Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка на земельну ділянку. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , який до дня смерті був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] . Після його смерті залишилось спадкове майно у вигляді земельної ділянки, площею 0,0700 гектарів, в межах, згідно з планом, що розташована за адресою: [ADDRESS] та призначена для будівництва і обслуговування зазначеного житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка належала спадкодавцю на підставі Державного акта про право приватної власності на землю, серії ДП 000000, виданого Нікопольською міською радою Дніпропетровської області від 30 березня 1997 року, кадастровий номер 1211600000:03:079:0142. До майна померлого [PERSON] в Другій Нікопольській державній нотаріальній конторі Дніпропетровської області відкрито спадкову справу № 370/2014, в якій зберігається її заява про видачу свідоцтва про право на спадщину, зареєстрована 09 вересня 2014 року за № 911. Заповіти від імені [PERSON] не посвідчувались, відповідно до Витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/ спадкові договори) № 38321696 від 09 вересня 2014 року. З приводу вищевикладеного, вона - єдина спадкоємиця за законом - звернулась до Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з метою оформлення своїх спадкових прав на землю, однак, отримала Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за № 718/02-31 від 30.03.2016 року у зв`язку з тим, що нею не надано нотаріусу оригіналу правовстановлюючого документа на земельну ділянку під будинком. Згідно з підпунктом 4.15 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу 1 цього Порядку на перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Вона є власником в цілому житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] , що розташований на вищевказаній земельній ділянці, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.12.2014 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Балашовою В.М. за номером 1-1354 в реєстрі нотаріальних дій (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 18121819 від 18.12.2014 року), що свідчить про той факт, що від спадщини вона ніколи не усувалась та фактично володіє і користується житловим будинком та обробляє земельну ділянку під належним їй будинком. Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Згідно зі ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набуваеться в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Кожна людина має право володіти майном як особисто, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. Відповідно до ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Статті 81, 131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Зазначене відповідає пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, роз`ясненням, що містяться в абз.З п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", а також позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленій у п.1 Інформаційного листа "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року. Відповідно до ч.1 ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ч.2 ст.1225 ЦК України, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності (або право користування) земельною ділянки, на якій вони розміщені. В силу ст.116 ЗК України, громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Статті 81, 131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Відповідно до законодавства, чинного на час укладення договору дарування, при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами до набувача від відчужувача автоматично переходило належне йому право власності (або право користування) земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди. Відповідно до положень статті 120 Земельного кодексу України, до набувача переходить право власності на земельну ділянку, на якій розміщені будівлі і споруди без зміни її цільового призначення та у розмірах, встановлених договором, а якщо договором цього не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на ту частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до правового висновку Верховного Суду, зазначеному у Постанові від 19.12.2018 року у справі № 674/1307/15-ц, наявність чинної і не оскаржуваної позивачем постанови про відмову у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно є додатковою перешкодою для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, оскільки законом не передбачений повторний розгляд питання, якщо перше вирішено по суті. У разі об`єктивних перешкод для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, суд не може відмовити особі у праві захистити такі права у судовому порядку. Відповідно до правового висновку Верховного Суду в Постанові від 22.09.2021 року у справі № 227/3750/19 зазначається, що, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Згідно висновку Верховного Суду в Постанові від 31.08.2020 року у справі № 350/1850/17, факт того, що особа (спадкодавець) за життя не оформила свого права на спадкове майно, не має правового значення для вирішення питання щодо наявності права на це майно у його спадкоємців, оскільки, відповідно до ч.3 ст.1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє права на спадщину. Відповідно до положень ст.ст.1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Вважає, що визнання за нею права власності на вищевказану земельну ділянку у порядку спадкування за законом не порушує права, свободи чи охоронювані законом інтереси інших осіб. За таких обставин й звернулась до суду. В судове засідання сторони не прибули, надали заяви про розгляд справи за своєї відсутності. Позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити (а.с.35). Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову не заперечувала, просила суд прийняти рішення згідно діючого законодавства (а.с.69). Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно зі ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Як встановлено судом, [INFO] помер чоловік позивачки [PERSON] (а.с.6). Після його смерті залишилось спадкове майно у вигляді земельної ділянки, площею 0,0702 гектарів, в межах, згідно з планом, що розташована за адресою: [ADDRESS] та призначена для будівництва і обслуговування зазначеного житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка належала спадкодавцю на підставі Державного акта про право приватної власності на землю, серії ДП, виданого Нікопольською міською радою Дніпропетровської області від 30 березня 1997 року, кадастровий номер 1211600000:03:079:0142 (а.с.12, 78). До майна померлого [PERSON] в Другій Нікопольській державній нотаріальній конторі Дніпропетровської області відкрито спадкову справу № 370/2014 (а.с.45), в якій зберігається заява позивачки про видачу свідоцтва про право на спадщину, зареєстрована 09 вересня 2014 року за № 911 (а.с.46). Заповіти від імені [PERSON] не посвідчувались (а.с.47). З приводу вищевикладеного, позивачка звернулась до Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з метою оформлення своїх спадкових прав на землю, однак, отримала Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за № 718/02-31 від 30.03.2016 року (а.с.67), у зв`язку з тим, що позивачкою не надано нотаріусу оригіналу правовстановлюючого документа на земельну ділянку під будинком. Згідно з підпунктом 4.15 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу 1 цього Порядку на перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Як встановлено в судовому засіданні, позивачка є власником в цілому житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] , що розташований на вищевказаній земельній ділянці, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.12.2014 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Балашовою В.М. за номером 1-1354 в реєстрі нотаріальних дій (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 18121819 від 18.12.2014 року) (а.с.12). Вона ніколи не усувалась та фактично володіє і користується житловим будинком та обробляє земельну ділянку під належним їй будинком. Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Згідно зі ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набуваеться в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Кожна людина має право володіти майном як особисто, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. Відповідно до ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Статті 81, 131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Зазначене відповідає пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, роз`ясненням, що містяться в абз.3 п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", а також позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленій у п.1 Інформаційного листа "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року. Відповідно до ч.1 ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч.1 ст.1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ч.2 ст.1225 ЦК України, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності (або право користування) земельною ділянки, на якій вони розміщені. В силу ст.116 ЗК України, громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Статті 81, 131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки, на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Відповідно до законодавства, чинного на час укладення договору дарування, при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами до набувача від відчужувача автоматично переходило належне йому право власності (або право користування) земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди. Згідно положень статті 120 Земельного кодексу України, до набувача переходить право власності на земельну ділянку, на якій розміщені будівлі і споруди без зміни її цільового призначення та у розмірах, встановлених договором, а якщо договором цього не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на ту частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до правового висновку Верховного Суду, зазначеному у Постанові від 19.12.2018 року у справі № 674/1307/15-ц, наявність чинної і не оскаржуваної позивачем постанови про відмову у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно є додатковою перешкодою для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, оскільки законом не передбачений повторний розгляд питання, якщо перше вирішено по суті. У разі об`єктивних перешкод для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, суд не може відмовити особі у праві захистити такі права у судовому порядку. Згідно правового висновку Верховного Суду в Постанові від 22.09.2021 року у справі № 227/3750/19 зазначається, що, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Відповідно до висновку Верховного Суду в Постанові від 31.08.2020 року у справі № 350/1850/17, факт того, що особа (спадкодавець) за життя не оформила свого права на спадкове майно, не має правового значення для вирішення питання щодо наявності права на це майно у його спадкоємців, оскільки, відповідно до ч.3 ст.1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє права на спадщину. Згідно положень ст.ст.1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За таких обставин, суд вважає, що визнання за позивачкою права власності на спірну земельну ділянку у порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка не порушує права, свободи чи охоронювані законом інтереси інших осіб. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved