Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за неюправо постійного користування на земельну ділянку, що розташована на території Великожванчицької сільської ради Кам`янець-Подільського (колишнього Дунаєвецького) району Хмельницької області, площею 50,025 га, призначену для ведення селянського (фермерського) господарства, що належала [PERSON] на підставі державного акта на право постійного користування серії ХМ №000243 від 05.02.2001 року, зареєстрованого в Книзі державних актів на право постійного користування землею за №65, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Свої позовні вимоги позивачка мотивувала тим, що [INFO] помер [PERSON] , єдиною спадкоємицею, яка прийняла спадщину, є вона. На підставі державного акта серії ХМ №000243, померлому належала на праві постійного користування земельна ділянка, площею 50,025 га, призначена для ведення селянського (фермерського) господарства, розташована на території Великожванчицької сільської ради Дунаєвецького району Хмельницької області. Фермерське господарство за життя [PERSON] , створено не було, та у позивачки були перешкоди в спадкуванні вказаного права користування земельною ділянкою. Разом з цим, вона має право на оформлення такого права в порядку спадкування, відповідне рішення прийнято Великою Палатою Верховного Суду у постанові №179/1043/16-ц від 23.06.2020. Вказує, що право постійного користування земельною ділянкою, набуте до 01.01.2002 року, не втрачається внаслідок його не переоформлення користувачем, який з 25.10.2001 року не є суб`єктом такого права, а зберігається за ним. Тому, право постійного користування земельною ділянкою не припинилось ані через зміни у земельному законодавстві, ані через смерть [PERSON] . Зазначає, що право постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства може бути об`єктом спадкування, якщо зазначена особа на день смерті не змогла створити фермерське господарство для мети, для якої це право отримав спадкодавець. З врахуванням наведеного, просить позов задовольнити. Ухвалою судді Дунаєвецького районного суду Хмельницької області Шклярука В.М. від 01.10.2020 відкрито провадження в справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 24.11.2020 залучено до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 24.11.2020 залучено до участі у справі як співвідповідача - Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області. Ухвалою судді Дунаєвецького районного суду Хмельницької області Шафікової Ю.Е. від 07.02.2022 справу прийнято до провадження у зв`язку із відрахуванням судді Шклярука В.М. зі штату суду та призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 25.01.2023 підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду. Від відповідача - Дунаєвецької міської ради до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого не заперечили щодо задоволення позову у разі встановлення, що [PERSON] є спадкоємицею після померлого [PERSON] .. Від відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області надійшов відзив, у якому просили відмовити у задоволенні позову, який обґрунтовано тим, що ст.92 ЗК України не передбачено право на передачу громадянам земельних ділянок у користування. Аналіз норм законодавства (ст.ст. 31, 116,118 ЗК України, ст.407,1218,1225 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про оренду землі», ст.19, 20, 23 Закону України «Про фермерське господарство») свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало так право. Також, позивачка пропустила строк позовної давності для звернення до суду з такими позовними вимогами, а саме [PERSON] помер [INFO] , загальна позовна давність становить 3 роки та сплинула у 2004 році. Проте, позивачка звернулась до суду через 19 років після смерті [PERSON] , знавши про порушення свого права ще у 2001 році. Зазначені обставини також є підставою для відмови у задоволенні позову. Представник третіх осіб [PERSON] та [PERSON] адвокат Лозінський М.В. подав до суду письмові пояснення, у яких простив відмовити у задоволенні позовних вимог. Зокрема, наголосив на тому, що позивачка вважає, що до складу її спадщини входить право постійного користування земельною ділянкою, та вона має право на таке спадкування у зв`язку з прийняттям постанови Великої Палати Верхового Суду від 23.06.2020 у справі №179/1043/16-ц, з чим не згодні. Законодавством, чинним на момент видачі [PERSON] державного акту на право постійного користування землею, було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набування правосуб`єктності селянського (фермерського) господарства як юридичної особи та зобов`язувало такого громадянина подати документи для державної реєстрації селянського (фермерського) господарства, використання ділянки без такої реєстрації не передбачено. Земельна ділянка для фермерського господарства в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Підставою для припинення права користування земельною ділянкою, яка була отримана громадянином для ведення СФГ виступає