Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-13 00:00:00

9 вересня 2022 року позивач звернулася до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав щодо неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . В позові зазначила, що з відповідачем перебувала у фактичних шлюбних стосунках з вересня 2012 року по жовтень 2017 року; сторони є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Батько дитини після припинення сторонами спільного проживання, яке сталося в жовтні 2017 року, залишив сім`ю і з того часу жодного разу не бачився з сином, який проживає з матір`ю. Виключно позивачка піклується про хлопчика, утримує його, виховує та забезпечує усіма передумовами для фізичного та духовного розвитку, створює необхідні для його гідної життєдіяльності умови, тобто самостійно повністю виконує обов`язки батьків. Що стосується відповідача, він повністю усунувся від участі у вихованні та утриманні сина, не цікавиться його життєвими обставинами, станом здоров`я хлопчика; не відвідує навчальний заклад, де навчається дитина. До засудження [PERSON] 16 грудня 2020 року вироком суду, що набрав сили закону, до покарання у виді позбавлення волі строком на дев`ять років, яке він відбуває в теперішній час, відповідач не лише не бачився з сином, а навіть не прикладав жодних зусиль для організації таких побачень, не здійснив жодного дзвінка. Оскільки батько залишив дитину, коли та ще була немовлятком, хлопчик не має жодної уяви та жодного спогаду про особу, від якої походить біологічно. На підставі викладеного просить про позбавлення відповідача батьківських прав щодо сина. Ухвалою судді від 05.10.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження. Заходи забезпечення позову, доказів в справі не застосовувались. 7 грудня 2022 року на підставі ухвали суду закрито підготовче провадження в справі і справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач підтримала вимоги позову, просить про його задоволення. Зокрема, [PERSON] пояснила суду, що відносини між сторонами зіпсувалися ще до народження дитини. [PERSON] залишив її в стані вагітності, протягом восьми місяців якої вона проживала без батька дитини. Після народження хлопчика він повернувся, проте спільне проживання тривало десять місяців, після чого вона попросила відповідача видалитися з її оселі, оскільки вона не лише не отримувала від нього допомоги та підтримки в організації побуту та догляді за дитиною, а, навпаки, - випробувала зайвий клопіт та труднощі через те, що [PERSON] був відсутнім вдома по кілька діб, вона була змушена прибігати по допомогу сторонніх осіб, яких просила купити в м. Запоріжжі дитяче харчування та інші, необхідні в утриманні сина та догляді за ним, речі. З того часу, як [PERSON] видалився з її житла, він жодного разу не лише не побачив дитину, а навіть не зателефонував. Навпаки, - вона сама нав`язувала йому такі побачення, вмовляючи приїхати до хлопчика, так як вважає, що дитина повинна отримувати батьківську турботу та піклування незалежно від того, як склалися відносини між батьками. Одного разу такі благання увінчались згодою батька на зустріч, і він призначив її в парку «Дубовий гай» в м. Запоріжжі, куди вона приїхала з дитиною, яка ще не вміла ходити, та кілька годин марно прогулювалась парком в марному очікуванні батька хлопчика, який не відгукувався на телефонні дзвінки, а нарешті повідомив, що бачитися з нею та дитиною не має наміру. З метою реєстрації хлопчика за певною адресою та отримання у зв`язку з цим згоди батька вона півроку адресувала відповідачу прохання відвідати колишню сім`ю та дати у встановленому порядку згоду на реєстрацію сина, проте батько так і не виконав її прохання, що змусило її звернутися до суду з позовом за захистом в цьому питанні. Не бере відповідач участі і в утриманні дитини. Рішення суду про стягнення з нього аліментів, яке ухвалено 30 жовтня 2017 року, взагалі не виконується, відповідач має заборгованість зі сплати аліментів, що обчислюється десятками тисяч гривень. Представник позивачки просить про ухвалення рішення на користь своєї довірительки. Відповідач проти задоволення позову заперечує, заявивши, що хоча і усвідомлює, що він - поганий батько, проте не бажає визнавати позов, тим самим, відрікаючись від своєї дитини, яку він любить. Він позбавлений можливості безпосередньо спілкуватися з хлопчиком, оскільки в теперішній час відбуває покарання в місцях позбавлення волі, а до його засудження, яке мало місце 16 грудня 2020 року, він протягом року перебував під домашнім арештом, тому з об`єктивних причин не міг реалізувати своє право на побачення з дитиною та виконати належним чином батьківські обов`язки. Натомість, всі його намагання отримати від матері хлопця дозвіл на побачення, які він вживав до застосування до нього заходу забезпечення кримінального провадження, натикались на категоричну відмову позивачки, в телефонних розмовах з якою він чув лише докори про те, що був поганим чоловіком. Оскільки він випробовує до сина почуття любові, просить в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи - органу опіки та піклування, належним чином повідомленої про дату, час та місце проведення судового засідання, в суд не з`явивсь, надавши письмове звернення, яке містить прохання про вирішення справи без участі представника. Вказані обставини у відповідності до ст. ст. 211, 223 ЦПК України зумовили вирішення справи у відсутність зазначеного учасника справи. Вислухавши учасників справи, свідків [PERSON] , [PERSON] , з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що сторони є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] (а. с. 10, зворотний бік). Особисті немайнові права та обов`язки батьків і дітей внормовані Главою 13 СК України. Одним з важливіших прав батьків є переважне право батьків перед іншими особами на особисте виховання дитини (ст. 151 СК України). Здійснення цього права є одночасно і обов`язком батьків, передбаченим статтею 150 СК України, виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний, моральний розвиток, утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Наведене правило сімейного законодавства узгоджується зі змістом ст. 12 Закону України «Про дитинство», відповідно до якої виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Зазначені положення сімейного законодавства, а також законодавства про охорону дитинства свідчать про беззаперечну важливість виховання дитини у формуванні її особистості, значення якого є не меншим, ніж значення утримання дитини, а закон не містить лише рекомендації щодо участі батьків у вихованні дітей, а покладає на них обов`язок вчинення цих дій. Разом з тим, вказане право не є таким, що невід`ємне від особи батьків, а може бути припинено на підставі рішення суду. Статтею 164 СК України врегульовано підстави позбавлення батьківських прав, відповідно до якої мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо, зокрема, вони ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Таким чином, навмисне невиконання обов`язку з виховання дитини тягне за собою наслідки, передбачені статтею 164 СК України. Як випливає з роз`яснень п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Надані суд фактичні дані, а саме: висновок органу опіки та піклування, наявність якого в силу ст. 19 СК України є обов`язковою при розгляді справ цієї категорії (а. с. 75) і який містить посилання на повну відсутність проявів батьківського піклування щодо дитини з боку відповідача на тлі належних умов для проживання і духовного розвитку хлопчика, створених позивачем, а також висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав; акт обстеження умов проживання хлопчика в сім`ї позивачки, з яких випливає, що в житлі позивача створені задовільні умови для проживання та розвитку дитини (а. с. 52); інформація з закладу охорони здоров`я про відсутність батьківської турботи з боку відповідача та належну увагу питанням стану здоров`я дитини з боку матері ( а. с. 50), рішення про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина, що свідчить на користь висновку про повну відсутність участі відповідача в утриманні сина (а. с. 13); інформація з закладу дошкільної освіти, який відвідує син сторін, про виключно материнську опіку щодо хлопчика та відсутність будь-якого прояву батьківського піклування (а. с. 20), - підкріплюють міркування суду щодо можливості вирішення спору на користь позивача, оскільки свідчать про свідоме невиконання батьком своїх обов`язків з виховання та утримання дитини. Процесуальним джерелом доказів в силу ст. 76 ЦПК України є показання свідків. Під час судового розгляду справи, як зазначено, були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили викладені в позові доводи про ухилення відповідача від участі у вихованні та утриманні дитини. Зокрема, свідок [PERSON] показала, що протягом нетривалого проживання разом з позивачкою після народження нею дитини відповідач проявив себе як вкрай безтурботна людина. Відповідач залишив сім`ю, як тільки завагітніла позивачка. Свідок особисто телефонувала відповідачеві та просила повернутися в родину, на що він відповів, що дитина [PERSON] йому не потрібна, та попросив свідка більше не турбувати його з приводу вказаного питання. В теперішній час хлопчик взагалі не знає про батька при тому, що жодних перешкод у спілкуванні батька та сина позивачка не чинила. Свідок [PERSON] розказала, що відповідач зник з життя позивачки, коли та завагітніла. Свідок, родичі та друзі [PERSON] телефонували йому, просили підтримати дружину. Він з`явився лише напередодні пологів, але потім швидко зник. Він не лише не телефонував з метою підтримання стосунків з сином, а навпаки не відповідав на [PERSON] дзвінки, коли та намагалася обговорити обставини зустрічі сина та батька. Вирішуючи позов на користь позивачки, суд враховує таке. Значення спілкування батьків з дітьми, безпосереднього виховання дітей батьками, проживання дітей в сім`ї з особами, від яких вони походять, неможливо переоцінити для формування особистості, системи її моральних та соціальних цінностей. Означені висновки сформульовані в тексті принципу 6 «Декларації прав дитини», за змістом якого дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов`язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім`ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім`ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей. Такі самі умовиводи наявні в змісті статті 9 Конвенції ООН про права дитини, за якою держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають у відповідності із застосовуваним законом і процедурами, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. З огляду на наведені судом положення законодавства та роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, лише навмисні дії батьків з нехтування своїми обов`язками щодо виховання дитини можуть бути підставою для вжиття такого суворого заходу, як позбавлення батьківських прав. Оскільки турбота про фізичний розвиток дитини, створення належних умов для її гармонійного зростання, піклування про здоров`я дитини є одним з важливіших доданків виховання, суд з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх наданими доказами, має всі підстави для констатації проявів безтурботного ставлення відповідача до виконання означеного обов`язку, виконання якого є гарантом гармонійного розвитку дитини. Як зазначено судом, ігнорування батьками свого обов`язку з належного піклування про дитину як передумова для вжиття найсуворішого заходу впливу, такого, як позбавлення батьківських прав, має характеризуватися навмисною формою вини і відсутністю усвідомлення батьками своїх помилок, каяття та намагання покращити ситуацію. Поведінка відповідача, його безтурботне ставлення до виконання своїх обов`язків, небажання бачити свої помилки та, головне, - виправляти, їх свідчать саме про злісне ухилення відповідача від виконання покладеного на нього законом обов`язку, тому за вказаних обставин позбавлення батьківських прав, на думку суду, не зашкодить інтересам гармонійного розвитку дитини. Встановлені судом фактичні обставини також свідчать про те, що відповідач не вчиняє жодних дій з захисту своїх батьківських прав шляхом звернення до органу опіки та піклування або до суду з вимогами про визначення способу участі у вихованні дитини, що не дає підстав для ухвалення рішення на їхню користь. За вказаних обставин у суду немає жодного сумніву в тому, що відповідач не лише не відіграє будь-якої ролі у життєдіяльності та формуванні особистості сина, а й навпаки, - його присутність у житті хлопчика за наведених судом особливостей способу його життя відбивалася б згубно на фізичному та психологічному стані та розвитку дитини. Дійшовши висновку про наявність передумов для задоволення позову, суд враховує, що вказана дія, яка є виявом найсуворішого заходу впливу на батьків, не є безповоротною, оскільки законом встановлено можливість поновлення батьківських прав. Зокрема, статтею 169 СК України, яка регулює поновлення батьківських прав, особам, позбавленим батьківських прав, надано право звернутися до суду з позовом про їх поновлення, а суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. Наведене означає право відповідача на подання відповідного позову за умови зміни його ставлення до змісту своїх батьківських обов`язків. У відповідності до правил цивільного процесуального законодавства стягненню з відповідача на користь позивачки підлягає судовий збір, попередньо оплачений нею.

Outcome: approved