Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом\~у якому\~прохає усунити\~перешкоди у\~здійсненні права власності\~на\~майно, а саме 1/2 частки земельної ділянки площею 0,1720 га, кадастровий номер 5310200000:50:026:1587, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та розташованого на ній житлового будинку з господарськими будівлями, загальною площею 363,0 кв.м., житловою площею 146,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вартість якої складає 977 941 грн та 1/2 частки земельної ділянки площею 0,0500 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , вартість якої складає 9 272 грн, 1/2 частки квартири за номером [ADDRESS] , звільнивши це майно з-під арешту, накладеного 19.05.2010 слідчим Слідчого Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області в кримінальній справі №10330198, скасувати постанову про накладення арешту на майно від 19.05.2010. Заявлені вимоги мотивує тим, що йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом належить 1/2 частка квартири за номером [ADDRESS] та на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки власником 1/2 частки земельної ділянки площею 0,0500 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] та на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку з господарськими будівлями власником 1/2 частки земельної ділянки площею 0,1720 га, кадастровий номер 5310200000:50:026:1587, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та розташованого на ній житлового будинку з господарськими будівлями, загальною площею 363 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . При продажу належної йому земельної ділянки позивач дізнався, що постановою слідчого Слідчого управління Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області Лоскот С.С. від 19.05.2010 про накладення арешту на майно у кримінальній справі № 10330198, порушеної 28.04.2010 за ч.4 ст.185 КК України накладено арешт на все нерухоме майно, належне йому. Арешт на належне позивачу майно порушує право позивача на мирне володіння та користування належним йому майном, тому позивач вимушений звернутися до суду з цим позовом для захисту своїх прав шляхом зняття арешту з майна. Ухвалою суду від 20.03.2023 позовна заява [PERSON] прийнята до розгляду із відкриттям провадження у справі та призначенням до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою суду\~від 20.03.2022 від слідчого Управління ГУНП України в Полтавській області витребувано постанову про закриття кримінальної справи № 10330198 стосовно [PERSON] , [INFO] , та постанову про накладення арешту на майно від 19.05.2010 року, винесену в рамках досудового розслідування в кримінальній справі №10330198. Відповідач у відповідності до\~ст.278 ЦПК України\~відзив на позов, у наданий судом строк до суду не подав. Заперечень проти розгляду справи в спрощеному провадженні без повідомлення сторін не надав. Тому, відповідно до\~ч.5 ст.279 ЦПК України\~судом розглянуто справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. На виконання вимог ухвали суду від 20.03.2023 слідчим управлінням ГУНП в Полтавській області на адресу суду було направлено повідомлення, в якому зазначається про те, що постанова слідчого СУ УМВС України в Полтавській області Лоскот С.С. про накладення арешту на майно від 19.05.2010 знаходиться в матеріалах кримінальної справи № 10330198, яка 15.10.2010 була направлена до Комсомольського міського суду Полтавської області з обвинувальним висновком. 14.06.2010 [PERSON] під час досудового розслідування вказаної справи оголошено в розшук. 14.12.2012 розшук [PERSON] припинено в зв`язку з встановленням місця знаходження останнього. Також повідомлено, що підрозділи Національної поліції України не є правонаступниками органів внутрішніх справ, тобто міліції. Тому надання більш детальної інформації, зокрема, щодо номеру кримінальної справи відносно [PERSON] не представляється можливим. В зв`язку з відсутністю відповідних реєстраційних обліків (журналів) внаслідок реорганізації підрозділів міліції, надати постанову про закриття кримінальної справи щодо [PERSON] не представляється можливим. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів дійшов наступних висновків. Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.09.2016, спадкоємцем майна [PERSON] , який помер [INFO] є його син [PERSON] . Спадщина, на яку видано свідоцтво складається з 1/2 частки квартири за номером [ADDRESS] (а.с.10). Згідно із договором купівлі-продажу земельної ділянки НСА 706480 від 20.01.2023 [PERSON] передав у власність, а [PERSON] та [PERSON] прийняли у власність в рівних частках по 1/2 частці кожен, земельну ділянку площею 0,0500 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.11-12). Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку з господарськими будівлями НСА 706477 від 20.01.2023 [PERSON] передав у власність, а [PERSON] та [PERSON] прийняли у власність в рівних частках по 1/2 частці кожен, земельну ділянку площею 0,1720 га, кадастровий номер 5310200000:50:026:1587, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та розташованого на ній житлового будинку з господарськими будівлями, загальною площею 363 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (а.с.14-16). Як убачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, постановою слідчого СУ УМВС України в Полтавській області Лоскот С.С. від 19.05.2010 у кримінальній справі №10330198 порушеної 28.04.2010 за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК України було накладено арешт на все нерухоме майно [PERSON] (зворотній бік а.с.19). \~ \~ \~ \~ \~Статтею 15\~ЦК України\~визначено,\~що кожна\~особа має\~право на\~захист свого\~цивільного права\~у разі\~його порушення,\~невизнання або\~оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України , кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі\~ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акту повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно із ч. 1\~ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1.\~ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1\~ст. 319 ЦК України\~передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1\~ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Пункт 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» містить роз`яснення, що застосовуючи положення\~статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння. Згідно з положеннями\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» та частини другої статті 114 ЦПК України позови про зняття арешту з нерухомого майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини (виключна підсудність). За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі №727/2878/19 (провадження №14-516цс19), спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі N 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі N 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. Припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Відповідну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15.05.2013 року № 6-26цс13 та постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18) від 15.05.2019. Відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно [PERSON] , зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою\~статті 214 КПК України 1960 року\~підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення. Арешт майна має тимчасовий характеру і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту частини третьої статті 174\~КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій статті 214 КПК України 1960 року. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми\~КПК України 1960 року. Проте положеннями цього\~Кодексу, передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126). Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після накладення арешту, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі\~КПК України 1960 року\~очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права. Інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування\~КПК України 1960 року\~не містив. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті\~253, пункту восьмого частини першої статті\~324, частини тринадцятої статті\~335\~цього\~Кодексу\~передбачалося лише після прийняття рішення про призначення справи до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком. У рішенні ЄСПЛ у справі «Uzan та інші проти Турції» (скарги N N 19620/05, 41487/05, 17613/08 і 19316/08) від 05.03.2019, Європейський Суд встановив, що заявники скаржилися на тривале застосування тимчасових заходів щодо їхнього майна та відмову органів влади скасувати ці заходи протягом кількох років, навіть з урахуванням того, що заявників не було визнано винними у кримінальному провадженні або відповідачами у цивільному провадженні. Європейський Суд прийшов до висновку, що влада не змогла встановити «справедливий баланс» між захистом суспільних інтересів та вимог захисту прав заявників на повагу їх власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу N 1 до Конвенції (право на мирне володіння майном). Суд зазначає, що метою накладення арешту на майно в кримінальному провадженні у відповідності до положень ч.2 ст.170 КПК України є забезпечення цивільного позову та/або можлива конфіскація майна за вироком суду. При цьому, при завершенні кримінального провадження має бути вирішено питання про скасування накладеного арешту. Оскільки відповідачем у вказаній справі не надано доказів про завершення кримінального провадження стосовно [PERSON] та доказів про заявлений цивільний позов до останнього і враховуючи, що майно, арешт з якого прохає скасувати позивач отримане ним у спадщину та набуте у власність понад шість та тринадцять років після накладення арешту відповідно, суд вважає, що відсутні підстави для продовження обтяження на майно вказане у позовних вимогах заявленого цивільного позову. \~ \~ \~ \~Оскільки право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про необхідність захисту його права шляхом скасування арешту на майно вказане у позовних вимогах заявленого цивільного позову. Водночас суд не вважає за можливе задовольнити позов в частині скасування постанови про накладення арешту на майно з огляду на законність та обґрунтованість (підставність) спірної постанови.

Outcome: partial