Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-09 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог представник позивача [PERSON] , з урахуванням поданої заяви про зменшення позовних вимог від 25 січня 2023 року, вказав, що 02 січня 2020 року між ТОВ «1БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та [PERSON] був укладений Договір позики № 8687371 шляхом обміну електронними повідомленнями та прийняття умов, підписаний в порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». За цим договором відповідач отримала грошові кошти в сумі 6000,00 грн. зі строком користування 30 днів та сплатою процентів за ставкою 1,60% на день, а у разі прострочення позики застосовується процентна ставка 2,70% на день. Але відповідач [PERSON] свого обов`язку по поверненню кредиту та сплаті процентів за користування кредитом не виконала, що призвело до виникнення заборгованості в розмірі 11880 грн., яка складається з заборгованості за основним боргом в сумі 6000,00 грн., заборгованості за процентами в сумі 2880,00 грн. та заборгованості за процентами на прострочену позику в сумі 3000,00 грн. З огляду на це позивачем нараховані три проценти річних на суму боргу в розмірі 905,61 грн. та інфляційні втрати в розмірі 4264,92 грн. Тому для відновлення порушеного права позивач вирішив звернутися до суду, що відповідно викликало необхідність понести витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. та оплату судового збору в розмірі 2481,00 грн. Ухвалою від 12 січня 2023 року провадження в справі було відкрито та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України суд при розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а також заслуховує усні пояснення сторін та показання свідків. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, але позови ним викладено клопотання про проведення розгляду справу за його відсутності, у випадку неявки відповідача просив ухвалити заочне рішення в справі. В судове засідання відповідач [PERSON] викликалася шляхом надсилання судової повістки разом із копіями ухвали про відкриття провадження в справі та позовної заяви на повідомлену нею суду адресу електронної пошти tanya33428@ukr.net. Зазначені документи отримані відповідачем [PERSON] 28 лютого 2023 року, що підтверджується довідками про доставку електронної відправки. Суд вважає, що відповідачу у належний спосіб була вручена судова повістка. Але відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, відзив на позов нею не поданий. Суд, зі згоди представника позивача, розглядає справу за відсутністю відповідача в заочному судовому засіданні та на підставі наявних в ній матеріалів. В судовому засіданні, дослідивши наявні в справі матеріали, суд встановив наступне. Між ТОВ «1БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та [PERSON] був укладений договір позики № 8687371 від 02 січня 2020 року, за умовами якого Товариством надано відповідачу позику у розмірі 6000,00 грн. шляхом перерахуванням на банківський картковий рахунок позичальника, строком на 30 днів. Натомість відповідач [PERSON] зобов`язалась 01 лютого 2020 року повернути Товариству таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики та сплатити проценти за користування позикою за фіксованою ставкою 1,60% на день. Відповідно до повідомлення ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ФІНЕКСПРЕС» від 08 листопада 2021 року, вказаною фінансовою установою на виконання доручення ТОВ «1БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» був проведений успішний переказ суми 6000,00 грн. на картку [PERSON] на виконання умов укладеного договору позики № 8687371 від 02 січня 2020 року. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Ст. 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України). Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону. У силу ч. 1 ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ч. 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Представником позивача надано суду довідку на підтвердження того, що позичальник [PERSON] під час укладання договору позики № 8687371 від 02 січня 2020 року була ідентифікована 02 січня 2020 року за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора h4dNO01WUL, надісланого на електронну адресу [INFO] , що є належним та допустимим доказом на підтвердження укладання між сторонами вказаного правочину. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 та від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19. Тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною. У відповідності до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином і в установлені строки відповідно до умов договору. У відповідності до ст.