Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , третя особа - Перша Харківська міська державна нотаріальна контора, в якому просила суд розірвати договір довічного утримання та догляду, посвідчений Грошовою О.Ю. державним нотаріусом Першої харківської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 5-4391 від 23.10.2008 року, укладений між [PERSON] , [INFO] , код № [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , код № [NUMBER] . В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що їй на праві спільної сумісної власності належить квартира № 177, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка була набута [PERSON] та [PERSON] в період зареєстрованого шлюбу (свідоцтво про укладання шлюбу [PERSON] та [PERSON] серії [NUMBER] від 22.11.1975 року, видане Мороховецькою селищною радою Харківського району Харківської області, актовий запис № 20). Позивачка наголосила, що через пенсійний вік виникла потреба матеріальної та сторонньої допомоги в догляді, у зв`язку з чим між ними та відповідачем по справі був укладений вказаний договір довічного утримання та догляду. Відповідно до договору довічного утримання та догляду [PERSON] , зобов`язався довічно утримувати позивачку та її чоловіка, надаючи їм необхідне харчування, одяг, забезпечувати за ними належний догляд та необхідну допомогу, та за цим договором відповідач отримав у власність квартиру [ADDRESS] , яка складається з 2-х житлових кімнат, житловою площею 27.1 кв.м., загальною площею 44.4 кв.м.. [INFO] помер чоловік позивачки [PERSON] , [INFO] . Позивачка стверджує, що відповідач виконував свої обов`язки в повному обсязі до смерті її чоловіка [PERSON] , після чого свої обов`язки взяті на себе за договором довічного утримання (догляду) став виконувати не в повному обсязі, а останні два роки взагалі відмовився надавати їй будь-яку допомогу. Крім того він виїхав за межи України і останні роки в м. Харкові не з`являється. Позивачка зверталась до відповідача з проханням про надання їй допомоги у зв`язку із підвищенням цін на ліки, продукти харчування та комунальні послуги, проте останній відмовився від виконання покладених на нього зобов`язань за договором. Такі обставини зумовили звернення позивачки з вказаним позовом до суду. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 березня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено проведення підготовчого судового засідання. 11.04.2023 року та 18.04.2023 року до суду надійшли заяви відповідача [PERSON] про розгляд справи за його відсутністю, в яких він повністю визнав позовні вимоги позивачки та проти задоволення позову не заперечував. Позивач та її представник в підготовче судове засідання не з`явилися, 18.04.2023 року до суду надійшла заява представника позивачки адвоката Крамаренка Віктора Петровича про розгляд справи за відсутності позивачки та її представника, в якій представник просив постановити рішення в підготовчому судовому засіданні у зв`язку із визнанням відповідачем позовних вимог. Третя особа - Перша Харківська міська державна нотаріальна контора правом на участь представника у судовому засіданні не скористалася, 11.04.2023 року до суду надійшла заяв № 539/01-16 від 04.04.2023 року, в якій завідувач Першої Харківської міської державної нотаріальної контори Цуканова О. просила вказану справу розглядати у відсутності представника. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч. 4 ст.\~206\~ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16\~ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13\~ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно з ч. 3 ст.\~12\~ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає можливим ухвалити рішення про задоволення позову, з наступних підстав. Між [PERSON] , [PERSON] , як єдиною стороною за договором (Відчужувачами) та [PERSON] (Набувачем) 23.10.2008 року укладено договір довічного утримання та догляду. Відповідно до\~пункту 1\~цього договору\~ [PERSON] та\~ [PERSON] передали,\~а [PERSON] \~прийняв у\~власність квартиру\~ [ADDRESS] ,\~що складається\~з двох\~ жилих\~кімнат,\~житловою площею\~27,1\~кв.м.,\~загальною площею\~44,4\~кв.м..\~Зазначена квартира\~належить стороні\~Відчужувачів на\~праві спільної\~сумісної власності,\~оскільки набувалась\~подружжям в\~період зареєстрованого\~шлюбу (Свідоцтво\~про укладення\~шлюбу серії [NUMBER] від 22.11.1975 року, видане Мороховецькою селищною радою Харківського району Харківської області, актовий запис № 20). На спільні кошти на ім`я [PERSON] . Згідно з пунктом 2 договору, ця квартира належить [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Свирид Н.О. 25 липня 2000 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1836, право власності на яку зареєстроване КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 01.08.2000 року, номер запису П-8-16365, в книзі: 1, реєстраційний номер 24971302 на ім`я [PERSON] . Відповідно до пункту 5 договору, [PERSON] зобов`язався довічно утримувати [PERSON] та [PERSON] , надаючи їм необхідне харчування, одяг і забезпечувати за ними належний догляд та необхідну допомогу. Пунктом 6 договору визначено, що [PERSON] залишаються довічно проживати у відчужуваній квартирі. Згідно з пунктом 7 договору, вартість матеріального забезпечення визначена сторонами у розмірі мінімальної пенсії щомісячно на кожного. З витягу з Державного реєстру правочинів № 6668810 від 23.10.2008 року вбачається, що квартира квартиру [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору довічного утримання, посвідченого 23.10.2008 року Першою харківською державною нотаріальною конторою, р. № 5-4391. [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , про що Виконавчим комітетом Липецької сільської ради Харківського району, Харківської області видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , актовий запис № 67. Позивачка стверджує, що відповідач виконував свої обов`язки в повному обсязі до смерті її чоловіка [PERSON] , після чого свої договірні зобов`язання за договором довічного утримання (догляду) став виконувати не в повному обсязі, а останні два роки взагалі відмовився надавати їй будь-яку допомогу. Крім того позивачка наголосила, що [PERSON] виїхав за межи України і останні роки в м. Харкові не з`являється. До матеріалів справи позивачкою долучено копію довіреності [PERSON] від 17.08.2022 року, в якій зазначено, що останній має посвідку на проживання у Литовській Республіці LTU № 760165945, виданої 03.08.2022 року органом ПАНЕВЕЖИС (74). Таким чином, між сторонами склались договірні правовідносини щодо надання довічного утримання, які регулюються Цивільним кодексом України. Статтею 626\~ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, яка спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до статті 629\~ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 744\~ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно з частиною першою статті 749\~ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. За правилами статті 751\~ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Згідно зі ст.\~610\~ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з вимогами статті 651\~ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755\~ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Тлумачення п. 1 ч. 1 ст.\~755\~ЦК свідчить про те, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій. Приписами ч. 1 ст.\~756\~ЦК України встановлено, що у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. Приписами ст.\~76\~ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частинами 1, 2 ст.\~77\~ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст.\~78\~ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Приписами ст.\~81\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Позивачка, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилається на факт невиконання [PERSON] умов договору довічного утримання від 23.10.2008 року, що не заперечується самим відповідачем у відповідних заявах, в яких він визнав позовні вимоги позивачки. Відповідачем в свою чергу не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження виконання ним обов`язків, зазначених договорі довічного утримання та догляду від 23.10.2008 року. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилався позивачка, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та розірвання договору довічного утримання від 23.10.2008 року. Судові витрати суд покладає на відповідача у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved