Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-19 00:00:00

14.02.2023 позивач звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] , в якому просив встановити факт перебування у трудових відносинах із відповідачем на посаді водія автотранспортних засобів у період з 03 серпня 2022 року по 28 листопада 2022 року, стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] суму заробітної плати за час роботи водієм автотранспортних засобів з 03 серпня 2022 року по 28 листопада 2022 року в розмірі 19700 грн та вартість добових за час перебування позивача у відрядженнях у період з 03 серпня 2022 року по 28 листопада 2022 року в розмірі 151841 грн 01 коп. У судовому засіданні позивач позов\~підтримав та\~пояснив суду,\~що 3\~серпня 2022\~року влаштувався\~на роботу\~до ФОП\~ [PERSON] .\~Здійснював рейси\~за кордон,\~на підтвердження\~цього було\~подано документи,\~за якими\~позивач був\~зареєстрований в\~системі Шлях.\~Подання відомостей\~про позивача\~в дану\~систему здійснювався\~відповідачем ФОП\~ [PERSON] .\~Коли влаштовувся\~на роботу,\~всі домовленості\~і оформлення\~документів здійснював\~через [PERSON] .\~Ніяких сумнівів\~щодо цього\~не виникало,\~оскільки позивачу\~не було\~відомо,\~як саме\~в їх\~компанії відбувається\~розподіл службових\~обов`язків.\~Поспілкувавшись з\~іншими перевізниками\~даного ФОП,\~дізнався,\~що в\~них так\~само всю\~роботу координує\~ [PERSON] .\~Останній являвся\~власником автомобіля\~Вольво з\~номерними знаками\~ [NUMBER] ,\~яким керував\~позивач.\~Позивач з\~ [PERSON] обговорював\~розмір заробітної\~плати,\~надав йому\~трудову книжку,\~підписав і\~отримав трудовий\~договір,\~документи на\~транспортний засіб\~та вже\~2\~серпня 2022\~року поїхав\~в рейс.\~Підписали договір\~без присутності\~відповідача,\~на договорі\~стояли підпис\~і печатка\~ФОП [PERSON] .\~Один екземпляр\~отримав позивач,\~однак пізніше\~договір був\~залишений ним\~в автомобілі,\~який належав\~ [PERSON] .\~6\~вересня 2022\~року роботодавець\~попросив написати\~заяву про\~прийняття на\~роботу в\~фірму ПП\~ЛогістСервіс,\~власником якого\~являвся [PERSON] .\~Позивач \~написав таку\~заяву і\~поставив свій\~підпис власноруч.\~З наказом\~про прийняття\~на роботу\~в фірму\~ПП ЛогістСервіс\~позивача не\~ознайомлювали.\~Трудовий договір\~від 31\~жовтня 2022\~року,\~який приєднаний\~до матеріалів\~справи,\~позивач \~не підписував.\~ Отримавши\~довідку з\~Пенсійного фонду,\~дізнався,\~що був\~звільнений з\~роботи наступного\~дня за\~взаємною згодою\~сторін.\~Однак заяву\~на звільнення\~позивач не\~писав,\~перебував на\~той час\~в рейсі,\~на підтвердження\~чого,\~є виписаний\~штраф в\~Хмельницькій області\~8\~вересня.\~В рейсах\~з 3\~серпня по\~6\~жовтня позивач\~керував автомобілем\~Вольво з\~номерними знаками\~ [NUMBER] ,\~мав і\~користувався банківською\~картою [PERSON] ,\~яка належала\~ [PERSON] .\~В рейсі\~з 31\~жовтня по\~28\~листопада керував\~автомобілем Вольво\~з номерними\~знаками [NUMBER] ,\~користувався карткою\~Правексбанк,\~яка належала\~сину відповідача\~- [PERSON] .\~Витрати з\~карток здійснювались\~на заправку\~авто,\~купівлю запчастин.\~28\~листопада 2022\~року позивач\~повернувся з\~рейсу до\~ [PERSON] .\~Припинення діяльності\~відбулось в\~зв`язку з\~тим,\~що роботодавець\~відмовився сплатити\~заробітну плату\~за виконану\~роботу і\~запропонував завантажитись\~ще раз\~та з`їздити\~в \~рейс до\~ [PERSON] .\~На цю\~пропозицію позивач\~не погодився.\~Спілкування постійно\~проходило в\~телефонному режимі,\~оскільки [PERSON] \~часто перебував\~за межами\~міста.\~Транспортний засіб\~ [PERSON] позивач\~залишив на\~парковці,\~всі документи на транспортний засіб передав його партнеру по бізнесу [PERSON] . Забравши трудову книжку, стало відомо, що жодних записів про працевлаштування ФОП [PERSON] не вносив. В грудні 2022 року звертався в Головне управління держпраці в Чернігівській області з приводу того, що працював, проте не був офіційно працевлаштований ФОП [PERSON] . На консультації повідомили, що на період воєнного стану перевірки не здійснюються. Представник позивача просив позов задовольнити. Пояснив суду, що 03 серпня 2022 року позивача було прийнято на роботу ФОП [PERSON] на посаду водія. До кола його трудових обов`язків входило здійснення вантажних перевезень за дорученням відповідача як в межах території України, так і за кордоном. З відомостей про трудову діяльність з реєстру ПФ вбачається, що [PERSON] було прийнято на роботу до ПП «Логістсервіс» з 07.09.2022 року і 08.09.2022 року звільнено за взаємною згодою сторін. При цьому, зазначається, що саме позивач написав заяву на звільнення, хоча це було неможливо, оскільки він перебував в той час в рейсі. Звертає увагу на те, що жодного підпису в наказі про прийняття на роботу з боку позивача не мається, тобто даний наказ до [PERSON] не було доведено. Загалом не оформлення трудових відносин з працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, перешкоджають реалізації права працівника на працю, а також права на соціальний захист у випадку безробіття, у разі нещасного випадку на виробництві. При цьому, вже після ніби-то прийняття та ніби-то звільнення з роботи з ПП «Логістсервіс» позивач продовжував виконувати свої службові обов`язки на транспортному засобі, який належить [PERSON] та перетинати кордон України згідно заявок до системи «Шлях» безпосередньо від ФОП [PERSON] . Зі слів відповідача, між ПП «Логістсервіс» та ФОП [PERSON] було укладено договір суборенди транспортних засобів з водієм зі строком дії в один рік. ПП «Логістсервіс» в договоі виступає в якості орендаря, а ФОП [PERSON] в якості суборендаря. Обставини справи вказують на те, що первинного договору взагалі не існує, оскільки транспортні засоби, зазначені в договорі суборенди належать на праві власності [PERSON] , отож [PERSON] мав укласти з ПП «Логістсервіс» договір оренди в письмовій нотаріальній формі, укласти такий договір відповідач з ПП «Логістсервіс» не міг, оскільки нотаріальну форму вже неможливо укласти, тому не даючи основний договір оренди відповідач надає тільки похідний від нього у простій письмовій формі. За весь час роботи у ФОП [PERSON] позивач здійснив три рейси, проте жодного разу не отримав заробітної плати. Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову та пояснив, що між фізичною особою підприємцем [PERSON] , як роботодавцем, та [PERSON] , як працівником, будь-яких трудових договорів ніколи не укладалось, а відтак і будь-яких трудових відносин ніколи не виникало. Відповідно, у ФОП [PERSON] не виникало й обов`язку сплачувати [PERSON] заробітну плату. Позивач проти тверджень про відсутність укладеного між сторонами трудового договору жодним чином не заперечує, а навпаки вказує на те, що трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 31.10.2022 р., копію якого додано до позовної заяви, у позивача мається лише у формі копії, його було надано іншим працівником ФОП [PERSON] .. [PERSON] дійсність підпису [PERSON] не перевіряв, а підпис позивачу у вказаному договорі також не належить. Підставою виплати заробітної плати є наявність трудових відносин між сторонами, які в свою чергу виникають шляхом укладення між сторонами трудового договору. Однак, матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] писав заяву про прийняття на роботу на ім`я ФОП [PERSON] , надавав відповідачу трудову книжку та інші обов`язкові документи, отримував наказ ФОП [PERSON] про прийняття на роботу, укладав з відповідачем трудовий договір. Тобто, позивач фактично усвідомлював відсутність оформлення трудових відносин з відповідачем, а отже й погоджувався з цим. Більш того, під час судового засідання, яке відбулося 12.04.2023 р., [PERSON] особисто повідомив суду, що при прийнятті на роботу спілкувався лише з [PERSON] власником транспортних засобів, якими керував позивач. В рейси позивача відправляв [PERSON] , про гроші домовлявся також з [PERSON] . 3 ФОП [PERSON] з цього приводу не спілкувався. Заяву про прийняття на роботу писав на ім`я ФОП [PERSON] , але передавав її через [PERSON] . У позивача примірник цієї заяви відсутній. Пов`язані із виконанням рейсів документи та транспортні засоби після завершення рейсів здавав [PERSON] . Під час виконання рейсів здійснював усі необхідні для того платежі, зокрема по оплаті пального, у період з 03.08.2022 р. до 06.10.2022 р. з банківської картки [PERSON] , а у період з 31.10.2022 р. до 28.11.2022 р. - з банківської картки сина відповідача [PERSON] . В своєму позові [PERSON] щодо позовної вимоги про стягнення добових за час перебування у