Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-19 00:00:00

27 серпня 2021 року позивач [PERSON] в особі представника адвоката Гупала Р.М. звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 22.02.2018 між позивачем та відповідачем укладено договір позики № 22/02/18-7, згідно умов якого відповідач отримав від позивача в позику грошові кошти в сумі 197552,44 грн., що еквівалентно 7320 доларів США на момент укладання договору позики по курсу НБУ. Відповідач зобов`язався повернути позику до 22.06.2018 в сумі еквівалентній 7320 доларів США. Протягом 2018-2019 років відповідач зобов`язання з повернення позики виконав частково, повернувши позивачеві 15.04.2018 10000,00 грн., 25.12.2018 5000,00 грн. та 10.03.2019 8000,00 грн. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язання з повернення позики позивач був вимушений звернутися до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики у розмірі 852161,63 грн., з яких 174552,44\~грн. - сума основного боргу, 25851,15 грн - інфляційні збитки, 12897,72 грн. - три проценти річних від простроченої суми, 638860,32 грн пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання. Заочним рішенням суду від 27.05.2022 позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь позивача заборгованість за договором позики в розмірі 387852,87 грн., з яких 174552,00 грн. основний борг, 25851,15 грн. інфляційні збитки, 12897,72 грн. три проценти річних від простроченої заборгованості, 174552,00 грн. пеня. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Крім того, з відповідача на користь позивача стягнуто 3878,53 грн. судового збору, 25946,66 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою суду від 06.12.2023 вищезазначене заочне рішення скасоване, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, розпочато в справі підготовче провадження, призначено підготовче засідання, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи. 26.12.2022 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що виконання відповідачем зобов`язань за договором позики забезпечено заставою. У день укладення договору позики сторони також уклали договір застави транспортного засобу, згідно якого відповідач передав позивачеві в заставу транспортний засіб марки Kia моделі Optima з реєстраційним номером [NUMBER] , який належить відповідачеві на праві власності. Позивач звернув стягнення на належний відповідачеві транспортний засіб на підставі виконавчого напису нотаріуса, який перебуває на виконанні у приватного виконавця. На переконання представника відповідача, вищезазначене свідчить про намір позивача стягнути з відповідача одну й ту саму суму боргу двічі на підставі виконавчого напису нотаріуса та рішення суду. Крім того, позивач вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в позові. З огляду на вищевикладене, представник відповідача просить застосувати позовну давність до вимог позивача, про що ним подано відповідну заву (т. 2 а.с. 4). 02.01.2023 представником позивача подано відповідь на відзив (т. 2 а.с. 13 36), в якій останній, не заперечуючи фактів укладення між сторонами договору застави транспортного засобу, вчинення виконавчого напису та відкриття виконавчого провадження з його виконання, суду пояснив, що відповідач переховує від приватного виконавця предмет застави, що унеможливлює задоволення вимог позивача від реалізації предмета застави. Доводи відповідача про пропуск позивачем позовної давності є неспроможними, оскільки навіть за умови неприйняття судом до уваги доказів часткового виконання відповідачем зобов`язання з повернення позики 15.04.2018, 25.12.2018 та 10.03.2019, строки позовної давності продовжені на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). 09.01.2023 на адресу суду від представника позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 514646 грн. 33 коп., з яких 235897 грн. 46 коп. - сума основного боргу, розрахована позивачем за офіційним курсом долара США станом на день звернення до суду із заявою про зменшення розміру позовних вимог (т. 2 а.с. 54); 25851 грн. 15 коп. інфляційні збитки; 12897 грн. 72 коп. три проценти річних від простроченої суми; 240000 грн. 00 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання. Також в заяві про зменшення позовних вимог представник позивача просить суд стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 40132 грн. 32 коп. та витрати зі сплати судового з бору у розмірі 5146 грн. 46 коп., повернути позивачу надмірно сплачену суму судового збору. 22.02.2023 в підготовчому засіданні судом постановлено ухвалу про прийняття заяви представника позивача про зменшення позовних вимог, занесену секретарем судового засідання до протоколу судового засідання. 19.01.2023 представником відповідача подано до суду письмові заперечення на відповідь на відзив та заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій представник відповідача зазначила, що позивач здійснює стягнення за договором позики однієї і тієї ж суми в різні способи одночасно, а саме шляхом звернення стягнення на предмет застави в позасудовому порядку та шляхом звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, зобов`язання за яким забезпечено заставою, що суперечить приписам цивільного законодавства. Звернення стягнення на предмет застави виключає стягнення заборгованості за договором позики, зобов`язання за яким забезпечено заставою. Крім того, представник відповідача заперечує проти стягнення з відповідача пені, посилаючись на те , що позивачем пропущено строк позовної давності щодо неустойки, який сплив раніше введення на всій території України карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Позовні вимоги позивача, про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми не підлягають стягненню у відповідності до приписів п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України. Сума основної заборгованості за договором позики підлягає зменшенню на 31880,29 грн., стягнутих з відповідача у виконавчому проваджені з виконання заочного рішення суду від 27.05.2022,\~яке було\~скасоване ухвалою\~суду від\~06.12.2022.\~ 23.01.2023 представником позивача з використанням підсистеми «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (далі за текстом «підсистема Електронний суд») подано до суду додаткові пояснення у справі, в яких представник позивача виклав мотиви відхилення заперечень відповідача проти позовних вимог в цілому, вимог щодо стягнення неустойки, інфляційних втрат та трьох відсотків річних. Зокрема, представник позивача зазначає, що п. 15 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України не передбачає списання нарахованої кредитором неустойки та не позбавляє кредитора права на неустойку у період дії карантину. Доводи представника відповідача щодо неможливості стягнення з останнього інфляційних втрат та трьох процентів річних на підставі п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України представник позивача вважає неспроможними оскільки позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційні збитки та три проценти річних від простроченої суми за період, що передував введенню в Україні воєнного стану. 24.02.2023 представником позивача з використанням підсистеми «Електронний суд» подано до суду додаткові пояснення, в яких представник позивача виклав мотиви відхилення доводів представника відповідача про подвійне стягнення з відповідача заборгованості за договором позики, на підтвердження чого представником позивача подано до суду інформацію приватного виконавця, щодо стану виконання виконавчого напису нотаріуса, яким звернуто стягнення на предмет застави. Інших заяв по суті справи сторони до суду не подавали. Ухвалою суду від 23.01.2023 продовжено строк підготовчого провадження в справі на тридцять днів. Ухвалою суду від 06.03.2023 закрито підготовче провадження в справі та призначено справу до судового розгляду по суті, відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про витребування доказів та в задоволені заяви про поновлення процесуального строку на подання до суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. В судове засідання сторони не з`явилися. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача просила в задоволені позову відмовити у повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив. Також представники сторін звернулися кожний окремо до суду із заявами про намір подати докази про розмір понесених сторонами судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані сторонами докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 22.02.2018 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики № 22/02/18-7 (т. 1 а.с. 13-14), згідно умов якого позикодавець (позивач) передав у власність позичальника (відповідача) грошові кошти в сумі 197552,44 грн., що є еквівалентом 7320 доларів США, за курсом Національного Банку України, встановленим на моменту укладення даного договору, а відповідач зобов`язався повернути позику в гривнях в еквіваленті 7320 доларів США за курсом Національного Банку України на дату здійснення платежу не пізніше ніж через чотири місяці з моменту укладення договору, тобто до 22.06.2018. Сторони домовились, що позика є безпроцентною. У цей\~же день\~сторони уклали\~договір застави\~транспортного засобу,\~згідно умов\~якого позивач\~має право\~у разі\~невиконання відповідачем\~зобов`язання за\~договором позики\~ одержати задоволення переважно перед іншими кредиторами відповідача за рахунок заставленого майна транспортного засобу марки Kia моделі Optima з реєстраційним номером [NUMBER] (т. 2 а.с. 92, 93). Сторони дійшли з годи, що звернення стягнення на предмет застави може бути здійснено на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або шляхом позасудового звернення стягнення на предмет застави (п. 4 договору застави). Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно\~статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 3 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Позивач зобов`язання за договором позики виконав належним чином, що підтверджується розпискою відповідача про отримання грошових коштів від 22.02.2018 (т. 1 а.с. 15). Доказів повернення позики відповідачем суду не надано. Представник позивача у позовній заяві зазначив, що відповідач зобов`язання з повернення позики виконав частково: 15.04.2018 відповідач повернув позивачеві 10000,00 грн., 25.12.2018 5000,00 грн., 10.03.2019 8000,00 грн., на підтвердження чого представником позивача до позовної заяви додані фотокопії відповідних розписок (т. 1 а.с. 16-18). Проте, у заявах по суті справи та заявах про застосування позовної давності до вимог позивача представники відповідача заперечували вищезазначені обставини та просили суду не брати до уваги вищезазначені розписки, оскільки вони складені позивачем виключно для доведення в суді переривання перебігу строку позовної давності. Представник позивача в судовому засіданні повідомив, що він не може надати суду оригінали розписок від 15.04.2018, 25.12.2018, 10.03.2019, оскільки вони передавались відповідачеві. З огляду на вищевикладене, суд не бере до уваги вищезазначені розписки на підставі ч. 6 ст. 95 ЦПК України, та вважає встановленою ту обставину, що відповідач зобов`язання з повернення позики не виконав у повному обсязі. У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язання з повернення позики позивач звернувся до приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Шатернікової Т.М. із заявою про вчиненням виконавчого напису про звернення стягнення на предмет застави. 17.01.2020 зазначеним нотаріусом вчинено виконавчий напис № 3 про звернення стягнення на автомобіль марки Kia моделі Optima з реєстраційним номером [NUMBER] , що належить відповідачеві. 22.01.2020 приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Кудряшовим Д.В. відкрито виконавче провадження № 61039842 з виконання вищезазначеного виконавчого напису нотаріуса (т. 2 а.с. 87). З листа приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Кудряшова Д.В. від 23.02.2023 (т. 2 а.с. 182) вбачається, що транспортний засіб відповідача, на який було звернуто стягнення, виконавцем не був виявлений, у зв`язку із чим постановою виконавця від 28.01.2020 його було оголошено в розшук. Станом на 23.02.2023 місцезнаходження автомобіля не встановлено. Примусове виконання виконавчого напису № 3 від 17.01.2020 не здійснюється на підставі п. 10-2 розділу XIII Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до\~ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що у разі, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до частини першої\~статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України). Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У п. 10 договору позики сторони передбачили, що за несвоєчасне повернення позики (її чергової частини за графіком) позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю неустойку у розмірі 1% від суми займу за кожний календарний день існування простроченої заборгованості. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки\~може бути\~грошова сума\~(ч.\~1\~ст.\~551\~ЦК України). Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 ЦК України). Статтею 16 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених процесуальним законом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. ст.\~81,\~83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. З огляду на встановлені обставини, суд доходить висновку, що позов [PERSON] в частині стягнення з відповідача на її користь основного боргу за договором позики в розмірі 274\~646,33 грн., розрахованому позивачем станом на момент звернення до суду із заявою про зменшення розміру позовних вимог, інфляційних збитків в розмірі 25851,15 грн. та трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 12897,72 грн., розрахованих станом на 26.08.2021 виходячи з суми основної заборгованості 174552,44 грн., підлягають задоволенню у повному обсязі. Розрахунок вищезазначених позовних вимог, що міститься в заяві про зменшення розміру позовних вимог, представником позивача здійснено правильно, що не заперечувалося представником відповідача. Доводи представників відповідача про те, що позивач звернувшись до суду з вищезазначеними вимогами 27.08.2021 за межами строку позовної давності, судом відхиляються з огляду на те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 № 540-IX, який набрав чинності 02.04.2020, трирічний строк позовної давності було продовжено на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Також неспроможними є посилання представників відповідача на приписи п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України як на підставу відмови в позові в частині стягнення інфляційних збитків та трьох процентів річних від простроченої суми позики, оскільки розрахунок інфляційних втрат та трьох процентів річних здійснено позивачем за період з 11.03.2019 по 26.08.2021 (день, що передував дню звернення до суду з позовом), тобто за період, що передував введенню в Україні воєнного стану. Суд також відхиляє доводи представників відповідача про те, що звернення стягнення на предмет застави на підставі виконавчого напису нотаріуса позбавляє кредитора права звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, зобов`язання з повернення якої забезпечено заставою. Згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання (зокрема грошове) припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Звернення стягнення на предмет застави повинно задовольнити вимоги кредитора за основним зобов`язанням, і тільки в такому випадку ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК. Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Сама лише наявність виконавчого напису про звернення стягнення на предмет застави без повного задоволення вимог кредитора за рахунок коштів, виручених від реалізації\~предмета застави, не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення застави. Факт того, що переданий відповідачем в заставу транспортний засіб станом на момент ухвалення рішення судом не реалізований приватним виконавцем, сторонами не заперечувався та підтверджується листом приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Кудряшовим Д.В. від 23.02.2023 (т. 2 а.с. 182). Відповідно до частин 1 статті 26 Закону України «Про заставу» заставодавець має право в будь-який час до моменту реалізації предмета застави припинити звернення стягнення на заставлене майно виконанням забезпеченого заставою зобов`язання. Подібна норма закріплена також і у статті 28 спеціального Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», відповідно до якої звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження може бути припинене боржником або третьою особою шляхом виконання порушеного боржником забезпеченого обтяженням зобов`язання або тієї частини цього зобов`язання, виконання якої було прострочене, разом з відшкодуванням обтяжувачу витрат, понесених у зв`язку з пред`явленням вимоги та/або звернення стягнення. Отже, у разі виконання зобов`язання з повернення позики відповідач має право на припинення застави, зокрема шляхом визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Доводи представника відповідача по те, що сума основної заборгованості за договором позики підлягає зменшенню на 31880,29 грн., стягнутих з відповідача у виконавчому проваджені з виконання заочного рішення суду від 27.05.2022, яке було скасоване ухвалою суду від 06.12.2022, є такими, що не грубнуються на законі. Питання щодо повернення коштів, стягнутих на підставі заочного рішення, яке в подальшому було скасоване судом, має вирішуватися в порядку повороту виконання рішення, передбаченому ст. 444 ЦПК України, а не шляхом зменшення сум, що підлягають стягненню за цим рішенням. Питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони (ч. 5 ст. 444 ЦПК України). Проте, сторони з такими заявами до суду не зверталися. Разом з тим, доводи представника відповідача адвоката Огійченко Є.В. про те, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача неустойки за останні 12 місяців перед зверненням [PERSON] до суду з позовом (період з 26.08.2020 по 26.08.2021) задоволенню не підлягають, є обґрунтованими з огляду на наступне. Законом України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19» скасовано цивільну відповідальність (щодо сплати неустойки, штрафу, пені) за прострочення грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем) на період дії карантину або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину, тобто передбачено правило зворотної дії в часі положень цього Закону до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, щодо ненарахування штрафних санкцій під час дії карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 01 серпня 2020 року до 31 грудня 2020 року на території України карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 19 грудня 2020 року до 01 жовтня 2021 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». З огляду на приписи пункту 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, наведені постанови Кабінету Міністрів України, якими з 12 березня 2020 року установлено на всій території України карантин, що діяв протягом всього періоду, за який нараховується пеня, в задоволенні позову [PERSON] в частині стягнення пені задоволенню не підлягають. Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постановах від 16.12.2021 в справі № 922/4076/20, 25.10.2022 в справі № 916/183/22, 05.04.2023 в справі № 756/7895/21. З огляду на викладене, позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення неустойки суд залишає без задоволення. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Звертаючись до суду позовом, позивач сплатив судовий збір в розмірі 8521,62 грн. (т. 1 а.с. 32). В підготовчому засіданні представником позивача подано заяву про зменшення розміру позовних вимог з 852161,63 грн. до 514646,33 грн., та повернення надмірно сплаченого судового збору. Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.\~ Абзацем 3 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що у разі зменшення розміру позовних вимог питання щодо повернення суми судового збору вирішується відповідно до статті 7 цього Закону. Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог (п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір»). У випадках, установлених\~п. 1 ч. 1\~ст. 7 Закону України «Про судовий збір», судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми. Представники сторін до закінчення судових дебатів звернулися до суду із заявами про намір подати докази щодо розміру понесених сторонами витрат на правничу допомогу адвокатів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу судових витрат по сплаті судового збору в даному рішенні та призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати сторін на правничу допомогу адвокатів із встановленням сторонам строку для подання доказів щодо розміру понесених судових витрат.

Outcome: partial