Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-23 00:00:00

АТ КБ «Приват Банк» звернулось до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовну заяву мотивує тим, що 12.09.2011 року між АТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] було укладено договір №б/н. Зазначає, що згідно довідки про зміну кредитного ліміту, останньому було встановлено кредитний ліміт на 27\~000 грн. При укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України, відповідно до якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Представник позивача вказує, що взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту та відсотків за його користування позичальник належним чином не виконує і станом на 27.01.2022 року заборгованість по кредиту складає 23 583.93 грн., з яких: 20 734.55 грн. заборгованість за тілом кредиту; 0.00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками; 2 849.38 грн. заборгованість за простроченими відсотками; 0.00 заборгованість за пенею та комісією. На підставі вищенаведеного, позивач просить стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «Приват Банк» заборгованість а кредитним договором №б/н від 12.09.2011 року у розмірі 23 583.93 грн. та судові витрати в розмірі 2481.00 грн. судового збору. Не погоджуючись із позовними вимогами відповідачем подано відзив на позов, зміст якого зводиться до наступного. Зазначає, що у позові позивач вказує, що під час підписання анкети-заяви сторони узгодили Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, при цьому не зазначено, які саме. Більше того, матеріали справи не містять підтверджень того, що кредитний договір був укладений. Зазначає, що доданий до позову розрахунок є неналежним, недопустимим і недостовірним доказом. Зауважує, що загалом Банком було самостійно нараховано та списано за рахунок тіла кредиту (тобто включено до тіла кредиту) 31 580,67 грн., на які повторно було нараховано відсотки, та включено до загальної суми заборгованності, за тілом кредиту. Отже, Банком у своєму розрахунку було безпідставно збільшено тіло кредиту, на який знову ж таки, були нараховані відсотки, пеня та інші платежі. Відповідач наголошує, що відповідно до наданого позивачем розрахунку, відповідач сплатив на користь банку 703 185,31 грн. У позові зазначено, що Банком ніби то було встановлено кредитний ліміт у розмірі 27 000,00 грн., отже вказана сума повернута позивачеві із значною переплатою майже у 25 разів. У зв`язку з наведеним, просить суд відмовити у задоволенні позову. 31.10.2022 року року представником позивача було подано відповідь на відзив, згідно з яким представник позивача просить не приймати до уваги твердження відповідача щодо необґрунтованості позову, так як такими не спростовані твердження позовної заяви та підтримав відомості, викладені у позовній заяві щодо нарахованої заборгованості. Представник позивача у судове засідання не з`явився, при цьому в позовній заяві просить у випадку неявки представника позивача у судове засідання проводити розгляд даної справи без його участі за наявними у справі матеріалами, зазначивши, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з`явився та в матеріалах справи міститься його заява, згідно якої він просить провести розгляд справи без його участі та відмовити у задоволенні позову. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 12.09.2011 року між АТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] укладено договір №б/н, згідно якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Згідно із ч. 1\~ст. 633 ЦК України\~публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом\~ст. 634 цього Кодексу\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей\~633,\~634 ЦК України\~можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Суд зазначає, що позивачем на підтвердження позовних вимог надано копію Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, яка не містить умов кредитування, строків дії договору та відсоткової ставки. Позивач, обґрунтовуючи вимоги про стягнення процентів в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/ та є невід`ємною частиною договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що відповідач ознайомився саме з цими Витягом з Тарифів та Витягом з Умов і погодився з ними підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, що додані банком до позовної заяви. Крім того, суд наголошує, шо роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Більше того, суд звертає увагу на те, що позивачем надано до Анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг «Ізвлєчєніє із Условій и Правіл прєдоставлєнія банковскіх услуг», що не містить перекладу на українську мову. Мова країни окупанта не є мовою вітчизняного судочинства, а відтак має слідувати у напрямку російського човна. Так, згідно тверджень представника позивача, взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту та відсотків за його користування [PERSON] належним чином не виконує і станом на 27.01.2022 року заборгованість по кредиту складає 23 583.93 грн., з яких: 20 734.55 грн. заборгованість за тілом кредиту; 0.00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками; 2 849.38 грн. заборгованість за простроченими відсотками; 0.00 заборгованість за пенею та комісією. Судом встановлено та неоспорено сторонами, що відповідачем здійснювалось погашення своєї кредитної заборгованості. Зокрема, згідно доданого розрахунку заборгованості, Банк зазначає, що відповідачем погашалася заборгованість за кредитом на суму 664\~030,66 грн., незважаючи на те, що кредитний ліміт був встановлений у розмірі 27\~000 грн. Відповідно до висновку Верховного суду у постанові від 09.01.2020 по справі №643/5521/19 зауважено, що встановивши, що анкета-заява від 18 березня 2011 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку по сплаті заборгованості за відсотками пеню, комісію і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами, а відтак, суми надходжень, які банком були розподілені на погашення складових заборгованостей підлягають зарахуванню на погашення саме тіла кредиту. Таким чином, суд вважає, що сплачені відповідачем кошти, які значно перевищують встановлений йому кредитний ліміт, підлягали зарахуванню саме на погашення тіла кредиту. В частинах 1 та 3\~ст. 509 ЦК України\~вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1\~ст. 11 Закону України від 12.05.1991 № 1023-XII «Про захист прав споживачів». Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону №1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої\~статті 42 Конституції України\~участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому, у суду відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених ч. 2\~ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Вказаний правовий висновок викладено в Постанові Великої палати Верховного суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17. З огляду на зазначене, суд вважає необґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача зазначеної у позові заборгованості та приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. Відповідно до п. 2 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України\~у разі відмови в позові, судовий збір покладається на позивача, тому суд вважає за необхідне покласти витрати, пов`язані із розглядом справи на позивача. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed