Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Територіальної громади в особи Київської міської ради, третя особа: Приватний нотаріус Чернігівського районного нотаріального округу Чернігівської області Ткаченко Наталія Володимирівна, [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом, в якому просить визнати за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом право власності на квартиру [ADDRESS] . Позов обґрунтований тим, що [INFO] померла рідна сестра позивача - [PERSON] . Після смерті рідної сестри позивача, після неї залишилось спадкове майно у вигляді квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Дане майно було успадковане матір`ю позивача - [PERSON] . Однак, [INFO] померла [PERSON] . Відповідно, після її смерті, відкрилась спадщина на вищевказану квартиру. 28 січня 2016 року, з метою оформлення вищевказаної спадщини, позивач звернувся до приватного нотаріуса Чернігівського районного нотаріального округу Чернігівської області Ткаченко Наталії Володимирівни та подав заяву про прийняття спадщини. Втім, у зв`язку з відсутністю у Позивача правовстановлюючого документу на квартиру, 09 серпня 2021 року йому відмовлено нотаріусом Ткаченко Н.В. у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповіт1ом. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2021 року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Також даною ухвалою витребувано від Приватного нотаріуса Чернігівського районного нотаріального округу Чернігівської області Ткаченко Наталії Володимирівни (вул. Зайцева, 51, м. Остер, тЧернігівська область, 17044) копії матеріали спадкової справи № 9/2016 відносно майна померлої [INFO] [PERSON] , та витребувано у Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Харченко Лариси Володимирівни (бул. Івана Лепсе, 10, м. Київ, 03065) копії матеріали спадкової справи № 9/2015 відносно майна померлої [INFO] [PERSON] . Матеріали вищевказаних спадкових справи надійшли на адресу суду. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 вересня 2022 року залучено до участі у справі третю особу - [PERSON] . Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 01 грудня 2022 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 09 березня 2023 року в задоволенні клопотання третьої особи [PERSON] про зупинення провадження по справі - відмовлено. 02 грудня 2022 року від Приватного нотаріуса Чернігівського районного нотаріального округу Чернігівської області Ткаченко Наталії Володимирівни надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та прийняття рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених у змісті позовної заяви та просив їх задовольнити. Представник Територіальної громади в особи Київської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Правом подання відзиву на позовну заяву не скористався. Третя особа [PERSON] та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову в повному обсязі та посилалися на те, що третя особа [PERSON] має право користуватися та розпоряджатися спірною квартирою, яка в свою чергу на думку третьої особи була придбана в преріод шлюбу зі спадкодавицею та є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, в судовому засіданні [PERSON] зазначав що оригінали правовстановлючих документів на спірну квартиру [ADDRESS] знаходяться у нього та він є належним власником спірного майна, таким чином повністю заперечує факт передачі вказаної квартири позивачу, як спадкоємцю та визнання за останнім права власності на дане майно в порядку спадкування за заповітом. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини і відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. В судовому засіданні встановлено, що згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 26 грудня 1996 року, виданого Групової приватизації Управління справами Верховної ради України, квартира [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] . [PERSON] є рідною сестрою позивача, що підтверджується копією свідоцтва про народження та матеріалами спадкової справи долученої до матеріалів позовної заяви. З інформаційної довідки від 10 листопада 2015 року, виданої Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське бюро технічної інвентаризації» вбачається, що квартира [ADDRESS] , належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 грудня 1996 року, виданого Групової приватизації Управління справами Верховної ради України 26 грудня 1996 року та зареєстрованого в Бюро 09 січня 1997 року за реєстровим № 5477. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві [PERSON] , померла у місті Києві [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис № 1522. 17 жовтня 2015 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Харченко Л.В. із заявою про прийняття спадщини. У заяві зазначається: « [INFO] померла моя дочка - [PERSON] , яка постійно мешкала за адресою: [ADDRESS] . Цією заявою я приймаю спадщину після смерті гр. [PERSON] ... Інших спадкоємців, в тому числі передбачених ст. 1241 Цивільного кодексу України немає. На день смерті померла в шлюбі не перебувала.» Таким чином, [PERSON] прийняла спадщину після смерті доньки [PERSON] , яка складається з квартири [ADDRESS] . Згідно із заповітом від 29 вересня 2015 року, посвідченим секретарем Крехаївської сільської ради Козелецького району Чернігівської області Романченко Л.М., зареєстрованим в реєстрі за № 18, [PERSON] на випадок своєї смерті усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі те що належатиме їй на день смерті і на що вона за законом матиме право. заповідала позивачу [PERSON] [INFO] . Заповіт на день смерті спадкодавця не змінений і не скасований. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Виконавчим комітетом Крехаївської сільської ради Козелецького району Чернігівської області, [PERSON] померла у с. Крехаїв, Козелецького району Чернігівської області [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис № 31. 19 грудня 2015 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Харченко Л.В. із заявою про прийняття спадщини. У заяві зазначається: « [INFO] померла моя мати [PERSON] , [INFO] ... Я, [PERSON] , цією заявою я приймаю спадщину після смерті матері гр. [PERSON] ... Інших спадкоємців, в тому числі передбачених ст. 1241 Цивільного кодексу України, немає. На день смерті померла в шлюбі не перебувала.». Постановою Приватного нотаріуса Чернігівського районного нотаріального округу Чернігівської області Ткаченко Наталії Володимирівни від 09 серпня 2021 року позивачу [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] , оскільки спадкоємцем не надано оригіналу правовстановлюючого документу, який б підтверджував право власності спадкодавця на дану квартири. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу; право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до частин першої, третьої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно із підпунктами 4.14, 4.15, 4.18 пункту 4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. З матеріалів спадкової справи № 9/2016, виданої на ім`я померлої [INFO] [PERSON] , вбачається, що позивач у строк встановлений статтею 1270 ЦК України, звернувся до Приватного нотаріуса Чернігівського районного нотаріального округу Чернігівської області Ткаченко Наталії Володимирівни із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері - [PERSON] У видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом нотаріусом йому було відмовлено, оскільки ним не надано правовстановлюючого документа, що посвідчує право власності спадкодавця на належну їй квартиру [ADDRESS] . За нормою частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини другої статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі статтею 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право власності на спадщину на нерухоме майно, тобто заміна власника майна, що підлягає державній реєстрації, неможлива без перереєстрації права власності. Тому свідоцтво про право на спадщину є обов`язком, коли об`єктом спадкування є нерухоме майно, що підлягає обов`язковій державній реєстрації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (абзац 3 частини другої статті 331 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право на нерухоме майно, які підлягають державні реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Положеннями пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам розяснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З наданих доказів встановлено, що спадкодавиця за життя залишила заповіт, яким розпорядилася належним їй майном на випадок смерті на користь свого сина - [PERSON] , якому заповідала усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі те що належатиме їй на день смерті і на що вона за законом матиме право. Позивач є спадкоємцем за заповітом, у визначений законом строк звернувся за прийняттям спадщини до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом. Оскільки нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірну квартиру через відсутність правовстановлюючих документів, то позивач позбавлений можливості набуття права власності на вказане спадкове майно у позасудовому порядку. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до Територіальної громади в особи Київської міської ради, третя особа: Приватний нотаріус Чернігівського районного нотаріального округу Чернігівської області Ткаченко Наталія Володимирівна, [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом. Разом з тим. щодо тверджень третьої особи [PERSON] та його представника в судовому засіданні, про право [PERSON] користуватися та розпоряджатися спірною квартирою, яка в свою чергу була придбана за преріод шлюбу з донькою позивача та якає є спільною сумісною власністю подружжя, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що 26 лютого 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Харченко Лариса Володимирівна про визнання правочину щодо прийняття спадщини недійсним, визнання недійсним довіреності. 17 травня 2018 року Апеляційним судом м. Києва винесено постанову, якою апеляційну скаргу [PERSON] , задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 лютого 2018 року - змінено, виключено з мотивувальної частини рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 лютого 2018 року посилання на ст.ст. 208, 212-215, 218 ЦПК України. В іншій частині рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 лютого 2018 року - залишено без змін. 29 травня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус КМНО Харченко Л.В. про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] з 1 січня 2004 року по 15 вересня 2015 р. Визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] : меблі: вартістю 4600 грн.; плиту Gorenje вартістю 3355 грн.; пароварку Clotonic вартістю 364,9 грн.; програвач DVD вартістю 999,9 грн.; аеро - гріль вартістю 394,04 грн. В іншій частині задоволення позову - відмовлено. Присуджено до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 1102 грн.40 коп. Виходячи з мотивувальної частини судового рішення судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] вели спільне господарство, спільно планували бюджет, придбавали майно за спільні кошти, несли спільні витрати на утримання майна, спільно відпочивали, відвідували разом друзів і родичів в період з травня 1996 року по 15 вересня 2015 року. Виходячи з предмету спору та норм чинного законодавства, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами спору, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про встановлення факту проживання з [PERSON] з травня 1996 року по 15 вересня 2015 року підпадають під застосування Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції 1969 р.), нормами якого чітко визначено реєстрація шлюбу у державних органах реєстрації актів громадянського стану, при цьому, зазначений Кодекс не передбачав право встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а тому вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, а саме в частині встановлення факту проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] з 1 січня 2004 року по 15 вересня 2015 року. Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні, під час спільного проживання позивача з [PERSON] а саме після 01 січня 2004 року були здійсненні покупки, зокрема, пароварка Clotonic вартістю 364,90 грн., меблі вартістю 4 600.00 грн., плита Gorenje вартістю 3 355,00 грн., програвач DVD вартістю 999.90 грн. та аеро-гриль вартістю 394,04 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Таким чином, майно перелічене вище, яке придбано під час спільного проживання позивача з [PERSON] є спільною сумісною власністю. Крім того, судом встановлено, що при звернені [PERSON] з вимогою про визнання за [PERSON] , право власності на частину однокімнатної квартири [ADDRESS] , вартістю 322 936,00 грн. позивач зазначає що, він претендує на вказану частину спірної квартири у зв`язку з здійсненням ним поліпшень у квартирі, а саме ремонтів за час спільного проживання з [PERSON] без реєстрації шлюбу. [PERSON] прийняла спадщину після смерті своєї доньки [PERSON] , однак не оформила своїх спадкових прав згідно чинного законодавства. 28 січня 2016 року [PERSON] звернувся до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Харченко Л.В, з заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері [PERSON] , [INFO] , відповідно до якої прийняв спадщину померлої. [PERSON] ще при житті заповіла усе своє майно своєму сину [PERSON] , відповідно до Заповіту від 29 вересня 2015 року, посвідченого секретарем Крехаївської сільської ради Козелецького району Чернігівської області Л.М. Романенко. Оскільки в судовому засіданні встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] з [PERSON] з 1 січня 2004 року по [INFO] , а в свою чергу спірна квартира була зареєстрована на праві власності 26.12.1996 року за [PERSON] та в подальшому після її смерті була успадкована її братом [PERSON] . Разом з тим, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 року у справі № 755/2587/17 позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення, - задоволено, усунуто [PERSON] перешкоди у користуванні майном шляхом виселення [PERSON] із квартири [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640,00 гривень. Вказане рішення було залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 липня 2021 року та постановою Верховного суду від 14 червня 2022 року. Вказані судові рішення набрали законної сили. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. Як роз`яснено у п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Таким чином, суд не бере до уваги пояснення третьої особи [PERSON] та його представника в судовомузасідані, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які вказували б на те, що [PERSON] приймав участь у придбанні спірного нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] . Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30). На підставі викладеного,

Outcome: approved