Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння. Свої вимоги позивач мотивує тим, що на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 048124, виданого на підставі рішення Київської міської ради від 01.10.2007 року № 768/3602, він є власником земельної ділянки 8000000000:62:475:0014. Однак, 27.01.2021 року йому стало відомо про незаконне заволодіння цією земельною ділянкою невідомими їй особами, а саме за підробленими документами, що ідентифікують його (позивача) особу та внаслідок підробки його підпису на договорі купівлі-продажу від 28.05.2020 року зазначена земельна ділянка вибула з його володіння поза його волею на користь відповідача [PERSON] та в подальшому була відчужена [PERSON] на користь [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 19.06.2020 року. Позивач стверджує, що вищевказані особи йому невідомі, будь-яких документів він їм не надавав і земельна ділянка вибула з його володіння незаконно шляхом підроблення його підпису. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер земельної ділянки 8000000000:62:475:0014) за адресою: [ADDRESS] , укладений 28.05.2020 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучко В.П., зареєстрований в реєстрі за №142; витребувати із незаконного володіння від [PERSON] на користь [PERSON] земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер земельної ділянки 8000000000:62:475:0014) за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 01.03.2021 року позовну заяву залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 16.03.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 15.07.2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] - [PERSON] . У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу право власності на земельну ділянку належало продавцю [PERSON] , ніяких заборон або інших обмежень щодо розпорядження ділянкою на час укладання договору не було і у відповідача [PERSON] були відсутні підстави вважати, що власник майна діє неправомірно або без прямої чи опосередкованої згоди власника. Законність володіння земельною ділянкою було перевірено нотаріусом станом на дату чинення правочину. Під час придбання земельної ділянки відповідач не мала об`єктивних сумнівів у правомірності дій продавця, набула земельну ділянку за відплатним договором, є добросовісним набувачем в розумінні чинного законодавства, а тому відсутні підстави для витребування від неї спірного майна. Представник відповідача також зауважив, що після отримання позовної заяви відповідач звернулась до Національної поліції з заявою про кримінальне правопорушення, вчинене продавцем [PERSON] , яке виразилось у вчиненні щодо неї шахрайських дій, що спричинило їй матеріальний збиток у розмірі 614 100,00 грн. Посилаючись на викладені обставини, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 05.07.2022 року витребувано у приватного нотаріуса КМНО Криворучко В.П. оригінал реєстраційної справи (документи, що підтверджують право власності, копії паспортів осіб між якими здійснювався правочин, інші документи) на підставі яких здійснювалась перереєстрація прав власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 8000000000:62:475:0014 за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду м.Києа від 14.11.2022 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив про їх задоволення. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, вважаючи їх непідтвердженими належними доказами, та просила відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та треті особи, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача [PERSON] та третіх осіб на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 048124, виданого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації), позивачу [PERSON] належала земельна ділянка, площею 0,1000 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер земельної ділянки 8000000000:62:475:0014) за адресою: [ADDRESS] . 28.05.2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Криворучком В. П. за № 142, за яким [PERSON] придбав у власність вищезазначену земельну ділянку. 19.06.2020 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Звєрьковою Н.В. № 879, за яким [PERSON] придбала спірну земельну ділянку. Судом також встановлено, що Дарницьким УП ГУНП у місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за №12021100020000355 від 03.02.2021 року за заявою [PERSON] з приводу незаконної перереєстрації земельної ділянки, яка належала йому на праві приватної власності. Постановою Дарницького УП ГУНП у місті Києві від 04.02.2021 року [PERSON] визнано потерпілим у вищевказаному кримінальному провадженні. Згідно висновку експерта № СЕ-19/111-21/52103-ПЧ від 29.11.2021 року, складеного головним судовим експертом Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Сохою Ю. на виконання постанови про призначення судово-почеркознавчої експертизи в рамках кримінального провадження № 12021100020000355 від 03 лютого 2021 року, підписи від імені [PERSON] у договорі купівлі - продажу земельної ділянки від 28.05.2020 року виконані не [PERSON] , а іншою особою. Судовий експерт Соха Ю., який склав вищевказаний висновок, має вищу юридичну освіту, стаж експертної роботи з 2006 року, отримав кваліфікацію експерта з правом проведення експертиз за експертною спеціальністю 1.1. «Дослідження почерку і підписів», 2.1. «Дослідження реквізитів документів». Вказаний експерт був попереджений про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків за статтями 384, 385 Кримінального кодексу України. Позивач просить задовольнити його вимоги, посилаючись на те, що спірна земельна ділянка вибула з його володіння незаконно поза його волею на підставі підроблених документів, оскільки жодних договорів про відчуження земельної ділянки він не підписував, а тому наявні підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування даної ділянки з чужого незаконного володіння. Сторона відповідача [PERSON] проти позовних вимог заперечувала, вказуючи на відсутність підстав для витребування нерухомого майна від добросовісного набувача, а також на неналежність в якості доказу вищевказаного висновку експерта, в зв`язку із чим твердження позивача є недоведеними. Суд вважає доводи позивача обґрунтованими та відхиляє твердження сторони відповідача [PERSON] з огляду на таке. Відповідно до ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення, правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України. Зі змісту частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України слідує, що недійсним є правочин в якому існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину (наприклад, вчинення підпису на паперовому носії), однак він виконаний не учасником правочину, а іншою особою, тобто вчинений всупереч фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. Таким чином, правочин як вольовий акт буде мати правове значення тільки у випадку, якщо внутрішня воля учасника правочину відповідатиме зовнішньому прояву волевиявлення такого учасника. Відповідно до статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із статті 657 ЦК України, договір купівлі-продажу, зокрема, земельної ділянки укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Отже, при укладенні договору купівлі-продажу земельної ділянки внутрішня воля власника (продавця) цієї земельної ділянки повинна відповідати його зовнішньому прояву (вчиненню підпису на договорі купівлі - продажу), що підлягає нотаріальному посвідченню. Так, під час розгляду справи судом встановлено, що підпис у договорі купівлі - продажу земельної ділянки від 28.05.2020 року виконаний не власником земельної ділянки (продавцем) [PERSON] , а виконаний іншою особою, що свідчить про відсутність внутрішньої волі [PERSON] на укладення вказаного договору. Відтак, вказаний договір має бути визнаний недійсним, оскільки він укладений з порушенням вищевказаних норм ЦК України і можливо стверджувати, що майно було відчужено без дійсної волі його власника. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки від 28.05.2020 року підлягають задоволенню. Що ж стосується вимог позивача про витребування спірної земельної ділянки від відповідача [PERSON] , то суд також вважає, що вони підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару (частина перша статті 658 ЦК України). Таким чином, розпоряджатись майном може тільки власник. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом положень статей 317, 319 ЦК України, власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Разом з тим відповідно до положень статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно зі статтею 388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього. Згідно ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Так, застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (частина третя пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Виникнення права власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що у позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України. Під час розгляду спорів про витребування майна суди мають установити всі юридичні факти, визначені статями 387 та 388 ЦК України, зокрема чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. У разі встановлення, що відповідач є добросовісним набувачем, суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17. Задоволення вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Подібний за змістом правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16. Як встановлено судом, спірна земельна ділянка була відчужена поза волею її власника [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, який визнається судом недійсним. Оскільки судом встановлено факт вибуття земельної ділянки з власності поза волею власника, то вимоги позову в частині витребування майна з чужого незаконного володіння є обґрунтованими і підлягають задоволенню. При цьому суд зазначає, що [PERSON] не позбавлена можливості відновити свої права на підставі статті 661 ЦК України шляхом пред`явлення майнових вимог до продавця спірної земельної ділянки. Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд відхиляє твердження сторони відповідача [PERSON] щодо того, що висновок експерта, який проведений у кримінальному провадженні, є неналежним та недопустимим доказом у справі, виходячи з наступного. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Згідно ст.110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Висновок експерта, що отриманий відповідно до вимог закону у кримінальній справі, є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає його як доказ, чи відхиляє його. Докази, зібрані в одній справі, без їх належної оцінки відповідним судом не можуть мати беззастережне доказове значення під час вирішення іншої справи. Висновок експертизи може бути відповідним доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. У разі коли висновок експертизи наданий стороною (зокрема, як додаток до позовної заяви), тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися судом виключно як письмовий доказ, що підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Саме такий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 638/16054/16-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 227/1524/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 638/16054/16-ц (провадження № 61-476св18), від 16 січня 2019 року у справі № 227/1524/16-ц (провадження № 61-3534св18), від 17 грудня 2019 року у справі № 210/5206/16-ц (провадження № 61-39725св18). Так, висновок експерта № СЕ-19/111-21/52103-ПЧ від 29.11.2021 року, складений головним судовим експертом Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Сохою Ю. на виконання постанови про призначення судово-почеркознавчої експертизи в рамках кримінального провадження № 12021100020000355 від 03 лютого 2021 року, містить інформацію щодо предмета доказування у цій цивільній справі - вчинення підпису [PERSON] на спірному договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 28.05.2020 року, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений. Суд враховує допустимість вказаного висновку експерта як доказу, оскільки експертиза, проведена у кримінальному провадженні, містила інформацію щодо предмета доказування у даній цивільній справі, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вироку у кримінальній справі ще не ухвалено. Вказаний правовий висновок, викладений у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 753/10636/17-ц, від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17, від 05 лютого 2020 року у справі №461/3675/17, від 22 вересня 2021 року у справі № 161/20362/18. Суд також зауважує, що вказаний висновок підготовлений особою, яка є атестованим судовим експертом, має вищу юридичну освіту та стаж експертної роботи з 2006 року, отримала кваліфікацію експерта з правом проведення експертиз за експертною спеціальністю 1.1. «Дослідження почерку і підписів», 2.1. «Дослідження реквізитів документів». Також, судовий експерт Соха Ю. був попереджений про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків за статтями 384, 385 Кримінального кодексу України. З урахуванням наведеного, суд приймає вищевказаний висновок експерта як належний та допустимий доказ у справі. При цьому суд зауважує, що сторона відповідача [PERSON] , заперечуючи проти вищевказаного висновку, жодних доказів на його спростування не надала, а також не скористалась правом на заявлення клопотання про призначення відповідної експертизи у цій справі, не ставила перед судом питання про виклик у судове засідання експерта, який проводив почеркознавчу експертизу. Відтак, заперечення відхиляються судом як безпідставні. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що доводи позивача знайшли своє повне підтвердження під час судового розгляду, в той час, як доводи сторони відповідача [PERSON] є необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами. Відтак, позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Інші доводи сторони відповідача висновки суду не спростовують і підстав для відмови в задоволенні позовних вимог повністю або частково не дають. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі, то відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача належить стягнути в солідарному порядку судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1816 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved