Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-04 00:00:00

[PERSON] (далі - [PERSON] ) звернувся до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України. Заява обґрунтована тим, що заявник народився [INFO] у м. Луцьку Волинської області. З часу народження до даний час постійно проживає на території України, жодного разу не залишав територію України. У 1981 році [PERSON] закінчив повний курс Луцької середньої вечірньої школи №3 Волинської області. З 1982 року по 1988 рік проходив військову службу. З 21.08.1991 по 06.12.1992 він працював у Луцькому пологовому будинку на посаді монтажника-сантехніка. Заявник зазначає, що через те, що він втратив паспорт громадянина СРСР він не зміг оформити паспорт громадянина України. Він звертався із заявою до Ківерцівського відділу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області із заявою про отримання паспорта громадянина України, однак йому було відмовлено у видачі паспорта та роз`яснено на право звернення до суду для встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 або станом на 13.11.1991. Встановлення юридичного факту йому потрібно для отримання паспорту громадянина України, тому він просить суд встановити факт постійного проживання його на території України станом на 24.08.1991. Представник заінтересованої особи подала до суду письмові пояснення, у яких зазначила, що згідно відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління ДМС у Волинській області [PERSON] , [INFO] , зареєстрованим/знятим з реєстрації не значиться. Крім того, відповідно до баз даних УДМС у Волинській області інформація щодо документування заявника паспортом громадянина України та паспортом громадянина України для виїзду за кордон відсутня. В судовому засіданні заявник просив заяву задовольнити з підстав, викладених у ній. Представник заінтересованої особи у судовому засіданні щодо вирішення заяви поклалася на розсуд суду. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 3 та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Частиною 1 ст. 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: 1) згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; 2) чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; 3) заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; 4) встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. З наведеного слідує, що у судовому порядку встановлюються виключно такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих немайнових чи майнових прав заявника та за умови, що діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Так, судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] в м. Луцьк Волинської області, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 24.06.1965 (а.с.9). У 1981 році [PERSON] закінчив повний курс Луцької середньої вечірньої школи №3 Волинської області, що підтверджується копією атестата про середню освіту серії [NUMBER] від 20.06.1981 (а.с.9). Відповідно до обліково-послужної карточки до військового квитка серії [NUMBER] [PERSON] з 1982 року по 1988 рік проходив військову службу (а.с.11-13). У трудовій книжці [PERSON] серії [NUMBER] від 19.02.1990 містяться відомості, що з 21.08.1991 по 06.12.1992 він працював у Луцькому пологовому будинку на посаді монтажника-сантехніка (а.с.17-18). Із довідки Комунального підприємства «Луцький клінічний пологовий будинок» від 19.12.2022 №428 слідує, що [PERSON] був прийнятий на роботу Луцький пологовий будинок на посаду монтажника-сантехніка з 21.08.1991 (наказ №132 від 21.08.1991) та був звільнений 01.12.1992 (наказ №176 01.12.1992). За період роботи з 1991 по 1992 роки у відпустці по догляду за дитиною та у відпустках без збереження заробітної плати не перебував, що також підтверджується копіями особової карточки від 21.08.1991, наказу №132 від 21.08.1991, наказу №176 від 01.12.1992 (а.с.19-27). Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Згідно із п. 8 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 №215 (далі - Порядок), для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Отже, одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Згідно із п. 44 Порядку у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Таким чином, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Враховуючи наведене, належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення. Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24.02.2021 у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05.04.2021 у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20). Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, з наданих письмових доказів судом встановлено факт постійного проживання [PERSON] на території України станом на 24 серпня 1991 року. Факт, щодо встановлення якого звернувся заявник, має для нього юридичне значення, оскільки надає правові підстави для отримання ним паспорта громадянина України. Крім того, заявник [PERSON] не має іншої можливості довести факт постійного проживання на території України. Таким чином, суд дійшов висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Outcome: approved