Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-06 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідачів про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування позовних вимог вказували, що позивачі є потерпілими у кримінальному провадженні №12019100050003342 (справа №756/10469/19) за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ст.ст.129 ч.1, 296 ч.4, 122 ч.1 КК України. Як зазначають позивачі, у підготовчому судовому засіданні у вищевказаному кримінальному провадженні потерпілою [PERSON] заявлено цивільний позов на загальну суму 306 506,35 грн. Крім того, у зв`язку із заподіянням [PERSON] тілесного ушкодження середньої тяжкості [PERSON] , що спричинило тривалий розлад здоров`я понад 21 добу, останній також має намір звернутися з цивільним позовом до відповідача щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди заподіяної злочином. Позивачі вказують, що в ході кримінального провадження представником потерпілої [PERSON] з метою забезпечення цивільного позову було подано клопотання про накладення арешту на майно, що належить [PERSON] , зокрема, на вогнепальну зброю, яке судом було задоволено. Також, в межах з`ясування належності нерухомого майна [PERSON] представником потерпілої [PERSON] подано клопотання про витребування відомостей у КП «Київське міське БТІ», яке було судом задоволено, і у відповідь на яке надійшла інформація про належність відповідачу [PERSON] квартири за адресою [ADDRESS] . Разом з тим, при підготовці відповідного клопотання про забезпечення позову позивачам стало відомо, що 15.07.2020 відповідач [PERSON] відчужив належну йому квартиру за адресою [ADDRESS] , своїй доньці [PERSON] на підставі договору дарування квартири, серія та номер 858, посвідченого 15.07.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорней В.В. Позивачі вважають, що вказаний правочин вчинено відповідачем всупереч вимог чинного законодавства, без наміру створення правових наслідків, а будучи обвинуваченим, достовірно знаючи про існування щодо нього вимог матеріального характеру, з метою уникнення матеріальної відповідальності за позовами потерпілих (позивачів), здійснив відчуження належної йому квартири, після задоволення клопотання про витребування інформації про наявність нерухомого майна. На підставі викладеного позивачі просять визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 15.07.2020 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В., зареєстрований у реєстрі №858. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 16.04.2021 у справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання від 09.06.2022 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання позивачі не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, в матеріалах справи міститься заява представника позивачів про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили, відзиву на позов не надали. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом, позивачі є потерпілими у кримінальному провадженні №12019100050003342 (справа №756/10469/19, головуючий суддя Жежера О.В.) за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ст.ст.129 ч.1, 296 ч.4, 122 ч.1 КК України. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 01.11.2019 частково задоволено клопотання потерпілої [PERSON] про забезпечення позову, накладено арешт на майно, що належить на праві власності [PERSON] , а саме мисливський карабін «Сайга» № [NUMBER] , мисливський карабін «DPMS» № [NUMBER] , гладкоствольну мисливську рушницю «ZH 301» № [NUMBER] , у вигляді заборони відчужувати вказане майно у будь-який спосіб, заборонити Оболонському УП ГУ НП у м. Києві та УПД ГУ НП в м. Києві переоформлення права власності вказаного майна на інших осіб. Клопотання в частині направлення зброї на комісійний продаж залишено без задоволення з посиланням на те, що дане питання вирішується судом під час ухвалення остаточного рішення у справі. Звертаючись до суду з вказаним клопотанням, представник потерпілої вказував, що його задоволення буде достатнім забезпеченням цивільного позову потерпілої [PERSON] , оскільки вказана зброя є коштовною. Постановляючи ухвалу, судом було взято до уваги наявність кримінального провадження по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні особливо тяжкого злочину та цивільного позову [PERSON] щодо відшкодування [PERSON] матеріальної та моральної шкоди на загальну суму 306 506 грн. з яких, 300 000 грн. - моральна шкода, 6 506 грн. - матеріальна шкода. Згідно відповіді КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 16.07.2020, наданої позивачами, квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу зареєстрованого [PERSON] 31.10.1994 №356, реєстрація в бюро 03.11.1994 (а.с.34-35). З інформаційної довідки №241630044 від 25.01.2021 убачається, що 15.07.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В. зареєстровано договір дарування серія та номер 858 щодо квартири [ADDRESS] , власник - [PERSON] (а.с.36-37). Як убачається з вказаного договору дарування (а.с.95), [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар належну [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Відомості про обтяження майна, що дарується, на момент вчинення правочину відсутні. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Велика Палата Верховного Суду вказала, що погоджується з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.02.2019 у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ч. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.2 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 Цивільного кодексу України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст. 228 Цивільного кодексу України. При цьому, у своїй Постанові від 01.04.2020 у справі № 182/2214/16-ц Верховним Судом зроблено висновок про те, що не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом. Так, звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним позивачі посилався на фраудаторність вказаного правочину. Для розуміння, що собою являють фраудаторні правочини, звернемося до висновків, викладених Верховним Судом у Постановах від 17.07.2019 у справі № 299/396/17 та від 24.07.2019 у справі № 405/1820/17, у яких зазначено, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц також зроблено висновок, що цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та обдаровувані, які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Критеріями, які Верховний Суд називає для кваліфікації договору, як фраудаторного, є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. Виходячи з викладеного, основоположною підставою для визнання правочину фраудаторним є укладення особою правочину з відчуження належного їй майна після виникнення у цієї особи обов`язку зі сплати коштів. Як убачається з матеріалів справи, у провадженні Оболонського районного суду м. Києва перебувало кримінальне провадження по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ст.ст.129 ч.1, 296 ч.4, 122 ч.1 КК України. Разом з тим, стороною позивачів не надано доказів на підтвердження притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності, зокрема постановлення судом вироку у справі, задоволення цивільного позову тощо, якими відповідачу присуджено відшкодування завданої шкоди. Крім того, судом встановлено, що позивач [PERSON] , який безпосередньо отримав тілесні ушкодження, з цивільним позовом до відповідача [PERSON] щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої вчиненням злочину не звертався, відомостей про наявність будь яких майнових зобов`язань перед [PERSON] матеріали справи не містять. Намір звернення [PERSON] до суду із позовною заявою до [PERSON] про відшкодування шкоди, не свідчить про наявність права у [PERSON] вимагати визнання договору недійсним. Окрім того суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять достатніх та допустимих доказів того, що оспорюваний правочин вчинений саме з метою уникнення майнової відповідальності в межах заявленого цивільного позову [PERSON] , оскільки саме представник [PERSON] , під час звернення до суду із заявою про забезпечення позову у кримінальному провадженні стверджував, що заявленого ним способу забезпечення позову достатньо для забезпечення виконання можливого рішення суду про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Як убачається з положень ч.3 ст. 12 ЦПК України та ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, посилання сторони позивачів на укладення відповідачем [PERSON] фраудаторного правочину як на підставу для задоволення позовних вимог, не підтверджено належними та допустимими доказами. При цьому, відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог. Інших доводів, які б спростували висновки суду, сторонами не надано. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed