Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-05 00:00:00

Заявниця [PERSON] , звернулася до суду з заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України. В обґрунтування заявлених позовних вимог заявниця зазначила, що вона є дружиною [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] у м.Єнакієве Донецької області при наступних обставинах: в 2014 р. після окупації частини Донецької області, вона вирішила переїхати в м. Лиман Донецької області, а її чоловік залишився проживати в її квартирі м. Єнакієве Донецької області. Фактично з 2019 р. вони припинили шлюбні стосунки і їх спілкування обмежувалося лише телефонними розмовами та перепискою в «Viber». В вересні 2021 р. родичі їй повідомили, що її чоловік [PERSON] помер. На теперішній час, вона проживає в м. Дніпро, фактично створила нову сім`ю, і [INFO] у них народилася дитина. У зв`язку з цим вона звернулася з заявою до Новокодацького відділу державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації народження дитини та запису в графі батько - її чоловіка з яким вони з 2021 р. проживають без реєстрації шлюбу [PERSON] , але через те, що свідоцтво про смерть [PERSON] видано в т.з. «ДНР», на тимчасово окупованій території України, то даний факт смерті зареєструвати неможливо. Тобто, доки даний факт смерті не буде встановлено судом, і не буде здійснена відповідна реєстрація, вона вважається, заміжньою за померлим [PERSON] , якого відповідно запишуть в графі «батько» її доньки. Таким чином, їй необхідно спочатку встановити факт смерті її колишнього чоловіка [PERSON] , щоб впорядкувати документи та отримати свідоцтва про народження дитини, де буде записаний реальний батько - [PERSON] . Отже, її заяву відмовилися приймати в органах РАГС, пояснюючи це тим, що їй необхідно відразу звертатися до суду за її місцем проживання. Отже, після смерті [PERSON] було видано свідоцтво про смерть від 24.09.2021 р. на російській мові « [PERSON] ». У зв`язку з цим наявний документ не може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Встановлення факту смерті особи необхідно для впорядкування документів, але існуюче свідоцтво про смерть на території України є недійсним, тому вона вимушена в судовому порядку визнавати факт смерті її чоловіка [PERSON] . Просить встановити факт смерті громадянина України [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , в м. Єнакієве Донецької області, причина смерті - набряк головного мозку, хронічна печінкова недостатність, цироз печінки. Заявниця [PERSON] просила розглянути дану заяву без її участі та задовольнити. Представник зацікавленої особи Новокодацького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Суд, дослідивши докази по справі, вважає заяву такою, що підлягає задоволенню за наступних підстав. У відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. Відповідно до свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Краснолиманського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 35, [PERSON] та [PERSON] 17.04.2010 року зареєстрували шлюб. Прізвища після реєстрації шлюбу: чоловіка [PERSON] , дружини [PERSON] . Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть №1321 від 23.09.2021 р., виданого т.з. «Республіканським бюро судово-медичної експертизи, [PERSON] , [INFO] , помер у вересні 2021 р. у м.Єнакієве, Донецької області, причина смерті: набряк головного мозку, хронічна печінкова недостатність, цироз печінки. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 24.09.2021 р. т.з. «відділом ЗАГС Єнакієвського міського УЮ МЮ ДНР», [PERSON] , [INFO] , помер у вересні 2021 р. у віці 42 років. Також факт смерті [PERSON] підтверджується наданими фотографіями з цвинтару. Згідно медичного висновку про народження за результатами пологів №8973-А6М9-ТР49-2498 від 16.02.2023 р., отриманого за допомогою за стосунку «Дія», народилася дитини жіночої статі у ДЗ «Спеціалізована багатопрофільна лікарня №1 Міністерства охорони здоров`я», лікар педіатр-неонатлог Шпотко О. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Стаття 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» містить поняття тимчасово окупованої території України, до якої відноситься у тому числі й сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупований територій України від 17.10.2022 року № 233, внесено зміни до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 року № 75, яким визначено перелік територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 10.10.2022 року, до якого внесена Єнакієвська міська територіальна громада. Статтею 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Таким чином, оцінюючи свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміни та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Разом з тим, вказане свідоцтво про смерть не може вважатися легітимним на території України, адже його було видано органом, який створено на тимчасово окупованій території в порядку, не передбаченому законодавством України, тому даний документ не може створювати правових наслідків для осіб, яким його було видано. Проте, стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Крім того, чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення. Відповідно до п. 1 Постанови ПВС України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Встановлення факту смерті [PERSON] необхідно заявниці для отримання свідоцтва про смерть. У відповідності з ч. ч. 3, 4 ст. 49 ЦК України, державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту смерті чоловіка, оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість отримати заявницею свідоцтва про смерть чоловіка, виданого державним органом України. Щодо того, що заявниця просить встановити факт смерті її чоловіка [PERSON] [INFO] , то ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть та свідоцтва про смерть зазначених вище [PERSON] помер - у вересні 2021 р., а у графі «дата» - стоїть прочерк. Відповідно до Інструкції щодо заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть (форма N 106-о), затвердженої Наказом МОЗ України від 8 серпня 2006 року N 545, для забезпечення реєстрації смерті в органах реєстрації актів цивільного стану видається лікарське свідоцтво про смерть. Таким чином, суд встановлює дату смерті [PERSON] - вересень 2021 р. На підставі вищевказаного,

Outcome: approved