ст. 625, 1048, 1054 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, і за кредитним договором зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти. [PERSON] не виконала свого обов`язку по своєчасному поверненню позики та сплаті процентів за користування позикою, що підтверджується розрахунком заборгованості. Таким чином позикодавець ТОВ «1БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» правомірно набув право вимоги стягнення суми позики з відповідача відповідно до умов договору. Що ж стосується розміру процентів за користування позикою, то у визначені розміру заборгованості по процентам, яку відповідач повинен сплатити на користь позикодавця, суд виходить з такого. В постанові № 444/9519/12 від 28 березня 2018 року Велика Палата Верховного Суду висловила своє судження про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, правом нараховувати проценти за користування кредитом позикодавець ТОВ «1БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» був наділений лише у період 30 календарних днів, починаючи з дня видачі позики, що було узгоджено сторонами договору позики № 8687371 від 02 січня 2020 року. За період користування позикою [PERSON] повинна була сплатити на користь позикодавця проценти в сумі 2880,00 грн. (6000,00 грн. х 1,60% = 96 грн. х 30 днів = 2880,00 грн.). Але свого обов`язку відповідач не виконала, позику і проценти за користування нею не сплатила. Представник позивача у позові стверджував, що позичальник ТОВ «1БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» мала право на нарахування та стягнення з відповідача [PERSON] процентів за користування простроченою позикою за ставкою 2,70% на день. Але, як вже було зазначено вище, позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження виникнення у позикодавця права на нарахування процентів за користування позикою протягом строку, який перевищує встановлений договором позики 30-денний календарний строк. Оскільки відповідач [PERSON] прострочила виконання грошового зобов`язання, вона, на підставі ст. 625 ЦК України, на вимогу позикодавця зобов`язана сплатити заборгованість за позикою та по процентам за користування позикою з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Представник позивача в позові стверджував, що право вимоги до відповідача [PERSON] щодо стягнення заборгованості за позикою, процентам за користування нею та правом нараховувати 3% річних та інфляційні втрати на суму заборгованості на підставі ст. 625 ЦК України, позивачем набуто 11 червня 2020 року внаслідок переходу такого права від ТОВ «1БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПРОФІТ КАПІТАЛ» на підставі Договору факторингу № 03042017 від 03 квітня 2017 року. Так, з доданого до позову Договору факторингу № 03042017 від 03 квітня 2017 року вбачається, що він був укладений між ТОВ «1БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПРОФІТ КАПІТАЛ», та за цим договором Первісний кредитор (Клієнт) зобов`язався відступити Новому кредитору (Фактору) права вимоги, зазначені в Реєстрі прав вимоги, а Новий кредитор (Фактор) зобов`язується їх прийняти та сплатити Клієнту суму фінансування за таке відступлення на умовах, визначених цим Договором. Право вимоги переходить від Первісного кредитора до Нового кредитора х моменту підписання ними відповідного Реєстру прав вимог у формі, наведеній у Додатку № 3 до цього Договору. Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За загальним правилом зобов`язання виконуються тими самими особами, які були кредитором і боржником під час їх виникнення. Але законодавство передбачає можливість заміни осіб (як кредитора, так і боржника) при збереженні предмета і змісту зобов`язання. Стосовно обсягу прав, що переходять до нового кредитора, Цивільний Кодекс України у ст. 514 закріплює правило, згідно з яким до нового кредитора переходять усі права первісного кредитора у зобов`язанні, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Сторонами Договору факторингу № 03042017 від 03 квітня 2017 року узгоджено строк чинності цього договору від моменту його підписання і до 31 грудня 2017 року. Сторонами також узгоджено зміст терміну «Право вимоги», який означає всі права Первісного кредитора за Кредитними договорами, в тому числі права грошової вимоги до Боржників по сплаті суми Боргу за Кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також право вимоги, які виникнуть в майбутньому. Суттєвим у цьому визначенні є словосполучення «за Кредитними договорами», що, на думку суду, свідчить про матеріальне підґрунтя виникнення у кредитора права вимоги в майбутньому та права грошової вимоги, яке вже виникло через невиконання боржником взятих на себе зобов`язань, тобто укладені чинні кредитні договори. Отже відступлення права вимоги від ТОВ «1БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПРОФІТ КАПІТАЛ» могло відбутися лише за тими кредитними чи їм подібними договорами, які були укладені Первісним кредитором із боржниками, та які не були виконані на час включення таких договорів в Реєстр прав вимоги, що в часі повинно було перебувати даті закінчення строку дії Договору факторингу, тобто 31 грудня 2017 року. Однак договір позики № 8687371 був укладений з відповідачем [PERSON] лише 02 січня 2020 року, тобто після закінчення строку дії Договору факторингу від 03 квітня 2017 року. Те, що строк дії цього Договору був продовжений в часі і він був чинним на дату укладення договору позики, представник позивача не підтвердив належними і допустимими доказами. За таких обставин суд дійшов висновку, що ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПРОФІТ КАПІТАЛ» є неналежним позивачем, оскільки не отримало право вимоги до [PERSON] за договором позики, в тому числі право на нарахування індексу інфляції та трьох процентів річних на суму боргу у встановлених законом підставах і порядку. Тому в задоволенні позову суд відмовляє в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed