Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-09 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу №6436/21/007524 від 13.03.2021 укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вавілон» та [PERSON] , витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] автомобіль марки Mitsubishi Lancer. В обгрунтування позову представник позивача зазначає, що [PERSON] на праві власності належав автомобіль марки Mitsubishi Lancer, 2008 року випуску, червоного кольору, кузов [NUMBER] , з державним номером [NUMBER] , на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . В 2019 році позивач передала вказаний автомобіль для ремонту [PERSON] , після чого останній, являючись на той час її цивільним чоловіком, використовував автомобіль для перевезень в службі таксі. В 2021 році у зв`язку з припинення стосунків з [PERSON] вимагала повернути їй автомобіль, в процесі чого дізналась, що новим власником автомобіля став відповідач [PERSON] , який є братом [PERSON] . З даного приводу звернулась до органів Національної поліції, які відкрили кримінальне провадження, в ході проведення досудового розслідування було встановлено, що належний їй на праві власності автомобіль було перереєстровано на [PERSON] . Перереєстрація права власності на нового власника була проведена на підставі договору купівлі-продажу № 6436/21/007524 від 13.03.2021, укладеного між ТОВ «Вавілон» та [PERSON] . В договорі купівлі-продажу було зазначено, що продавець транспортного засобу діяв на підставі договору комісії №6436/21/007524 від 13.03.2021, укладеного між ТОВ «Вавілон» та [PERSON] . Згідно висновку експерта Київського НДЕКЦ МВС України № СЕ-19/111-21/58157-ПЧ від 24.12.2021 - підпис від імені [PERSON] в договорі-комісії та в акті технічного стану транспортного засобу виконані не [PERSON] , а іншою особою. 12.08.2022 на підставі договору купівлі-продажу №8047/2022/3330786 спірний автомобіль Mitsubishi Lancer, перереєстрованй на нового власника [PERSON] . Вказує, що таким чином відбулося відчуження належного їй на праві власності автомобіля без її відому та згоди, з підробкою її підпису. ЇЇ волевиявлення на підписання договору комісії та продажу автомобіля Mitsubishi Lancer не було і тому вчинений правочин щодо відчуження майна суперечить вимогам чинного законодавства. Договір купівлі-продажу автомобіля є похідним від договору комісії і вказані вище обставини являються підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та витребування майна з чужого незаконного володіння. В судове засідання позивач та представник позивача не з`явились, надали суду заяву з проханням проводити судовий розгляд без їх участі, позовні вимоги підтримують на підставах зазначених в позові, просять їх задовольнити, не заперечують проти ухвалення заочного рішення. ТОВ «Вавілон», будучи належним чином повідомлене про час і місце судового розгляду, в судове засідання свого представника не направило та відзив на позов не надав. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання також не з`явились, причини неявки суду не відомі, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, заяв та клопотань до суду не надходило, відзив не подавали. \~Згідно вимог\~статті 280 ЦПК України\~суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідачі були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з`явились в судове засідання, не повідомили причини неявки, не подали відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247\~ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , [PERSON] на праві власності належить автомобіль марки Mitsubishi Lancer, 2008 року випуску, червоного кольору, кузов [NUMBER] , з державним номером [NUMBER] . 13.03.2021 в ТСЦ №8048 м.Київ на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу №6436/21/007524 від 13.03.2021 автомобіль марки Mitsubishi Lancer, 2008 року випуску, червоного кольору, кузов [NUMBER] перереєстровано на [PERSON] , що підтвержується листом Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській області від 07.08.2021 та договором купівлі-продажу від 13.03.2021 (а.с.21,39-40) Сторона позивача стверджує, що про відчуження автомобіля [PERSON] довідалась в липні 2021 року і 23.07.2021 звернулась до Білоцерківського районного управління поліції ГУНП в Київській області за фактом підробки документів для перереєстрації автомобіля Mitsubishi Lancer з державним номером [NUMBER] . За вказаним фактом, посадовими особами Білоцерківського районного управління поліції ГУНП в Київській області внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021116030001400 від 23.07.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1\~ст. 358 КК України.(а.с.20) В рамках проведення досудового розслідування по вказаному кримінальному проваджєенню встановлено, що відчуження автомобіля ТОВ «Вавілон» відбулось на підставі договору купівлі-продажу №6436/21/007524 від 13.03.2021, якому передував договір комісії №6436/21/007524 від 13.03.2021, укладений між ТОВ «Вавілон» та [PERSON] та акт технічного стану транспортного засобу, або його складової частини, що має ідентифікаційний номер №6436/21/007524 від 13.03.2021. Висновком експерта №СЕ-19/111-21/58157-ПЧ від 24.12.2021 встановлено, що підписи від імені [PERSON] у договорі комісії №646/21/007524 від 13.03.2021 та у акті технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер №6436/21/007524 від 13.03.2021- виконані не [PERSON] , а іншою особою. З наслідуванням її підпису.(а.с.23-34) Оцінюючи вказаний висновок експерта, проведений в рамках кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 12021116030001400 від 23.07.2021, суд зазначає, що він відповідає положенням ст. 102 ЦПК України, містить інформацію щодо предмета доказування, підстав вважати, що копія висновку отримана з порушенням порядку немає, тому такий доказ є належним та допустимим, та може бути покладений в основу рішення. 12.08.2022 на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу №8047/2022/3330786 від 12.08.2022 автомобіль марки Mitsubishi Lancer, 2008 року випуску, червоного кольору, кузов [NUMBER] перереєстрований на [PERSON] та видано державний номерний знак [NUMBER] . (а.с.77-79) Отже станом на день вирішення даного спору автомобіль марки Mitsubishi Lancer, 2008 року випуску, червоного кольору, кузов [NUMBER] знаходиться у власності [PERSON] під державним номерним знаком [NUMBER] . Статтею 41 Конституції України встановлено право громадянина володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 321 ЦК України, власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Його право приватної власності є непорушним та захищається державою. Частина перша статті 15 ЦК України встановлює, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або оспорювання. Одним із способів захисту права власника є витребування майна з чужого незаконного володіння. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Статтею 330 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦПК України). Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема у випадку, якщо між власником та володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У такому разі майно може бути витребуване від добросовісного набувача шляхом подання віндикаційного позову з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Відповідно до частини першої зазначеної статті у разі, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, за яких за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Реалізація цього права не залежить від доводів володільця речі про те, що він є добросовісним набувачем, якщо власник майна доведе факт вибуття цього майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні. Відповідно до положень ст. 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені - таким чином, у даному випаду, між комітентом (продавцем) і третьою особою (покупцем) не виникає жодних прямих договірних (зобов`язальних) відносин. Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі N 145/2047/16-ц (провадження N 14-499цс19) зазначено, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Оскільки позивачем оспорюється факт укладання правочину, такий факт може бути спростований не шляхом заявлення позовних вимог про недійсність правочину, а при вирішенні спору про захист права, яке позивач вважав порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. За таких обставин позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу від 13.03.2021 недійсними задоволенню не підлягають. Разом з тим, за змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Пунктом 3 частиною 1 статті 388 ЦК України передбачено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відтак особа, яка вважає, що договором відчуження рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 201/17964/15-ц від 13.05.2020. Судом встановлено, що будь-яких намірів та дій щодо відчуження спірного автомобіля [PERSON] не здійснювала, вказане майно вибуло з її володіння поза її волею внаслідок підроблення підпису в договорі комісії від 13.03.2021, що підтверджується висновком від 24.12.2021, складеним за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи. Згодом спірний автомобіль був відчужений особою, яка не мала права ним розпоряджатися без відома позивача. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачі ТОВ «Вавілон», [PERSON] та [PERSON] не спростували доводи і докази сторони позивача. Ураховуючи те, що спірний автомобіль вибув з власності [PERSON] поза її волею шляхом відчуження його особою, яка не мала права відчужувати спірне майно, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині витребування майна.

Outcome: partial