Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-19 00:00:00

У серпні 2022 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернувся з позовом представник [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Ролідас» про захист прав споживачів, у якому просив суд визнати недійсним укладений 25 листопада 2021 року з Товариством з обмеженою відповідальністю "АВТО РОЛІДАС" попередній договір купівлі- продажу транспортного засобу; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТО РОЛІДАС" на користь [PERSON] суму сплаченого авансу в розмірі 279 774,65 грн., суму інфляційних втрат в розмірі 27 782,34 грн., пеню в розмірі 1\~158 267,05 грн., а всього 1 465 824,04 грн.; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТО РОЛІДАС" на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн. та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТО РОЛІДАС" на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у листопаді 2021 року [PERSON] для особистих потреб та потреб членів своєї родини вирішила придбати легковий автомобіль. Здійснюючи пошуки потрібної моделі в мережі Інтернет, позивач знайшов оголошення про продаж Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО РОЛІДАС" автомобіля потрібної їй марки. З метою придбання автомобіля в найкоротший термін, позивач зателефонувала до відповідача, де позивачеві запропонували укласти попередній договір купівлі- продажу транспортного засобу. Необхідність укладення попереднього договору відповідач обґрунтував необхідністю транспортування автомобіля з іншого міста в якому він знаходиться на складі відповідача. Попередній договір відповідач вислав позивачу поштою на адресу міста проживання, який було підписано Позивачем та відправлено на адресу Відповідача. Таким чином, 25 листопада 2021 року між позивачем та відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, згідно з умовами якого сторони зобов`язалися укласти в майбутньому договір купівлі-продажу (Основний договір) на належний відповідачу транспортний засіб строком до 31 березня 2022 року (п. 1.1. та 1.2. Договору). Відповідно до пункту 2.1 Договору, продаж транспортного засобу вчиняється між Сторонами за ціною (вартістю) в розмірі 279 774,65 грн., у тому числі ПДВ 46 629,11 грн., та сплачується позивачем в безготівковій формі на поточний рахунок відповідача в національній валюті України гривні. Пунктом 1.2 договору передбачено, що Сторони зобов`язалися до 31 березня 2022 року укласти Основний договір, однак прострочив виконання такого зобов`язання на 138 днів. Крім того, як виявилось пізніше, транспортний засіб відповідачу взагалі не належить і до теперішнього часу, право власності ТОВ «Авто Ролідас» на цей транспортний засіб не набула, що робить неможливим виконання в подальшому умов Договору з боку відповідача. Відповідно до пункту 4.1 на теперішній час, термін дії договору закінчився, позивач сплатив кошти, але відповідач свої зобов`язання не виконав. Позивачем неодноразово були ініційовані спроби вирішити конфлікт з відповідачем у позасудовому порядку шляхом усного спілкування, однак відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав. На сьогодні позивач не отримав від відповідача жодного письмового чи усного повідомлення із зазначенням конкретної календарної дати, часу і місця укладення Основного Договору. рім того, пізніше виявилось та стало очевидним, що за спірним договором відповідач фактично зобов`язався надати послуги позивачу з викупу транспортного засобу за кошти позивача з аукціону в США, транспортування його до України та розмитнення. Про це свідчить пункт 1.5. договору та розрахунок вартості автомобіля, який був наданий відповідачем. Враховуючи вищевикладене, позивачка вимушена звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси від 22.08.2022 року позовна заява була залишена без руху. Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси від 07.11.2022 року по справі було відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено справу до судового розгляду на 12.12.2022 року. Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси від 01.02.2023 року по справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 09.03.2023 р. У судове засідання позивачка, представник позивачки не з`явились, надіслали до суду заяву, у якій вказали, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі, просять їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач ТОВ «Авто Ролідас» в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомили відзив на позовну заяву не подали. За таких обставин суд, зі згоди представника позивача, ухвалює заочне рішення, згідно до ст.280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що 25 листопада 2021 року між [PERSON] та ТОВ «Авто Ролідас» було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, згідно з умовами якого сторони зобов`язалися укласти в майбутньому договір купівлі-продажу (Основний договір) на належний відповідачу транспортний засіб строком до 31 березня 2022 (п. 1.1. та 1.2. Договору).\~ Відповідно до пункту 2.1 Договору, продаж транспортного засобу вчиняється між Сторонами за ціною (вартістю) в розмірі 279774,65 грн., у тому числі ПДВ 46629,11 грн. та сплачується позивачем в безготівковій формі на поточний рахунок відповідача в національній валюті України гривні. Згідно пункту 2.3 Договору позивач сплачує в день підписання цього Договору відповідачу на його розрахунковий рахунок в розмірі 279774,65 грн., у тому числі ПДВ 46629,11 грн. (а.с.27). На виконання зазначеного Договору позивачем на підставі рахунку на оплату № 10544-АР0169 від 25.11.2021 року було сплачено на користь відповідача грошові кошти у загальному розмірі 279774,65 грн., що підтвердужється квитанцією від 26.11.2021 р. (а.с.29-30) Відповідно до умов договору та з урахуванням оплати послуг відповідач повинен був укласти з позивачем Основний договір на належний відповідачу автомобіль (п.1.1) до 31 березня 2022 року (п.1.2), однак прострочив виконання такого зобов`язання на 138 днів. На сьогодні позивач не отримав від відповідача жодного письмового чи усного повідомлення із зазначенням конкретної календарної дати, часу і місця укладення Основного Договору. Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Згідно із ст. 1-1 вищевказаного Закону цей Закон регулює відносини між споживачем товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. З наведеного випливає, що спірні правовідносини, які склались між позивачем та відповідачем підлягають регулюванню Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу, одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. З наведеної норми права випливає, що предметом договору купівлі-продажу може бути, в тому числі і товар, який продавець набуде в майбутньому. Попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором (ч. 1 ст. 635 ЦК України). Укладаючи попередній договір, позивач бажав настання реальних наслідків у виді якнайшвидшого отримання у власність бажаного автомобіля. Крім того, пізніше виявилось та стало очевидним, що за спірним договором відповідач фактично зобов`язався надати послуги позивачу з викупу транспортного засобу за кошти позивача з аукціону, транспортування його до України та розмитнення, про що свідчить пункт 1.5. договору та розрахунок вартості автомобіля, який був наданий відповідачем. Частиною 1\~ст. 2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626,628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 635 ЦК України, сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію його укладення. Судом встановлено, що основний договір з купівлі-продажу транспортного засобу мав бути укладений сторонами 31.05.2022, що визначено попереднім договором, також позивачем було внесено плату за попереднім договором. У будь-якому випадку, навіть при наявності у ТОВ «Авто Ролідас» труднощів у придбанні майна у третіх осіб, основний договір мав бути укладений не пізніше 31.05.2022 року, а якщо у зазначений термін не укладений, то зобов`язання за ним є припиненими. Оскільки відповідачем умови попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу у встановлений строк не виконані, майно не придбане та у власність позивача не передане, основний договір не укладений, оспорений правочин є припиненим. Відповідно до постанови Верховного Суду від 22.01.2020 року у справі №394/301/19, припинення договору не є перешкодою для визнання його недійсним у судовому порядку, за наявності для цього підстав. Згідно із вимогами ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати до договорів із споживачем умови, які є несправедливим, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, а також встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно з п. 14 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист споживачів», умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними. Статтею 15 Закону України «Про захист прав споживачів», передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Крім того, споживач має право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця), що передбачено п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно зі ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. За положеннями ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вирішуючи позовні вимоги про визнання правочину недійсним, суд виходить із того, що відповідач, укладаючи з позивачем договір, найменований як попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, зазначаючи у ньому товариство, що власником майна не є, як Продавця, ТОВ «Авто Ролідас» вчинило умисні дії із введення позивача в оману щодо предмету договору. Включивши до договору положення про умови щодо строку дії попереднього договору до 31.03.2022 року, відповідач у такий протиправний спосіб заволодів можливістю користуватись коштами позивача протягом тривалого терміну, без будь-яких договірних правових наслідків для себе. Оскільки введення споживача в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину та використання нечесної підприємницької практики є підставою для визнання договору недійсним. Відповідно до статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна. Оскільки суд дійшов висновку, що попередній договір купівлі-проваджу транспортного засобу слід визнати недійсним, то суд також вважає, що кошти отримані ТОВ «Авто-Ролідас» за вказаний договором у розмірі 279774,65 грн, підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України, адже підстава, на якій вони були отримані, відпала. Окрім того, з огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої ст. 625 Цивільного кодексу України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. В силу положень статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно розрахунку, наданого позивачем, сума інфляційних витрат складає 27782,34 грн. Вказана сума підлягає стягненню із відповідача на користь позивача. Крім того, позивачем заявлена вимога про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язання розмірі 1158267,05 грн. Згідно з частинами першою, третьою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. Окрім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, а з моменту порушення являє собою міру відповідальності. Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Між сторонами по справі виникли правовідносини, пов`язані із придбанням автомобіля, а не з приводу виконання робіт (надання послуг), норми ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» на вказані правовідносини не розповсюджуються, у зв`язку із чим в цій частині позов задоволенню не підлягає Крім того, на підставі ч. 2\~статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів»\~при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Позивачка у позовній заяві просила стягнути з відповідача моральну шкоду, внаслідок неправомірних дій відповідача, яка полягла у душевних стражданнях, яку позивачка оцінює у розмірі 5000 грн. Відповідно до статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна. З цих підстав суд вважає, що в даному випадку позивач переніс моральні страждання у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача. В контексті статті 23 ЦК України при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Виходячи з принципу розумності та справедливості, адекватності завданим душевним та моральним стражданням позивача, суд вважає, що заявлений до стягнення розмір моральної шкоди в розмірі 5000 грн. є таким, що відповідає принципам розумності та справедливості, та підлягає задоволенню. Статтею 133 ЦПК України\~встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Оскільки позивача було звільнено від сплати судового збору на підставі ч. 1 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір. Позовна заява містить одну вимогу немайнового характеру, яка задоволена повністю та дві вимоги майнового характеру, які задоволені у повному обсязі . Судовий збір за вимогу немайнового характеру підлягає стягненню з відповідача на користь держави в сумі 992,40 грн, а судовий збір за вимогу майнового характеру підлягає стягненню з відповідача на користь держави пропорційно до задоволених вимог, а саме 1 відсоток від суми задоволених позовних вимог, що складає 3125,57 грн. ((279774,65грн+27782,34 грн.+5000.00грн.)*1%). Таким чином, з відповідача на користь держави підлягає стягнення судовий збір у розмірі 4117,97 (992,40+3125,57) Відповідно до ст.\~137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Так, стороною позивача суду надано копію Договору про надання правової допомоги № 12 від 03.08.2022 року, меморіальний ордер від 02.08.2022 р. (а.с.9-11) на загальну суму 5000,00 грн. Таким чином, суд прийшов до висновку, що подані позивачем докази на підтвердження понесених витрат на правову допомогу в сумі 5000,00 грн., є реальними, обґрунтованими та пропорційними до предмета спору і підтвердженими матеріалами справи, тому повністю доводять факт понесення позивачем витрат на правову допомогу, та підлягають задоволенню.

Outcome: partial