Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-17 00:00:00

Короткий виклад оставин справи [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом, у якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим приміщенням будинку [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що йому на підставі договору купівді-продажу 34/100 частини будинку належить домоволодіння [ADDRESS] . Згідно домової книги у вказаному будинку зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , який є дядьком його дружини та [PERSON] , який не є членом сім`ї жодного із співвласників спірного будинку. Вказано, що оскільки відповідач фактично не проживає і не проживав у вказаному будинку, відповідно й не оплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає, особистих речей в будинку немає. Зазначено, що факт реєстрації відповідача у спірному будинку створює позивачу перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належним майном. Враховуючи наведене, вважає, що [PERSON] у зв`язку з тривалою відсутністю за місцем реєстрації втратив право користування спірним житловим приміщенням, тому вимушений звернутися до суду із вказаним позовом. Процесуальні дії по справі, заяви учасників справи Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.12.2022 дану позовну заяву залишено без руху, та 26.12.2022 позивач усунув зазначені в ухвалі недоліки. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.01.2023 дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, про що повідомлено сторін. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.03.2023 задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про залучення до участі у справі третіх осіб. Залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] (адреса реєстрації: [ADDRESS] ) та [PERSON] ( [ADDRESS] ). Позивач та його представник у судове засідання 18.04.2023 не з?явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. При цьому, 18.04.2023 року до суду від представника позивача - адвоката Яцко В.Я. поступила заява, в якій просить розгляд справи провести без участі позивача та його представника за наявними матеріалами, також зазначено, що не заперечує щодо ухвалення заочного рішення. Третя особи [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином. Разом з тим, 05.04.2023 подали заяви, в яких зазначили що позовні вимоги [PERSON] підтримують в повному обсязі, просять такі задовольнити та справу розглянути за їх відсутності. Враховуючи подані заяви, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторони позивача та третіх осіб, що відповідає вимогам ч.3 ст. 211 ЦПК України. Відповідач у судове засідання 18.04.2023 повторно не з`явився, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом направлення судової повістки (конверт із судовою повісткою повернувся на адресу суду з відміткою «адресат відсутній»), про причини неявки суд не повідомив. При цьому, заяв про відкладення, розгляд справи за його відсутності, відзиву та заперечень не подавав. За наведеного, у відповідності до ч.1 ст.280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання, без повідомлення причин, не подав відзиву, та враховуючи відсутність заперечень сторони позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] , розмір частки 34/100, на підставі договору купівлі-продажу частини будинку, серія та номер: 808, виданий 30.11.2022, видавник: приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Куровська Н.Ю.; [PERSON] , розмір частки 36/100 на підставі договору купівлі-продажу частини будинку, серія та номер: 745, виданий 04.11.2022, видавник: приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Куровська Н.Ю. та [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності, розмір частки 30/100, на підставі свідоцтва про право на спадщину, 1-4365, 11.08.1992, Перша ужгородська держконтора. Вказане підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 325921720 від 15.03.2023. Крім того, з копії договору купівлі-продажу частини будинку від 30.11.2022 вбачається, що [PERSON] «Продавець» та [PERSON] «Покупець» уклали цей договір про таке: Продавець передає у власність Покупця (продає), а Покупець приймає у приватну власність (купує) 34/100 ч. будинку за номером [ADDRESS] , разом з надвірними будівлями і спорудами. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Куровською Н.Ю. (а.с. 3-4). Право власності на вказаних у договорі 34/100 ч. будинку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом № 316451858 від 30.11.2022 (а.с. 5). Згідно довідки про кількість зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №4989/13-21 від 08.12.2022 відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради, така видана [PERSON] , про те, що відповідно до відомостей реєстру територіальної громади за адресою: [ADDRESS] , станом на 08.12.2022 року зареєстровані такі особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 6). У матеріалах справи наявний Акт про фактичне місце проживання від 26.12.2022, який підписаний сусідами [PERSON] , [PERSON] , які своїми підписами підтвердили те, що за адресою: [ADDRESS] фактично не проживає з 2010 р. [PERSON] , 1979 р.н. Вказаний акт затверджено директором ТОВ «Наш-Добробут» Афанасьєв М.Ю. (а.с.18). Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.08.1992 р. спадкоємцями зазначеного в заповіті майна [PERSON] є [PERSON] . Спадкове майно на яке видано свідоцтво, складається з 30/100ч. домоволодіння, розташованого в [ADDRESS] . Вказане свідоцтво зареєстровано в реєстрі за № 1-4365. Вказане свідоцтво було зареєстровано в Ужгородському міжрайонному малому виробничому підприємстві технічної інвентаризації та 25.08.1992 року видано реєстраційне посвідчення (а.с. 19-20, 21). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №314306393 від 04.11.2022 [PERSON] на праві приватної власності належить 36/100 частки житлового будинкуза адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу частини будинку, серія та номер: 745, виданий 04.11.2022, видавник: приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Куровська Н.Ю. (а.с. 22) Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного висновку. Позиція суду та оцінка доводів За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ЦПК України). У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що згідно ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особамає право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Частиною 1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку (квартири) визначені у статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише за підстав, передбачених законом. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Крім того, згідно ч.1 статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно положення ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб і будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення будинку, квартири тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Оскільки відповідач не є членом сім`ї позивача і зареєстрований у спірному будинку з позивачем, то такий може втратити право на користування житлом з підстав захисту права власності (статті 383, 391 ЦК України). У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі N 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі N 753/481/15-ц (провадження N 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі N695/2427/16-ц, (провадження N 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі N523/12186/13-ц (провадження N 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Крім того, згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом, з матеріалів справи встановлено, що позивач є співвласником будинку [ADDRESS] . Відповідач є зареєстрований у спірному будинку, однак в такому не проживає з 2010 року, що підтверджується долученим до матеріалів справи актом про фактичне місце проживання від 26.12.2022, підписаним сусідами та затвердженим директором ТОВ «Наш-Добробут». Суду не було надано відомостей про те, що відповідачу чиняться перешкоди в користуванні спірним житлом. Доказів на підтвердження укладення між відповідачем та позивачем будь-яких договорів, на підставі яких за ним би зберігалося право користування спірним житлом надано не було, і таких не здобуто судом під час розгляду справи. Із змісту позовної заяви слідує, що реєстрація відповідача у спірному будинку належному позивачу на праві приватної спільної часткової власності порушує права останнього передбачені ст. ст. 317, 119, 321 ЦК України, а саме: перешкоджає вільному користуванню та розпорядженню майном. Стаття 7 Закону України № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначає, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Як убачається з вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи викладене, задоволення позову власника про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, і є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а рішення суду - підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. Суд, також враховує вимоги позивача про визнання припиненим права відповідача на користування житловим приміщенням на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Враховуючи, що припинення права користування відповідачем спірним будинком відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що відповідач не є членом сім`ї власника, не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і веде з ним спільне господарство, крім того, не проживає за зареєстрованим місцем проживання тривалий час та не надав суду доказів щодо правових підстав користування спірним житлом. З огляду на викладене, оцінивши докази по справі в їх сукупності, враховуючи вказані норми закону, те, що відповідач з 2010 року не проживає за місцем своєї реєстрації, судом під час розгляду не встановлено поважності причин його відсутності чи наявності домовленості між ним і власником житла щодо порядку користування спірним будинком, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та визнання відповідача таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням.

Outcome: approved