.11.2022 ухваленим у порядку передбаченому ст. 270 ЦК України було вирішено питання про судові витрати у даній справі. Вказане рішення є невід`ємною частиною основного рішення, а саме заочного рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 01.11.2022, яке було скасовано. У пункті 20 постанови Пленум Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 4 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Зважаючи на\~те, що основне рішення у справі скасовано, отже вказане додаткове рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 03.11.2022 втратило силу, тому необхідно вирішити питання про розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при зверненні до суду з позовом сплатив судовий збір за вимогу про стягнення моральної шкоди в розмірі 992 грн 40 коп.

Outcome: partial