припинення діяльності вказаного фермерського господарства. У разі смерті засновника фермерського господарства правомочності щодо використання земельної ділянки залишаються за юридичною особою. Спадкувати можна права померлого засновника (члена) фермерського господарства, а не земельну ділянку. Оскільки за життя спадкодавець [PERSON] не створив та не зареєстрував фермерського господарство, до якого б увійшли всі права землекористувача, його спадкоємиця не може успадкувати право постійного користування на земельну ділянку. Представник позивачки в судовому засіданні просив позов задовольнити, з підстав, викладених у позовній заяві. Представник третіх осіб [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволення позову, з підстав, викладених у письмових поясненнях. Інші учасники процесув судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява та встановивши відповідні до них правовідносини, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі рішення Дунаєвецької ради народних депутатів від 29.11.2000 року №33, [PERSON] видано Державний акт на право постійного користування землею на земельну ділянку для ведення селянського (фермерського) господарства, площею 50,025 га (містить дві ділянки № [NUMBER] , площею 40,669 га та [NUMBER], площею 9,356 га), яка знаходиться на території Великожванчицької сільської ради, що підтверджується копією Державного акта серії ХМ №000243 від 05.02.2001. Даний акт зареєстровано у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №65. [PERSON] фермерського господарства не створив (вказаний факт сторонами не оспорюється) та помер [INFO] , позивачка є його дружиною, що підтверджується копіями свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] та свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . До майна [PERSON] , Дунаєвецькою державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу від 22.11.2001 під №1014-01. З матеріалів спадкової справи вбачається, що заповіту померлий не залишив, [PERSON] є єдиною спадкоємицею за законом першої черги, інші спадкоємці, які прийняли спадщину відсутні. Позивачка отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на автомобіль, трактор, земельну частку (пай), проте не здійснювала оформлення спадкових прав на право постійного користування земельною ділянкою для селянського (фермерського) господарства. За інформацією, викладеною у повідомленні нотаріуса Макаренко Т.Г. від 27.02.2023, роз`яснено, що Державний акт на право постійного користування землею, виданий на ім`я померлого не підтверджує права власності та не може бути залучений до матеріалів спадкової справи для видачі свідоцтва про право на спадщину. Згідно висновку судового експерта Власюка В.В. №824/021 від 11.11.2021, складеного на замовлення позивачки, на вирішення експерта поставлено наступні питання: 1) Яка конфігурація, проміри та площа земельної ділянки, що належала [PERSON] згідно Державного акта серії ХМ №00243 від 05.02.2001? 2)Чи входить на даний час земельні ділянки з кадастровими №6821880600:06:006:0020, №6821880600:06:006:0015, №6821880600:06:006:0016, №6821880600:06:006:0014, №6821880600:06:006:0003, №6821880600:06:006:0006, №6821880600:06:006:0005, №6821880600:06:006:0018, №6821880600:06:006:0013, №6821880600:06:006:0001, №6821880600:06:006:0017, №6821880600:06:006:0021, №6821880600:06:006:0010, згідно правовстановлюючих документів та документації і з землеустрою, до складу земельної ділянки, що належала [PERSON] , згідно державного акта серії ХМ №00243 від 05.02.2001? За змістом висновку, по першому питанню експерт зазначив, що земельна ділянка [PERSON] , загальною площею 50,025 га, складається з двох ділянок: № [NUMBER] , площею 40,669 га та № [NUMBER] , площею 9,356 га, які мають конфігурацію неправильних багатокутників. По другому питанню вказано, що земельні ділянки з кадастровими №6821880600:06:006:0020, №6821880600:06:006:0015, №6821880600:06:006:0016, №6821880600:06:006:0014, №6821880600:06:006:0003, №6821880600:06:006:0006, №6821880600:06:006:0005, №6821880600:06:006:0018, №6821880600:06:006:0013, №6821880600:06:006:0001, №6821880600:06:006:0017, №6821880600:06:006:0021, №6821880600:06:006:0010, згідно правовстановлюючих документів повністю або частково входять до складу земельної ділянки, що належала [PERSON] , згідно державного акта серії ХМ №00243 від 05.02.2001. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.10.2021, земельна ділянка з кадастровим №6821880600:06:006:0001, площею 20,8131 га з цільовим призначенням, для ведення фермерського господарства, перебуває у власності територіальної громади в особі Дунаєвецької міської ради, та знаходиться в оренді. З витягу з Державного земельного кадастру від 06.10.2020, та копії наказу ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 31.08.2020 №486-УБД вбачається, що земельна ділянка сільськогосподарського призначення, з кадастровим №6821880600:06:006:0013, яка знаходиться за межами населених пунктів Великожванчицької сільської ради, відведена [PERSON] (третя особа у справі). Відомості про реєстрацію права власності на вказану ділянку відсутні. З витягу з Державного земельного кадастру від 29.09.2020, та копії наказу ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 07.09.2020 №670-УБД вбачається, що земельна ділянка сільськогосподарського призначення, з кадастровим №6821880600:06:006:0004, яка знаходиться за межами населених пунктів Великожванчицької сільської ради, відведена [PERSON] (третя особа у справі). Відомості про реєстрацію права власності на вказану ділянку відсутні. З витягу з Державного земельного кадастру від 30.09.2020, та копії наказу ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 31.08.2020 №477-УБД вбачається, що земельна ділянка сільськогосподарського призначення, з кадастровим №6821880600:06:006:0006,яка знаходиться за межами населених пунктів Великожванчицької сільської ради, відведена [PERSON] (третя особа у справі). Відомості про реєстрацію права власності на вказану ділянку відсутні. З витягу з Державного земельного кадастру від 29.09.2020, та копії наказу ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 27.08.2020 №421-УБД вбачається, що земельна ділянка сільськогосподарського призначення, з кадастровим №6821880600:06:006:0003,яка знаходиться за межами населених пунктів Великожванчицької сільської ради, відведена [PERSON] (третя особа у справі). Відомості про реєстрацію права власності на вказану ділянку відсутні. З витягу з Державного земельного кадастру від 29.09.2020, та копії наказу ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 27.08.2020 №420-УБД вбачається, що земельна ділянка сільськогосподарського призначення, з кадастровим №6821880600:06:006:0005,яка знаходиться за межами населених пунктів Великожванчицької сільської ради, відведена [PERSON] (третя особа у справі). Відомості про реєстрацію права власності на вказану ділянку відсутні. З витягу з Державного земельного кадастру від 08.10.2020, та копії наказу ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 31.08.2020 №487-УБД вбачається, що земельна ділянка сільськогосподарського призначення, з кадастровим №6821880600:06:006:0016,яка знаходиться за межами населених пунктів Великожванчицької сільської ради, відведена [PERSON] , (третя особа у справі). Відомості про реєстрацію права власності на вказану ділянку відсутні. З витягу з Державного земельного кадастру від 06.10.2020, та копії наказу ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 01.09.2020 №516-УБД вбачається, що земельна ділянка сільськогосподарського призначення, з кадастровим №6821880600:06:006:0015,яка знаходиться за межами населених пунктів Великожванчицької сільської ради, відведена [PERSON] , (третя особа у справі). Відомості про реєстрацію права власності на вказану ділянку відсутні. З витягу з Державного земельного кадастру від 21.10.2020, та копії наказу ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 31.08.2020 №486-УБД вбачається, що земельна ділянка сільськогосподарського призначення, з кадастровим №6821880600:06:006:0020,яка знаходиться за межами населених пунктів Великожванчицької сільської ради, відведена [PERSON] , (третя особа у справі). Відомості про реєстрацію права власності на вказану ділянку відсутні. З витягу з Державного земельного кадастру від 06.10.2020, та копії наказу ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 31.08.2020 №485-УБД вбачається, що земельна ділянка сільськогосподарського призначення, з кадастровим №6821880600:06:006:0014,яка знаходиться за межами населених пунктів Великожванчицької сільської ради, відведена [PERSON] , (третя особа у справі). Відомості про реєстрацію права власності на вказану ділянку відсутні. З витягу з Державного земельного кадастру від 19.10.2020, та копії наказу ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 31.08.2020 №484-УБД вбачається, що земельна ділянка сільськогосподарського призначення, з кадастровим №6821880600:06:006:0018,яка знаходиться за межами населених пунктів Великожванчицької сільської ради, відведена [PERSON] , (третя особа у справі). Відомості про реєстрацію права власності на вказану ділянку відсутні. Матеріали справи не містять відомостей про осіб, яким здійснювалось відведення земельних ділянок за кадастровими №6821880600:06:006:0017, №6821880600:06:006:0021, №6821880600:06:006:0010. Вирішуючи заявлені позовні вимоги, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин, суд враховує наступне. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права, свободи від порушень і протиправних посягань. Нормами ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно положень ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь - яких порушень його прав на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, серед іншого, шляхом визнання прав. На час набуття [PERSON] у 2001 році, права постійного користування спірною земельною ділянкою, був чинний Земельний кодекс України від 18 грудня 1990 року(далі -ЗК України 1990 року), яким закріплено право колективної і приватної власності громадян на землю, зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (стаття 6). Положеннями ст. 7 ЗК України 1990 року передбачалося, що громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства із земель, що перебувають у державній власності, земля надавалася у постійне користування (без заздалегідь установленого строку). Стаття 22 ЗК України 1990 року встановлювала, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Так, документом, що підтверджував право [PERSON] на постійне користування земельною ділянкою, площею 50,025 га, призначеною для ведення селянського (фермерського) господарства, був державний акт на право постійного користування серії ХМ №000243 від 05.02.2001 року. Отже, ЗК України 1990 року передбачав право фізичних осіб набувати земельні ділянки у постійне користування (як окремий правовий титул) для ведення селянського (фермерського) господарства. Після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягало у 30-денний строк державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) й одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладання договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набувало статусу юридичної особи, одержувало печатку з його найменуванням і адресою, відкривало розрахунковий та інші рахунки в установах банку, вступало у відносини з підприємствами, установами та організаціями, визнавалося державними органами та органами місцевого самоврядування як самостійний товаровиробник при плануванні економічного і соціального розвитку регіону (частини перша та друга статті 9 Закону «Про селянське (фермерське) господарство»). З матеріалів справи слідує, що Державний акт на право постійного користування землею для ведення селянського (фермерського) господарства ХМ № 000243 видано [PERSON] [INFO] , а вже [INFO] він помер, не здійснивши державну реєстрацію фермерського господарства. В силу вимог ст. 524 ЦК Української РСР (чинного на час відкриття спадщини [PERSON] 25.03.2001 року) спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцем першої черги є, зокрема, дружина померлого. Дії, що свідчать про прийняття спадщини, визначені статтею 549 ЦК Української РСР, а саме визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зі спадкової справи вбачається, що єдиною спадкоємицею першої черги за законом, яка прийняла спадщину після померлого є позивачка, заповіту він не залишив. Обмежень щодо строку видачі свідоцтва про право на спадщину ЦК Української РСР не містить, як не містить таких обмежень і чинний ЦК України. Статтею 27 Земельного кодексу України (у редакції Закону від 08.06.2000, чинній на момент смерті [PERSON] ) передбачено вичерпний перелік підстав, для припинення права користування земельною ділянкою, якими є: 1) добровільна відмова від земельної ділянки; 2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; 3) припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства; 4) систематичне невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати строки, визначені договором оренди; 5) нераціональне використання земельної ділянки; 6) використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості грунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки; 7) використання землі не за цільовим призначенням; 8) невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб; 9) вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу. Вказана норма Земельного Кодексу не містить такої підстави для припинення права користування земельною ділянкою, як смерть землекористувача. 1 січня 2002 року набрав чинності Земельний кодекс України від 25 жовтня 2001 року, згідно з частиною першою статті 92 якого, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Вичерпний перелік осіб, які могли набувати земельні ділянки у постійне користування, був визначений у частині другій статті 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року. Фермерські господарства та фізичні особи до вказаного переліку не належали. 22 вересня 2005 року Конституційний Суд України ухвалив рішення N 5-рп/2005, згідно з яким вказав, що немає підстав визнавати неконституційною статтю 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, оскільки використання у ній терміна "набувають" (який означає "ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь") вказує на те, що ця стаття не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте в установлених законодавством випадках станом на 1 січня 2002 року до його переоформлення (абзац 11 пункту 5.3 мотивувальної частини вказаного рішення). Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 1 січня 2002 року, не втрачається внаслідок його непереоформлення користувачем, який за ЗК України від 25 жовтня 2001 року не є суб`єктом такого права. Статтею 141 Земельного кодексу України (у редакції Закону від 25 жовтня 2001 року), передбачено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини. Отже, у земельному законодавстві (як чинному на момент смерті [PERSON] так і з 01 січня 2002 року й до сьогодні) така підстава припинення права постійного користування земельною ділянкою, незалежно від її цільового призначення, як смерть громадянина - землекористувача відсутня. Право постійного користування земельною ділянкою, надане фізичній особі для ведення селянського (фермерського) господарства, може бути об`єктом спадкування, якщо зазначена особа до її смерті не змогла створити (зареєструвати) селянське (фермерське) господарство. Тільки у такому разі право постійного користування зазначеною ділянкою входить до складу спадщини у разі смерті цієї особи та може бути успадкованим лише для мети, для якої це право отримав спадкодавець. Означений висновок викладено у постанові ВП ВС від 23.06.2020 у справі № 179/1043/16-ц. Нормами 1268 ЦК України, визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на неї. Наявність судового спору щодо спадкового майна не припиняє право позивача як спадкоємця на спадкове майно, відповідно, не є перешкодою для захисту такого права в судовому порядку до моменту, поки судом не буде встановлено відсутність такого права. До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22.03.2023 № 463/6829/21. З врахуванням наведеного вище, доводи відповідача щодо пропуску строку позовної давності є помилковими, адже позивачка, прийнявши спадщину, за наявності підтвердженого права на спадкування щодо користування зазначеною вище ділянкою, не обмежена строком позовної давності для захисту такого права. Крім того, нормами ЦК України не передбачено можливості вирішення означеного питання у позасудовому порядку, оскільки механізм видачі свідоцтва про право на спадщину на право постійного користування земельною ділянкою не регламентовано нормами закону. Таким чином, позивачка має право на захист свого суб`єктивного цивільного права як землекористувача, шляхом визнання його в порядку спадкування, оскільки вона у встановленому законом порядку прийняла спадщину, а тому з часу відкриття спадщини має право володіння та користування спадковим майном, яке підлягає захисту. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що на час звернення до суду з позовом, в межах координат знаходження земельної ділянки [PERSON] , на підставі наказів ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області за серпень-вересень 2020 року, надано дозволи на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність фізичних осіб, вказаним ділянками присвоєно кадастрові номери. У постанові від 5 листопада 2019 року у справі N 906/392/18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з передбачених у статті 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року підстав, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою поза межами підстав, визначених у статті 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, є такими, що порушують це право. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття "майно" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації певного блага у внутрішньому праві країни. Згідно з Конвенцією, інші права та інтереси є активами, тому можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном". Звідси, право користування земельною ділянкою, отриманою громадянином - засновником для ведення селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства), є майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, право на яке підпадає під її захист. Таким чином, на правовідносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції та статтею 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право постійного користування землею (як різновид мирного володіння майном в розумінні Конвенції та як речове право, захищене статтею 41 Конституції України), а й обмежують у можливості припинити відповідне право. Отже, виданням ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області наказів про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність фізичних осіб в межах знаходження земельної ділянки [PERSON] , суперечить вимогам земельного законодавства, внаслідок чого відбулось втручання у право позивачки як спадкоємиці на мирне володіння своїм майном на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільно - процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідноіз ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З врахуванням викладеного вище, виходячи з заявлених позовних вимог, аналізу положень законодавства України та матеріалів справи, дослідивши докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що позов є обгрунтованим, позивачка має право на визнання за нею прав постійного користування земельною ділянкою як спадкоємиця, даний спір підлягає розгляду в судовому порядку, оскільки іншим шляхом його вирішити не можливо, задоволення позову забезпечить реальне відновлення майнових прав позивачки на земельну ділянку, а тому вказаний позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved