Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-19 00:00:00

у квітні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість у розмірі 235 000 доларів США. В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що 04.02.2016 року [PERSON] позичив у [PERSON] 235 000 доларів США, які зобов?язувався повернути у термін до 15.11.2018 року. Станом на час звернення до суду з позовом, грошові кошти не повернуто. Відповідачі перебувають у зареєстрованому шлюбі, грошові кошти отримувались у позику в інтересах сім?ї. 16.04.2020 року [PERSON] за договором відступлення передав право вимоги за договором позики [PERSON] . Оскільки, відповідачі свої зобов?язання за договором позики не виконали, грошові кошти, отримані у позику, не повернули, позивач, як новий кредитор, звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва Яровенко Н.О. від 08.05.2020 року матеріали цивільної справи передано до Голосіївського районного суду м. Києва для розгляду за підсудністю (т. 1 а.с. 12-13). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шевченко Т.М. від 09.10.2020 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків (т. 1 а.с. 27-28). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шевченко Т.М. від 26.10.2020 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження (т. 1 а.с. 32). 24.11.2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив до суду, в якому остання просила відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування заперечень зазначено про те, що з 29.10.2011 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, з березня 2019 року фактичні шлюбні стосунки припинено. Судове рішення про розірвання шлюбу набрало законної сили 18.11.2020 року. Відповідач [PERSON] зазначає, що не знайома ані з [PERSON] , ані з [PERSON] , згоди на отримання у позику її колишнім чоловіком грошових коштів, в тому числі письмову згоду щодо цінного майна, не надавала, про укладення [PERSON] договору позики не знала. Вказує, що відсутні докази того, що правочин був укладений в інтересах сім?ї і кошти використовувались відповідачами в інтересах їх сім?ї (т. 1 а.с. 39-43). 01.02.2021 року відповідач [PERSON] через свого представника адвоката Шаровка В.П. звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , в якому просив: - визнати недійсним договір позики між [PERSON] та [PERSON] , на підтвердження якого була видана боргова розписка від 04.02.2016 року внаслідок його фіктивності; - визнати недійсним договір про відступлення права вимоги, укладений 16.04.2020 року між [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 103-106). 01.02.2021 року до суду від представника відповідача [PERSON] адвоката Шаровка В.П. надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне. Представник відповідача зазначає, що [PERSON] ніяких коштів від [PERSON] не отримував та ніколи не був з ним знайомий. Розписку, на яку посилається позивач, була написана не у лютому 2016 року, а у травні 2019 року, і не на підтвердження отримання коштів у борг, а з метою полегшення вирішення спору, що виник між ним та його колишньою дружиною з приводу розірвання шлюбу та розподілу майна. [PERSON] вказує на фіктивність правочину. [PERSON] не мав в наявності таких грошових коштів у розмірі 235 000 доларів США, оскільки має незначний дохід. [PERSON] вважає, що став жертвою шахраїв, внаслідок чого звернувся із заявою про вчинення кримінального правопорушення до правоохоронних органів (т. 1 а.с. 135-137). 16.02.2021 року ухвалою суду, занесеною до журналу судового засідання, зустрічний позов [PERSON] прийнято до спільного розгляду з первісним (т. 1 а.с. 168-169). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 16.02.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про проведення судового засідання в режимі відеоконференції (т. 1 а.с. 171-172). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 08.06.2021 року у справі призначено судово-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, на вирішення якої постановлено наступні питання: чи виготовлено рукописний текст у той час, яким датований документ - розписка від 04.02.2016 року? у який період часу був виконаний рукописний текст у документі - розписці від 04.02.2016 року [PERSON] на ім?я [PERSON] .?(т. 1 а.с. 209-210). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26.07.2021 року поновлено провадження у справі (т. 2 а.с. 6). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15.09.2021 року у справі призначено судово-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, на вирішення якої постановлено наступні питання: чи виготовлено рукописний текст у той час, яким датований документ - розписка від 04.02.2016 року? у який період часу був виконаний рукописний текст у документі - розписці від 04.02.2016 року [PERSON] на ім?я [PERSON] .? (т. 2 а.с. 42-43). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 28.10.2021 року поновлено провадження у справі (т. 2 а.с. 49). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 30.11.2021 року у справі призначено судово-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, на вирішення якої постановлено наступні питання: чи виготовлено рукописний текст у той час, яким датований документ - розписка від 04.02.2016 року? у який період часу був виконаний рукописний текст у документі - розписці від 04.02.2016 року [PERSON] на ім?я [PERSON] .? (т. 2 а.с. 57-58). 19.06.2022 року до суду надійшов висновок експертів за результатами проведення судової технічної експертизи документів від 09.06.2022 № 21354/21-34/14493-14503/22-34 (т. 2 а.с. 74-88). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.06.2022 року поновлено провадження у справі (т. 2 а.с. 89). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.07.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача [PERSON] про проведення судового засідання в режимі відеоконференції (т. 2 а.с. 112-113). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26.10.2022 року закрито підготовче провадження (т. 2 а.с. 136). Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Матеріали справи містять копію розписки, датованої 04.02.2016 року, на якій наявний підпис [PERSON] , відповідно до змісту якої мовою оригіналу документу: «Я, [PERSON] даю цю розписку про [PERSON] , в тому, що я, [PERSON] отримав від [PERSON] у борг гроші у сумі 235 000 доларів США в інтересах сім?ї , а також для спільного відпочинку, придбання квартир, побутової техніки і проведення ремонту в придбаних квартирах. Позика є безвідсотковою. Зобов?язуюсь повернути позику в строк до 15.11.2018 року за місцем проживання: [ADDRESS] » (а.с. 3). 16.04.2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги за розпискою від 04.02.2016 року, за умовами якого [PERSON] відступив, а [PERSON] набув прав первісного кредитора, належних первісному кредитору згідно з розпискою від 04.02.2016 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , за якою первісний кредитор позичив боржнику [PERSON] 235 000 доларів США зі строком повернення 15.11.2018 року (т. 1 а.с. 4). Станом на час складення розписки від 04.02.2016 року, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що стверджується даними свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Дніпровським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві (т. 1 а.с. 5). Звертаючись до суду з первісним позовом, [PERSON] вказував на те, що, отримавши в інтересах сім?ї у позику грошові кошти у розмірі 235 000 доларів США, відповідач [PERSON] взяті на себе зобов?язання не виконав, позику не повернув. Звертаючись до суду із зустрічною позовною заявою, [PERSON] вказав, що розписка від 04.02.2016 року є фіктивною, складена ним, однак не у дату її написання для інших цілей, аніж отримання грошових коштів у позику, а саме - з метою вирішення питань, пов?язаних із розірванням шлюбу та розподілом майна між подружжям. У статті 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договору. Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути визнаний фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц (провадження№ 61-7418св18), та від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17 (провадження № 61-10789св18). Відповідач за первісним позовом [PERSON] у поданому зустрічному позові зазначив, що він дійсно писав боргову розписку, але не у лютому 2016 року, а у травні 2019 року; розписка написана не на підтвердження отримання грошей у борг, а внаслідок введення його в оману його знайомим [PERSON] , який пообіцяв йому сприяння у вирішенні його майнових проблем, що виникли через розлучення з дружиною (т. 1 а.с. 104). 19.06.2022 року до суду надійшов висновок експертів за результатами проведення судової технічної експертизи документів від 09.06.2022 № 21354/21-34/14493-14503/22-34 (т. 2 а.с. 74-88). Згідно вказаного висновку, записи в розписці від імені [PERSON] датованій 04.02.2016 року, виконані кульковою ручкою (ручками) спорядженою пастою (пастами) синьо-фіолетового кольору. В розписці від імені [PERSON] , датованій 04.02.2016 року, відсутні ознаки штучного зістарювання документа. У розписці від імені [PERSON] , датованій 0.02.2016 року, записи виконано у період часу липень 2016 року - вересень 2019 року. У розписці від імені [PERSON] , датованій 04.02.2016 року, записи виконано не у вказану в документі дату. Наявні в матеріалах справи докази у своїй сукупності свідчать про те, що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише доказом факту укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику. Доказів, які б свідчили про протилежне, судом не здобуто, як і не здобуто доказів на користь того, що всі учасники правочину не мали на меті настання юридичних наслідків, які випливають із договору позики. В оцінці умов договору про передачу грошових коштів за договором позики до його підписання сторонами судом враховано також правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19). Велика Палата Верховного Суду, досліджуючи питання змісту умов договору про передачу грошових коштів та правової природи подібного за змістом пункту договору, зробила наступні висновки:7.26. Щодо правової оцінки пункту 5 спірного договору як розписки Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що під розпискою на практиці, як правило, розуміється письмовий документ, який містить відомості про певні обставини, наприклад про отримання однією особою від іншої грошей, іншого майна тощо. Розписка у такому значенні є письмовим доказом згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 73 ГПК України; 7.34. Водночас відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення; 7.35. Тож положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші». Зважаючи на наведені висновки Великої Палати Верховного Суду, враховуючи умови договору про отримання позичальником суми позики, суд надходить до висновку, що сторони договору позики від 04.02.2016 року на власний розсуд визначили його умови, у яких підтвердили факт передачі суми позики від позикодавця позичальнику;належних та допустимих доказів, які б свідчили про безгрошовість договору позики від 04.02.2016 року, неотримання позичальником суми позики, [PERSON] в розпорядження суду не надано та матеріали таких доказів не містять. Таким чином, суд надходить до висновку про доведеність факту укладення договору позики та отримання [PERSON] у борг від [PERSON] грошових коштів у розмірі 235 000 доларів США, що підтверджується розпискою, датованою 04.02.2016 року, але складеною у інший час (у період часу липень 2016 року - вересень 2019 року), відтак суд надходить до висновку про виникнення між сторонами правовідносин, що ґрунтуються на договорі позики, зобов`язання за якими відповідач [PERSON] не виконав, у зв`язку з чимнаявні підстави для стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики. Відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Подібні положення містить і стаття 368 ЦК України. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує з частиною четвертою статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. За спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц, провадження № 14-72цс19. Суди повинні досліджувати, чи були отримані грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 20 лютого 2013 року у справі № 6-163цс12. Згідно з частинами першою - третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом не встановлено, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що грошові кошти, одержані за договором позики, [PERSON] використав у інтересах сім`ї колишнього подружжя [PERSON] . Вказана обставина зазначена і самим [PERSON] у поданому зустрічному позові, зокрема, останнім вказано, що боргова розписка складена з метою вирішення його майнових проблем, що виникли через розлучення з дружиною (т. 1 а.с. 104). Оскільки [PERSON] не довів того факту, що отримані ним як позика кошти були витрачені в інтересах сім`ї, відтак суд дійшов висновку про відсутність підстав для солідарного обов`язку [PERSON] з повернення грошових коштів за договором позики, укладеним між [PERSON] та [PERSON] . Судом встановлено, що згідно укладеного між сторонами договору, валюта позики визначена у доларах США. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Відтак, у справі встановлено, що відповідач договірні зобов`язання не виконав, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути на його користь суму неповернутих грошових коштів переданих за договором позики, тобто 235 000 доларів США, що відповідатиме вимогам статті 1046 ЦК України і статті 533 ЦК України. Питання про розподіл судових витрат слід вирішити в порядку ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial