Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-12 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідачки [PERSON] та просить суд позбавити відповідачку батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] та визначити місце проживання дитини разом з батьком. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 21.05.2010 року по 25.02.2019 рік він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу у них народився син: [PERSON] , [INFO] . 5 лютого 2019 року між ним та відповідачкою укладено нотаріальний договір щодо місця проживання дитини разом з ним, як батьком дитини. Умовами договору було визначено умови сплати відповідачкою аліменти на утримання дитини у розмірі 3000 грн. щомісяця, однак відповідачка ухиляється від виконання вказаних умов договору. Наразі він з сином мешкає у своєму будинку за адресою: [ADDRESS] , де син і зареєстрований, що затверджується довідками з місця реєстрації та проживання. Житловий будинок в якому він мешкаю з сином, належить йому на праві приватної власності. Всі умови для дитини створені для його комфортного проживання та подальшого розвитку. Він самостійно дбає про сина, виховую його та забезпечую усім необхідним для його належного розвитку. Весь вільний свій час він проводить з сином та займається його розвитком, турбується про його стан здоров`я та подальше життя. Він працюю на ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» з 10.06.2006 року по теперішній час слюсарем - ремонтником 6 розряду та щомісяця отримую заробітну плату, достатню для забезпечення дитини. Син поки що навчається у Криворізькому ліцеї №107 «Лідер» в 9-Б класі на дистанційній формі навчання, у зв`язку з військовою агресією Росії проти України. Враховуючи той факт, що дитина вже довгий час мешкає разом з ним, він планує після поновлення навчання дитини, перевести у КЗ «Олександрійський ліцей Долинської міської ради» за місцем його постійного проживання та реєстрації. Вже більше 4-х років я з сином мешкаємо окремо від відповідачки, у нас з сином склалися дуже гарні, дружні та довірливі стосунки, та він також бажає разом зі мною проживати і надалі. Відповідачка після розлучення, не заперечувала щодо нашого спільного проживання, та не чинила перешкоди у нашому спільному проживанні з сином. Відповідачка створила свою власну сім`ю та припинила цікавитись життям нашого сина як того потребує материнська турбота. Відповідачка не допомагає матеріально у забезпеченні сина, не виховує його, не дбає про його розвиток та здоров`я та не підтримує з сином відносин. Він, вважає за таких обставин, є всі законні підстави позбавити відповідачку батьківських прав та закріпити статус проживання дитини разом з батьком, для його комфортного та стабільного життя, навчання та розвитку. Дитина повністю знаходиться на його матеріальному забезпечені. Відповідач взагалі не піклуючись про власного сина, його розвиток, здоров`ям, харчуванням тощо, як то зобов`язує закон. У зв`язку з чим просив позов задовольнити в повному обсязі. Ухвалою суду від 23 грудня 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. В судове засідання сторони не з`явилися. Відповідач [PERSON] до суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність, проти позовних вимог не заперечує. Представник Орган опіки та піклування виконавчого комітету Долинської міської ради Кропивницького району Кіровоградської області просили долучити до матеріалів справи висновок виконкому щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] . Відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. У рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України» та у рішенні «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року № 10383/09, § 100, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, статті 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] є матір`ю неповнолітнього [PERSON] , [INFO] ( а.с. 18). Відповідно до частини другої статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України матір, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх зобов`язань по вихованню дитини. Відповідно до пунктів 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Згідно частин першої-третьої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 25 лютого 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було розірвано шлюб (рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 лютого 2019 року, справа № 211/443/19), в якому [INFO] народився [PERSON] , який, після розлучення батьків, залишився проживати разом зі своїм батьком в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області. Договором між батьками про проживання, виховання дитини та сплату аліментів на дитину від 05 лютого 2019 року № 330 за спільною згодою батьків та самої дитини визначено місце проживання [PERSON] за місцем проживання батька - [PERSON] . До того ж, даний договір діє до моменту досягнення [PERSON] повноліття або до закінчення ним денної форми навчання у вищому навчальному закладі. Договір може бути розірвано, змінено чи доповнено за згодою сторін, шляхом укладення додаткового нотаріально посвідченого договору, або ж в судовому порядку при відсутності домовленості між сторонами. Даний договір не доповнювався, не змінювався та н розривався, тому е чинним ( а.с. 25-27). Відповідно до довідок Олександрівського старостинського округ Долинської міської ради Кропивницького району Кіровоградської області від 25 листопада 2022 року N° 02-13/86, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , за якою фактично і проживає, перебуваючи на повному утриманні свого батька [PERSON] який є власником даного житла ( а.с. 29,30). Відповідно до довідки Криворізького ліцею № 107 «Лідер» Криворізьке міської рада від 25 листопада 2022 року № 328 та характеристики на учня неповнолітній [PERSON] навчається у даному навчальному заклад, фізичний, розумовий розвиток [PERSON] відповідають віковим особливостям, вміє аналізувати, міркувати, робити висновки, має добрі здібності до навчання думки викладає логічно і послідовно; хлопчик спокійний, розсудливий стриманий, цілеспрямований, у спілкуванні чемний, дипломатичний, готовий прийти на допомогу; добре вихований, тактовний, відповідальний користується повагою вчителів та однокласників. Батько цікавиться навчанням сина ( а.с. 23). Відповідно до акту обстеження умов проживання сім`ї [PERSON] від 26 січня 2023 року №3, за адресою: [ADDRESS] створені належні умови для виховання, розвитку та проживання неповнолітнього [PERSON] , який проживає разом зі своїм батьком та бабусею [PERSON] (мати [PERSON] ), а саме: умови проживання відповідають санітарно-гігієнічним нормам, наявні комунальні зручності опалення парове (газове), будинок умебльовано, наявна побутова техніка, запас продуктів харчування, приготована їжа, постільна білизна та одяг в належному стані. В [PERSON] є власна кімната з місцем для навчання, сну та відпочинку, хлопець забезпечений одягом, взуттям, засобами гігієни та засобами для навчання, зі слів дитини, він за власною ініціативою інколи телефонує своїй матері, яка самоусунулась від його виховання. Згідно висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав від 30.03.2023 року, орган опіки та піклування міської ради вважає, що є доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно [PERSON] , [INFO] . Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Оскільки наведені вище факти, як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати, як ухилення відповідачки від належного виховання свого сина, свідомої зневаги своїми обов`язками, враховуючи викладене, суд вважає встановленим, що відповідачка не займається вихованням дитини, не забезпечує його матеріально, не виявляє щодо нього батьківського піклування, що підтверджується письмовими матеріалами справи. Суду не надано жодного доказу, який би спростовував заявлені вимоги, а оскільки цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, диспозитивності та рівності сторін, виходячи з інтересів дитини, суд вважає доведеними заявлені вимоги та вважає за необхідне позбавити відповідачку батьківських прав відносно сина [PERSON] . Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до положень статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Таким чином, у разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями статті 29 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц та постанові від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15-ц (провадження № 61-10851св20). Відповідно до частин другої-третьої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. На дату розгляду справи неповнолітній [PERSON] досяг 15-річного віку, а отже в силу вищезазначеного, місце його проживання з одним із батьків визначається ним самим. Статтею 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Неповнолітній [PERSON] виявив бажання проживати разом з батьком. Таким чином, при винесенні рішення суд виходить з інтересів дитини, її віку, висловленої нею особистої позиції щодо того, з ким бажає проживати, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, тощо. При цьому неповнолітній [PERSON] , в силу свого віку, має право самостійно приймати рішення стосовно місця свого проживання, а суд позбавлений можливості визначати місце проживання особи, якій виповнилося 15 років, всупереч її волі за відсутності належних і достатніх для цього підстав. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом в постанові від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15-ц (провадження № 61-10851св20) Тому враховуючи положення частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України, суд не знаходить підстав для задоволення вимог в частині визначення місця проживання дитини. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем вимога про відшкодування судових витрат не заявлялася, вони покладаються на позивача.

Outcome: partial