Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-17 00:00:00

У вересні 2019 року позивач [PERSON] в особі свого представника [PERSON] , звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 17000,00 доларів США, 3 % річних у розмірі 312,99 доларів США, а також понесені судові витрати. В обґрунтування позову позивач вказувала, що 03.06.2017 [PERSON] надав [PERSON] безвідсоткову позику - грошові кошти у розмірі 17000 доларів США. Позивач зазначає, що відповідач ухиляється від повернення суми боргу, чим порушила взяті на себе зобов`язання. Враховуючи викладене, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13.01.2020, у зазначеній цивільній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13.01.2020 заяву представника позивача [PERSON] - [PERSON] про забезпечення позову в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою - задоволено частково. Накладено арешт на гараж № [NUMBER] у гаражно-будівельному кооперативі «Авіатор», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Заборонено будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти дії щодо розпорядження гаражем № [NUMBER] у гаражно-будівельному кооперативі «Авіатор», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] В решті заявлених вимог про забезпечення позову відмовлено. У квітні 2021 представник відповідача за первісним позовом - [PERSON] , подала до суду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним. В обґрунтування зустрічного позову зазначила, що [PERSON] є директором та власником ТОВ «Укртранзит», та 17000 доларів він планував надати ТОВ «Імуноген-Україна» задля спільної діяльності з його компанією ТОВ «Укртранзит» на закупку медпрепаратів та реєстрацію інтелектуальних прав. Розписку [PERSON] підписала, але коштів особисто не отримувала. Замість цього підприємства ТОВ «Укртранзит» та ТОВ «Імуноген-Україна» уклали договір купівлі-продажу № 4/17 від 19.06.2017, згідно якого ТОВ «Імуноген-Україна» поставило ТОВ «Укртранзит» лікарські препарати під реалізацію. Однак, ТОВ «Укртранзит» дані препарати не реалізувало, зберігаючи отримані лікарські засоби на овочевому складі. В результаті зазначених дій ТОВ «Імуноген-Україна» було завдано збитків на 500000 грн. та пені за прострочку виконання зобов`язання 500000 грн. Зазначений позов направлений до суду Дніпропетровської області. Кошти у сумі 17000 доларів США в особистих інтересах [PERSON] чи її сім?ї не витрачались. Крім того, на підписання розписки чи договору позики не надавав згоду законний чоловік [PERSON] - [PERSON] , а тому просила визнати недійсним договір безвідсоткової позики з видачею [PERSON] розписки від 03.06.2017 року [PERSON] . Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 08.09.2021 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним і об'єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07.09.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним, до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Представник позивача надав до суду заяву, в якій просив провести розгляд справи за відсутності сторони позивача. Відповідач за первісним позовом в судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена в установленому законом порядку. Позивач за зустрічним позовом в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, копію якого надано стороною позивача за первісним позовом, відповідно до умов якого [PERSON] отримала 17000 доларів США. Факт одержання позики підтверджується розпискою від 03.06.2017, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми коштів. З наданої копії розписки від 03 червня 2017 року вбачається, що [PERSON] підтверджує факт отримання коштів в сумі 17000 доларів США згідно договору позики від 03 червня 2017 року та зобов`язується повернути кошти до січня 2019. Зазначено, що гроші отримані в присутності [PERSON] і [PERSON] . За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (стаття 1046 ЦК України). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей (частина друга стаття 1047 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі грошей у борг. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів та підтверджує як факт укладення договору, так і факт отримання боржником грошових коштів. Зазначена правова позиція узгоджується з усталеною судовою практикою (справи №№ 127/3120/16-ц, 752/19567/14-ц). Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Таким чином, оскільки в самій розписці від 03 червня 2017 року, написання якої [PERSON] підтвердила у письмовому відзиві на позовну заяву, поданому її представником [PERSON] , вона посилається на договір від 03 червня 2017 року, а тому в суду відсутні підстави вважати, що такий договір не підписувався відповідачем [PERSON] . Крім того, у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України, твердження відповідача за первісним позовом стосовно того, що [PERSON] коштів особисто не отримувала повинні бути надані відповідні докази, однак доказів не підписання договору або не отримання коштів остання не надала. Судом встановлено, що текст розписки про отримання позики від 03 червня 2017 року містить інформацію про те, що позичальник [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти на підставі договору позики від 03 червня 2017 року в сумі 17000 доларів США в день складання цієї розписки, тобто саме в момент підписання договору позики. Таким чином, складена власноруч [PERSON] розписка підтверджує як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання [PERSON] від [PERSON] грошової суми та обов`язок її повернути. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року при розгляді справи № 388/1354/17-ц (провадження № 61-45859св18), у якому зазначено, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Враховуючи, що [PERSON] свої зобов`язання за договором позики від 03 червня 2017 року щодо повернення грошових коштів у встановлений строк не виконала, не надала суду належних та допустимих доказів про наявність підстав її звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідно до ст. 617 ЦК України, тому сума заборгованості в загальному розмірі 17000 доларів США підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] , а позов в цій частині задоволенню. Щодо вимог позивача про три проценти річних нарахованих на суму заборгованості за прострочення договірних зобов`язань відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд приходить до наступного. Відповідно до положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зокрема, за ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Так, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи викладене, суд також задовольняє вимоги позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача [PERSON] 3% річних в розмірі 312,99 доларів США, нарахованих на суму заборгованості за прострочення договірних зобов`язань відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, за період з 01.02.2019 по 12.09.2019, кількість прострочених днів складає 224. При цьому враховує, що відповідачем за первісним позовом [PERSON] не надано доказів на підтвердження того, що нею вжиті всі заходи щодо належного виконання зобов`язання. Щодо вимог позивача [PERSON] за зустрічним позовом про визнання договору позики недійсним, суд приходить до наступного. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України). Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Положеннями ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 3 статті 61 СК України встановлено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушення умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом не доведено належними та допустимими доказами, що кошти, надані у борг [PERSON] були спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Також як і не доведено те, що визначена грошова сума була витрачена на придбання спільного сумісного майна подружжя. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази на предмет відповідності наведеним правовим нормам, суд приходить до висновку про необґрунтованість зустрічних позовних вимог в зв`язку з відсутністю правових підстав, а тому відмовляє по суті в задоволенні зустрічного позову. При вирішенні питання про стягнення на користь позивача за первісним позовом суми витрат на правничу допомогу, суд враховує, що позивачем не надано документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформленого у встановленому законом порядку (платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, квитанція до прибуткового касового ордера, дані книги обліку доходів і витрат (або книги обліку доходів), інше, тому суд відмовляє в задоволенні вимог позивача про стягнення суми витрат на правову допомогу. Враховуючи викладені обставини, суд частково задовольняє первісні позовні вимоги [PERSON] та питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та судовий збір покладає на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, при цьому враховує, що позивачем за первісним позовом [PERSON] понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 4288,42 грн., про що свідчать квитанції від 18 вересня 2019.

Outcome: approved