відрядженні стверджує, що 03.08.2022 р., 07.09.2022 р. та 31.10.2022 р. був направлений ФОП [PERSON] у відрядження, в ході яких він перебував за кордоном. Враховуючи, що робота водія автотранспортного засобу постійно проводиться у дорозі і по іншому виконуватись не може, а його робочим місцем є місце за кермом транспортного засобу, виконання такою особою в рамках трудових обов`язків як у межах території України, так і за кордоном будь-якого рейсу з перевезення вантажу не є поїздкою працівника поза місцем його постійної роботи, а тому й службовим відрядженням вважатися не може. Не зважаючи на викладене, позивачем не надано суду жодного виданого ФОП [PERSON] наказу, яким він нібито направляв [PERSON] у яке-небудь службове відрядження. Сума добових визначається в разі відрядження: у межах України та країн, в`їзд громадян України на територію яких не потребує наявності візи (дозволу на в`їзд), згідно з наказом про відрядження та відповідними первинними документами. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно ч. 2 ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Як зазначено в ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку (у разі наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я, відповідний військово-обліковий документ та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В силу приписів ч. 1 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Як зазначено в ст. 1 Закону України «Про професійний розвиток працівників», працівником є фізична особа, яка працює за трудовим договором (контрактом) на підприємстві, в установі та організації незалежно від форми власності та виду діяльності або у фізичної особи, яка відповідно до законодавства використовує найману працю. Згідно ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. З наведених норм чинного законодавства України вбачається, що трудові відносини між працівником і роботодавцем виникають на підставі укладеного між ними трудового договору, за яким працівник зобов`язаний виконувати роботу, визначену договором, а роботодавець у свою чергу зобов`язаний виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати необхідні для виконання роботи умови праці, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Як встановлено судом, 06.09.2022 [PERSON] подав на ім`я директора Приватного підприємства «Логістсервіс» письмову заяву, у якій просив прийняти його на постійній основі на посаду водія вантажного транспорту з 07.09.2022 р. ПП «Логістсервіс» зареєстровано 15.08.2011 р. за адресою [ADDRESS] , код ЄДРПОУ 37804534. Власником та директором ПП «Логістсервіс» є [PERSON] . 06.09.2022 директор ПП «Логістсервіс» видав наказ № 1/9, яким прийняв на постійній основі [PERSON] на посаду водія вантажного транспорту з 07.09.2022 року. 06.09.2022 року повідомлення про прийняття працівника [PERSON] на роботу було подано до Головного управління ДПС у Чернігівській області. Доказами, що підтверджують наведені обставини, є заява [PERSON] від 06.09.2022 р., наказ директора ПП «Логістсервіс» від 06.09.2022 р. № 1/9, повідомлення ПП «Логістсервіс» від 06.09.2022 р. про прийняття працівника на роботу / укладення гіг- контракту та квитанція ГУ ДПС у Чернігівській області № 2 від 06.09.2022 року. Позивачем до позовної заяви додано копію трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 31.10.2022 р., який ніби-то був укладений між ФОП [PERSON] , як Фізичною особою, та [PERSON] , як Працівником. Проте, як встановлено судом, даний договір між сторонами ніколи не укладався і не підписувався, що визнав в судовому засіданні позивач та повідомив суду, що підпис в даному договорі йому не належить та він його не вчиняв. Оригінал даного документа у позивача відсутній. 01.08.2022 між ПП «Логістсервіс», як Орендарем, та ФОП [PERSON] , як Суборендарем, укладено договір суборенди транспортних засобів з екіпажем (водієм), відповідно до умов якого Орендар зобов`язується передати Суборендарю в тимчасове платне володіння та користування вантажні автомобілі, визначені у цьому Договорі (далі йменується - "автомобілі"), а також зобов`язується забезпечити своїми силами керування ними, а Суборендар зобов`язується прийняти в тимчасове володіння та користування автомобілі під керуванням екіпажу (водія) Орендаря і зобов`язується сплачувати Орендарю суборендну плату. В п. 1.2 цього договору зазначено, що під автомобілями розуміються: Вантажний автомобіль марки: Volvo, державний номер: [NUMBER] , із напівпричепом марки SCHMITZ, державний номер [NUMBER] ; Вантажний автомобіль марки: Volvo, державний номер: [NUMBER] , із напівпричепом марки SCHMITZ, державний номер [NUMBER] . В п. 6.1 цього договору зазначено, що Орендар за цим Договором зобов`язується: Забезпечувати своїми силами керування автомобілями і їх технічну експлуатацію відповідно до цілей суборенди, зазначених у пункті 2 Договору. Забезпечити відповідність екіпажу (водія) і його кваліфікації до вимог звичної практики експлуатації транспорту цього виду та умов Договору. Нести витрати з оплати праці екіпажу (водія), а також витрати на його утримування. Екіпажем (водієм) є працівник Орендаря. Згідно ч. 2 ст. 798 Цивільного кодексу України договором найму транспортного засобу може бути встановлено, що він передається у найм з екіпажем, який його обслуговує. Як зазначено в ч. 1 ст. 805 Цивільного кодексу України, управління та технічна експлуатація транспортного засобу, переданого у найм з екіпажем, провадяться його екіпажем. Екіпаж не припиняє трудових відносин з наймодавием. Витрати на утримання екіпажу несе наймодавецъ. В свою чергу, до складу екіпажу, який керував транспортними засобами, які ПП «Логістсервіс» передало в суборенду ФОП [PERSON] входив [PERSON] . При цьому, не зважаючи на те, що транспортні засоби перебували у ФОП [PERSON] в суборенді, і ФОП [PERSON] виконував на них перевезення вантажів в якості перевізника, але оскільки вони були передані в суборенду з екіпажем позивач [PERSON] в силу приписів ч. 1 ст. 805 Цивільного кодексу України не припиняв трудових відносин із ПП «Логістсервіс», а відтак і витрати на його утримання мало нести саме ПП «Логістсервіс», а не відповідач. Згідно ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 799 Цивільного кодексу України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Однак, в силу приписів ст. 51 Цивільного кодексу України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. В постанові Верховного Суду від 18.11.2022 р. у справі № 824/1298/18-а суд вважав за необхідне зазначити, що договір найму транспортного засобу, укладений між фізичними особами-підприємцями, є правомочним і не потребує додаткового нотаріального посвідчення, оскільки дані суб`єкти здійснюють свою діяльність з метою одержання прибутку та зареєстровані відповідно до закону як підприємці. Отже, положення частини другої статті 799 Цивільного кодексу України, відповідно до якого договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки поняття фізичної особи-підприємця та юридичної особи у цих правовідносинах є однаковими. Таке правозастосування відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 18 грудня 2012 року у справі № 14/5025/1982/11, який має враховуватися при застосуванні норм права у подібних правовідносинах. З огляду на ці положення, [PERSON] у разі укладення трудового договору із ФОП [PERSON] повинен був дотриматись умов, необхідних для укладення трудового договору, а саме писати на ім`я ФОП [PERSON] заяву про прийняття на роботу, подати відповідачу паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, відповідний військово - обліковий документ. Проте позивачем не було надано суду беззаперечних доказів того, що [PERSON] писав заяву про прийняття на роботу на ім`я ФОП [PERSON] , надавав відповідачу трудову книжку та інші обов`язкові документи, отримував наказ ФОП [PERSON] про прийняття на роботу, укладав з відповідачем трудовий договір. Таким чином, позивач фактично усвідомлював відсутність оформлення трудових відносин з відповідачем, а отже й погоджувався з цим. Встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу. Проте, з наданих позивачем матеріалів не можливо встановити виконання ним трудових функцій у ФОП [PERSON] , його підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку відповідача, забезпечення останнім позивачу умов праці та виплати винагороди за виконану роботу. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 07.08.2019 р. у справі № 522/4807/15-хд та від 13.04.2020 р. у справі № 344/2293/19. Надані в судовому засіданні пояснення позивача [PERSON] , що при прийнятті на роботу спілкувався лише з [PERSON] - власником транспортних засобів, якими здійснював керування, домовлявся про рейси та використані кошти після їх завершення, написання заяви про прийняття на роботу, яку передавав через [PERSON] , також спростовують перебування позивача в трудових відносинах з відповідачем. Таким чином, суд доходить обґрунтованого висновку, що між Фізичною особою - підприємцем [PERSON] , як роботодавцем, та [PERSON] , як працівником, будь-яких трудових договорів ніколи не укладалось, а відтак і будь-яких трудових відносин ніколи не виникало, а тому відповідно, у ФОП [PERSON] відсутній обов`язок сплачувати [PERSON] заробітну плату. Згідно ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» водієм є особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка. Згідно п. 1.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 р. № 1306, водієм є особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі; Згідно п. 1.5 Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 р. № 340, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14.09.2010 р. за № 811/18106, робочим місцем водія є місце за кермом транспортного засобу або місце, де він здійснює виконання своїх обов`язків, визначених трудовим договором. Як зазначено в п. 1 розділу І Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 р. № 59, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 31.03.1998 р. за № 218/2658, службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника державного органу (поїздка державного службовця - за розпорядженням керівника державної служби), підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства). З огляду на наведене, враховуючи, що робота водія автотранспортного засобу постійно проводиться у дорозі, а його робочим місцем є місце за кермом транспортного засобу, виконання такою особою в рамках її трудових обов`язків яку межах території України, так і за кордоном будь-якого рейсу з перевезення вантажу не є\~поїздкою працівника\~поза місцем\~його постійної\~роботи, а тому й службовим відрядженням вважатися не може. Наведене також підтверджується листом Міністерства фінансів України від 16.02.2017 р. № 31-08030-16-10/4313 «Про службові відрядження», у якому чітко з посиланням на вказану вище інструкцію зазначено, що згідно з вказаною Інструкцією службові поїздки працівників, постійна робота яких проходить у дорозі або має роз`їзний (пересувний) характер, не вважаються відрядженнями, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором, трудовим договором (контрактом) між працівником і власником (або уповноваженою ним особою / керівником). Згідно п. 1 розділу II Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон направлення працівника підприємства у відрядження здійснює керівник цього підприємства або його заступник (направлення у відрядження державного службовця здійснює керівник державної служби) і оформлює наказом (розпорядженням),\~у якому\~зазначаються мета\~виїзду,\~завдання (за\~потреби),\~пункт призначення\~(місто\~або міста\~призначення,\~інші населені\~пункти,\~найменування підприємства,\~установи або\~організації,\~куди відряджається\~працівник),\~строк (дата\~вибуття у\~відрядження та\~дата прибуття\~з відрядження),\~джерело фінансового\~забезпечення витрат\~на відрядження,\~а також\~за потреби\~інші ключові\~моменти (вид\~транспорту,\~інформація про\~додаткові обмеження\~щодо сум\~та цілей\~використання коштів,\~наданих на\~відрядження,\~у разі\~їх встановлення\~керівником),\~після затвердження\~кошторису витрат. У разі направлення працівника підприємства у службове відрядження за запрошенням подається його копія та за наявності програма заходів. Позивачем не\~надано суду\~жодного виданого\~ФОП [PERSON] \~наказу,\~яким підтверджується\~ направлення\~ [PERSON] \~у службове\~відрядження.\~В свою\~чергу,\~позивач не\~надав суду\~й жодних\~доказів встановлення\~йому будь-яких\~надбавок до\~тарифних ставок\~і посадових\~окладів працівникам,\~робота яких\~постійно проводиться\~в дорозі\~або має\~роз`їзний (пересувний)\~характер. Згідно\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням вищевикладеного, суд доходить обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову позивачу в повному обсязі.

Outcome: dismissed