Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, уточненим в ході розгляду справи, в якому просить зобов`язати відповідача внести зміни до трудової книжки позивача відповідно до наказу №75000-ВС/4к/23 від 17.01.2023, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за період з жовтня 2021 року по липень 2022 року в розмірі 75872,62 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення по день поновлення на роботі в розмірі 84526,23 грн., посилаючись на те, що з 1991 року позивач працює у ДП «Київська офсетна фабрика» на посаді начальника цеху №1 (з січня 2021 року). 30.07.2022 у відповідності до наказу №75000-ВС/17-к від 26.07.2022 позивача було звільнено на підставі п.83 ст. 36 КЗпП України. Позивач вважає своє звільнення незаконним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки наказом від 18.03.2022, оприлюдненим у групі месенджера «Viber», відповідач повідомляв про неможливість виплати заробітної плати працівникам внаслідок воєнного стану, а згідно наказу відповідача від 30.03.2022 останнім призупинено дію трудових договорів працівників до закінчення воєнного стану або відновлення можливості забезпечення роботою всіх або частини працівників підприємства з виданням окремого наказу, тому маючи призупинену дію трудового договору, а також не ухвалення відповідачем наказу про скасування призупинення дії трудового договору та не ознайомлення з ним позивача останній не мав обов`язку ставати до роботи. При цьому, як стало відомо позивачу в ході розгляду справи, 17.01.2023 відповідачем видано наказ №75000-ВС/4к/23 щодо внесення змін до наказу №75000-ВС/27-к від 07.10.2022, яким скасовано наказ №75000-ВС/17-к від 26.07.2022 про звільнення позивача. Як зазначає позивач, починаючи з 01.10.2021 йому не виплачувалась відповідачем заробітна плата, заборгованість по якій по липень 2022 року склала 72341,62 грн. Крім того, з позивачем не було проведено остаточного розрахунку при звільненні, а саме не виплачено грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку у кількості 12 днів та компенсації за додаткову відпустку на дитину-інваліда (ІІІ група). Також вважаючи своє звільнення з займаної посади незаконним, позивач претендує на стягнення з відповідача на свою користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі в розмірі 84526,23 грн. Враховуючи викладене, позивач з урахуванням поданих уточнень просить зобов`язати відповідача внести зміни до трудової книжки відповідно до наказу №75000-ВС/4к/23 від 17.01.2023, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за період з жовтня 2021 року по липень 2022 року в розмірі 75872,62 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення по день поновлення на роботі в розмірі 84526,23 грн., а також витрати на правову допомогу в розмірі 10000 грн. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 05.09.2022 у справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання (головуючий суддя Банасько І.М.). Відповідно до розпорядження керівника апарату Оболонського районного суду м. Києва Шаровар М.В. №116 від 21.11.2022 призначено повторний автоматизований розподіл справ з підстав перебування судді Банасько І.М. з 21.11.2022 на тривалому лікарняному у зв`язку з вагітністю та пологами. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.11.2022 визначено головуючого суддю Дибу О.В. Ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання від 28.03.2023 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, в матеріалах справи міститься відзив відповідача на позов, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що відповідачем поновлено позивача на роботі та відповідно на посаді, тому фактично факт звільнення позивача є таким, що не відбувся, наказом по підприємству щодо позивача відновлено дію трудового договору на попередніх умовах, описок у трудовій книжці позивача допущено не було і жодних виправлень у ній не вимагається, у зв`язку з чим позовні вимоги про внесення змін до трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставними. Вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі представник відповідача також відкидає з огляду на те, що в рахунок погашення заборгованості перед позивачем відповідачем сплачувались кошти, тому розмір облікованої заборгованості, заявлений у довідці про розмір заборгованості, є достовірним та відповідає фактичним даним. Щодо витрат на правову допомогу представник відповідача вважає їх значно завищеними. Заслухавши пояснення учасників, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що з 24.06.1991 по 30.07.2022 позивач [PERSON] працювала у ДП «Київська офсетна фабрика», що підтверджується записами у трудовій книжці позивача, а також матеріалами особової справи (а.с.15-18, 151-198). Так, 24.06.1991 [PERSON] прийнято на роботу до ДП «Київська офсетна фабрика» та призначено на посаду учнем друкаря трафаретного друку відповідно до наказу №57к від 24.06.1991. Наказом №6к від 10.02.1992 позивача переведено на посаду перекваліфікантом контролера напівфабрикатів та готової продукції на дільницю високого друку цеху №1. Наказом №74к від 28.08.1995 позивача переведено на посаду перекваліфікантом друкаря високого друку. Наказом №121к від 20.09.2006 позивача призначено в порядку переведення на посаду майстра цеху №1. Наказом №147к від 31.10.2006 позивача переведено на посаду майстра цеху №3. Наказом №144к від 01.12.2008 позивача переведено на посаду старшого майстра дільниці високого друку цеху №1. Наказом №72к від 27.09.2012 позивача переведено на посаду заступника начальника цеху №1. Наказом №75000-ВС/17-к від 26.07.2022 позивача було звільнено з займаної посади на підставі п.83 ст. 36 КЗпП України. Згідно п.83 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль. Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан. Відповідно, наказом №75000-ВС/1 від 24.02.2022 зупинено до окремого наказу діяльність ДП «Київська офсетна фабрика» з 24.02.2022, нарахування заробітної плати на підприємстві проводити у розмірі окладу відповідно до ч.3 ст. 113 КЗпП України (а.с.149). Наказом ДП «Київська офсетна фабрика» №75000-ВС/01-к від 18.03.2022 у зв`язку з неможливістю виплати заробітної плати через воєнні дії призупинено виплату заробітної плати на підприємстві до моменту відновлення можливості підприємства здійснювати основну діяльність (а.с.150). Наказом №75000-ВС/4 від 30.03.2022 призупинено дію трудових договорів на ДП «Київська офсетна фабрика» з 30.03.2022 за виключенням трудових договорів працівників, перелік яких вказано в додатку №1 до цього наказу. Строк дії призупинення трудових договорів на підприємстві встановлюється до закінчення воєнного стану або до відновлення можливості забезпечення роботою всіх або частини працівників підприємства, про що видається окремий наказ. Табелювання і нарахування заробітної плати працівників, дія трудових договорів яких призупинена, здійснювати з урахуванням коментаря Міністерства економіки України до Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136 від 15.03.2022 (а.с.13,14). Згідно додатку №1 до вказаного наказу, позивач не входить до переліку працівників, дію трудових договорів яких не призупинено. Згідно п.1 ст.13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», з урахуванням змін внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352 від 01.07.2022, призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором. Призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану. У разі прийняття рішення про скасування призупинення дії трудового договору до припинення або скасування воєнного стану роботодавець повинен за 10 календарних днів до відновлення дії трудового договору повідомити працівника про необхідність стати до роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Як убачається з коментаря Мінекономіки до Закону України № 2352-ІХ від 01.07.2022, щодо припинення дії трудового договору у зв`язку з відсутністю працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці підряд (п. 83 ст. 36 КЗпП), дану підставу для припинення трудового договору не слід ототожнювати із звільненням у зв`язку з прогулом (п. 4 ст. 40 КЗпП). Для припинення дії трудового договору за відповідною підставою мають бути одночасно дотримані дві обов`язкові умови: 1) фактична відсутність працівника на робочому місці понад 4 місяці підряд; 2) відсутність інформації у роботодавця про причини такої відсутності понад 4 місяці підряд (при цьому не має значення поважність чи неповажність причин такої відсутності). Вбачається, що у випадку невиконання одночасно двох вищенаведених умов звільнення відповідно до такої підстави може бути визнано судом незаконним, наприклад, якщо працівник доведе, що протягом 4 місяців поінформував роботодавця про причини своєї відсутності. При цьому, виходячи з необхідності виконання вимоги щодо відсутності працівника або інформації про нього 4 місяці підряд, не може вважатись виконанням цієї умови наявність кількох подібних періодів, які в сумі дорівнюють або перевищують 4 місяці. При цьому, 07.10.2022 ДП «Київська офсетна фабрика» видано наказ №75000-ВС/27-к (а.с.120), яким скасовано наказ про звільнення [PERSON] , відновлено дію трудового договору з [PERSON] на попередніх умовах, що не заперечувалось стороною позивача. 17.01.2023 відповідачем видано наказ №75000-ВС/4к/23 (а.с.146) щодо внесення змін до наказу №75000-ВС/27-к від 07.10.2022, щодо номеру та дати наказу про звільнення [PERSON] . Таким чином, позивача фактично було поновлено відповідачем на займаній посаді на попередніх умовах у відповідності до раніше укладеного трудового договору. У відповідності до положень ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Оскільки, як встановлено судом, позивача було фактично поновлено на роботі, у зв`язку з чим в ході розгляду справи позивачем уточнювались позовні вимоги та було виключено вимогу щодо поновлення на роботі, враховуючи, що вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від вимоги про поновлення на роботі, суд не убачає підстав для задоволення позову в цій частині. Крім того, щодо вимоги про внесення змін до трудової книжки позивача суд зазначає наступне. Положеннями п.п. 4, 5 ч.3 ст. 175 ЦПК України передбачено, що позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Так, ч.2 ст.16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини (висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року, справа № 6-951цс16). Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Дослідивши предмет та підстави позову, суд дійшов висновку про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав та інтересів, при цьому суд не вправі за власною ініціативою вжити інших способів захисту, оскільки це матиме наслідком втручання суду в предмет та підстави позову, їх зміну за рішенням суду, а не сторони (позивача). Окрім того, обставини, на які посилалася сторона позивача під час звернення до суду з вищевказаною позовною вимогою, належними та допустимими доказами не доведені, оскільки позивачем, зокрема, не надано доказів на підтвердження наявності у його трудовій книжці будь-яких записів стосовно його звільнення чи поновлення на робочому місці, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити правомірність заявленої вимоги. Клопотань про витребування доказів щодо зазначеної частини позовних до суду не надходило. Разом з тим, ч.1 ст. 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. За приписами ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 115 КЗпП України Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. За правилами ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через банки/небанківських надавачів платіжних послуг, які отримали право на відкриття і ведення обслуговування рахунків відповідно до Закону України "Про платіжні послуги", поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Згідно з довідкою про заборгованість №75000-ВС/14/23 від 06.02.2023, виданою ДП «Київська офсетна фабрика», заборгованість по заробітній платі позивача при звільненні з посади начальника цеху за період з листопада 2021 року по липень 2022 року становить 72314,65 грн. (а.с.147). Таким чином, невиплата заробітної плати позивачу, стороною відповідача не заперечувалася, а така невиплата порушує права працівника, які підлягають судовому захисту. Твердження сторони позивача про наявність заборгованості у більшому розмірі, яка підлягає стягненню, не підтверджені належними та допустимими доказами. Враховуючи наведене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 72314,65 грн. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу суд зазначає наступне. Як встановлено судом, між адвокатським об`єднанням «Кріденс Партнерс» та [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги від 10.08.2022, додаткову угоду №1 до вказаного договору, видано ордер серії АІ №1270029, на підставі чого згідно платіжного доручення №32054295SB від 12.08.2022 за надання правової допомоги позивачем сплачено на рахунок адвокатського об`єднання 10000 грн. (а.с.69-71). Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Таким чином, з урахуванням вказаних обставин, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 510, 11 грн., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Інші наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» [PERSON] звільнена від сплати судового збору за звернення до суду з вимогою про стягнення заробітної плати. Відповідно до ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial