Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-17 00:00:00

[PERSON] в особі представника - адвоката Крячка О.В. звернулася до суду з позовом до Фізичної особи - підприємця [PERSON] , в якому просить розірвати договір індивідуального замовлення №22/01 від 22 січня 2022 року, укладений між Фізичною особою - підприємцем [PERSON] та [PERSON] , також просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 48 753,00 гривень, які були сплачені позивачкою як передоплата за договором. В обґрунтування пред`явлених позовних вимог позивач зазначила, що між нею та Фізичною особою - підприємцем [PERSON] був уклаладений договір індивідуального замовлення № 22/01 від 22 січня 2022 року (далі - Договір).Відповідно до п.п. 1.1-1.3 Договору продавець зобов`язується передати у власність покупця меблі і елементи меблів, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар та, за бажанням - роботи з доставки та монтажу товару в порядку та на умовах, визначених цим договором. Предметом цього договору може бути товар, який є у продавця на момент складання договору або буде створений продавцем в майбутньому. Товар узгоджується сторонами, надається продавцем та приймається покупцем згідно зі Специфікацією, складеною шляхом погодження обох сторін та зафіксованою підписами покупця та продавця.За п.п. 2.1-2.2 договору вартість товару становить 45 782,00 грн. без врахування додаткових послуг. При індивідуальному замовленні меблів передбачена 100% передоплата від вартості товару.Того ж дня сторони уклали між собою Специфікацію № 1 (Додаток № 1 до Договору № 22/01 від 22.01.2022), якою узгодили найменування, матеріал, розміри, кількість та ціну товару, а також додаткові послуги - доставка, занос, збирання меблів. Остаточна ціна товару з урахуванням додаткових послуг склала 48 753,00 грн. Тоді ж вказані кошти були сплачені передоплатою в розмірі 100%, про що продавець поставив на Специфікації № 1 штамп «Сплачено 22.01.2022».Посилалася, що за п. 8.1 Договору він вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами, та внесення покупцем передоплати за договором (або надходженням коштів на розрахунковий рахунок продавця). Згідно з умовами Договору продавець зобов`язаний (п. 3.1.1. Договору) здійснити поставку товару у строк не більше 2 місяців з моменту внесення покупцем передоплати в розмірі, визначеному п. 2.2. Договору або у порядку та на умовах, узгоджених сторонами в Специфікації на конкретний товар. Умовами п. 3.1.2. Договору сторонами було погоджено, що протягом 3 робочих днів з дня надходження товару на власний склад продавця повідомити про це покупця за допомогою телефонного зв`язку. Ці дії відповідач не вчинив, поставку товару у визначений строк або повідомлення про його надходження на склад не здійснив.Кінцевим строком поставки товару було визначено 22 березня 2022 року.Оскільки між сторонами було узгоджено доставку, занос та збирання товару та позитвач, як покупець, здійснив оплату цих послуг, то належним виконанням договору мала б бути передача зібраного товару за адресою проживання (листування) покупця, яка зазначена в договорі як адреса поставки товару.При цьому, як на це посилається позивач, покупець був зобов`язаний протягом 5 днів, згідно з п. 3.2.2. Договору, з моменту оповіщення про надходження товару на склад продавця ( п. 3.1.2. Договору), отримати товар на умовах цього Договору, відповідно до п. 3.2.3. Договору - оглянути товар при отриманні і прийняти його за «Видатковою накладною» (актом прийому-передачі товару або товарним чеком), із зазначенням наявності/відсутності претензій за якістю і комплектністю.Зазначила, що за умовами п. 5.2. Договору право власності на товар, а також як ризик випадкової загибелі або випадкового пошкодження товару, переходять до покупця з моменту передачі йому товару на підставі видаткової накладної (акту прийому-передачі товару або товарного чека).Але про надходження товару на склад відповідач не повідомив та товар не був доставлений позивачу, а тому покупець не мав можливості виконати обумовлені договором обов`язки. Право власності на товар, ризики випадкової загибелі або випадкового пошкодження товару до позивача, як на це посилається [PERSON] , не перейшли. За умовами п. 5.4. - 5.7. Договору сторони узгодили порядок дії Продавця у разі неможливості здійснення ним поставки товару в обумовлений строк, а саме: якщо продавець не з його вини не може вчасно чи належним чином виконати зобов`язання за Договором в узгоджений сторонами строк, останній повинен повідомити про це покупця за контактним номером телефону.Після отримання повідомлення від продавця про неможливість вчасного виконання зобов`язання за Договором (п. 5.4. Договору) Покупець може протягом 3 днів прибути за адресою продавця та узгодити інші умови поставки товару або запропонувати розірвання договору за його ініціативою з поверненням йому оплати за Договором.Сторони домовилися, що у випадку, якщо покупець не виконає умови п. 5.5. Договору та не повідомить покупця про свій намір змінити умови Договору або розірвати Договір за його ініціативою, то строк виконання Договору вважається автоматично продовженим на 1 місяць на тих самих умовах, що були узгоджені сторонами раніше.Так, сторони узгодили, що з урахуванням положень п. 5.4, п. 5.5, п.5.6. Договору продавець вважається таким, що не прострочив виконання договору і не несе будь-якої відповідальності ані перед покупцем, ані перед будь-якими іншими особами.Але відповідач, як про це зазначає позивач, як продавець не вчинив жодних дій, передбачених п. 5.4. Договору, не повідомив покупця про неможливість виконати зобов`язання за Договором в узгоджений сторонами строк, а тому узгоджений сторонами механізм продовження строку виконання зобов`язання не був задіяний.Таким чином, на думку позивача, відповідач свої зобов`язання за Договором не виконав, не зважаючи на отриману 22.01.2022 передоплату, не здійснив поставку товару позивачу до 22.03.2022 і не повідомив належним чином про причини невиконання умов Договору.Також посилалася, що оскільки з 24.02.2022 розпочалась військова агресія російської федерації проти України, то для відповідача могли виникнути форс-мажорні обставини, передбачені п. 7.1. Договору, однак відповідач не виконав свій обов`язок, передбачений п. 7.2. Договору, тобто не повідомив негайно позивача по телефону або в письмовому вигляді про настання таких обставин.Таким чином, як на це посилається позивач, Договір з боку відповідача не виконано в повному обсязі, відповідачем не вчинено жодних дій для попередження позивача про неможливість виконати Договір у встановлений строк або для узгодження нового строку виконання.Також зауважила, що на дзвінки позивача відповідач не реагувала, у листопаді 2022 року позивач направила на адресу відповідача претензію, в якій вимагала протягом 10 календарних днів поставити товар або повернути кошти, однак ці претензії повернулися позивачу, як не отримані відповідачем.Повне невиконання продавцем своїх зобов`язань за Договором, які були для позивача єдиною причиною укласти такий Договір, є істотним порушенням, оскільки внаслідок цього позивач в повному обсязі не отримала те, на що сподівалась, укладаючи Договір і, здійснюючи внесення передоплати в розмірі 100% вартості замовленого товару.За вказаних обстави, як про це зазначає позивач, вона вимушена звернутися до суду з даним позовом з метою захисту її порушених прав. 28 березня 2023 року від відповідача [PERSON] в особі представника - адвоката Павлуненко К.Л. надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування обраної позиції відповідачем у відзиві зазначено, що між сторонами у справі дійсно існували договірні відносини, згідно з якими ФО-П [PERSON] виготовляла меблі за індивідуальним замовленням позивача. 22.01.2022 між позивачем та відповідачем був підписаний Договір індивідуального замовлення № 22/01, за умовами якого ФО-П [PERSON] , мала виконати індивідуальний заказ на поставку меблів. Посилалася, що відповідно до умов Договору Продавець зобов`язувався: здійснити поставку товару у строк не більше 2 місяців з моменту внесення покупцем передоплати, в розмірі зазначеному п. 2.2. Договору або у порядку та на умовах, узгоджених сторонами в Специфікації на конкретний товар; протягом 3 робочих днів з дня надходження товару на власний склад продавця повідомити про це покупця за допомогою телефонного зв`язку номером: [NUMBER]; передати покупцю товар, після проведення покупцем остаточного розрахунку; усунути, в разі виявлення при прийманні товару недоліки, які порушують його якість або комплектність, в установлений законодавством термін; за домовленістю доставити товар за вказаною покупцем адресою, вказаною в реквізитах Договору; ознайомити покупця з положеннями ст. 702 ЦК України. Посилалася, що, враховуючи зазначені вище обов`язки продавця термін поставки товару становив з 22.01.2022 до 22.03.2022. Зазначила, що, оскільки відповідач не є виготовлювачем меблів, то відповідно до її замовлення товар надійшов на її склад за адресою: [ADDRESS] 11.01.2022, відповідно до Товарно-транспортної накладної №000178 та видаткової накладної. Посилалася, що згідно із заявою [PERSON] , який працював менеджером з продажу меблів у ФО-П [PERSON] у період з 01.06.2018 по 31.03.2022, та саме в результаті його роботи був укладений Договір з [PERSON] та виготовлення замовлення для неї, особисто [PERSON] здійснив оповіщення покупця, позивача по справі, за номером телефону, що зазначений в договорі, про надходження товару, зробив це двічі - 14.02.2022 та 21.02.2022, що відповідачем підтверджується скріншотом екрану телефону із зазначеними в ньому дзвінками та часом розмови. За умовами п. 3.2.2. Договору покупець зобов`язувався протягом п`яти днів отримати товар, однак, як про це зазначає відповідач, у телефонній розмові із [PERSON] обидва рази покупець (позивач) відмовилася та просила потримати товар на складі ФО-П [PERSON] , мотивуючи відмову тим, що не готова забирати меблі, оскільки в неї ще триває ремонт. Вже під час війни [PERSON] особисто спілкувався з [PERSON] у магазині за адресою: [ADDRESS] , де ФО-П [PERSON] орендувала виставкові приміщення. Під час другої зустрічі, повідомивши про втрату меблів внаслідок неправомірних дій держави-агресора, він вручив [PERSON] повідомлення про втрату та форс-мажор стосовно неможливості надати товар, на що покупець відреагувала емоційно, не реагувала на зауваження щодо того, що за своїм власним рішенням не забрала меблі своєчасно та відмовилась від підписання відмітки про отримання повідомлення. Зазначила, що згідно з Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження 22022220000002044, дата реєстрації провадження - 22.06.2022, відповідно до заяв, що надійшли до СВ УСБУ в Харківській області встановлено порушення законів та звичаїв війни військовослужбовцями підрозділів збройних сил чи інших відомств російської федерації, що полягали у умисному вторгненні, пошкодженні та викраденні майна, яке знаходилось за адресою [ADDRESS] , що належить на праві власності: ФО-П [PERSON] . Таким чином, на думку відповідача, нею доведено, що внаслідок форс-мажорних обставин та їх наслідків товар, який замовляла [PERSON] , був втрачений не з вини продавця та з підстав, на які остання не могла вплинути. Також зауважила, що [PERSON] брала на себе обов`язки, відповідно до п. 3.2.2. Договору, в разі неотримання товару зі складу протягом 5 днів, в подальшому повинна відшкодувати продавцю витрати, пов`язані із зберіганням товару, виходячи з розрахунку за кожне найменування товару - 40 гривень за кожен день прострочення отримання товару. Також посилалася, щоп. 7.3. Договору сторонами погоджено, що продавець не надає доказів настання форс-мажорних обставин, передбачених п. 7.1. у порядку, передбаченому п.7.2, у випадку, якщо настання цих обставин є загальновідомим фактом, зазначеним у відповідному діючому законодавстві й доведений до відома осіб, які знаходяться на території настання таких форс-мажорних обставин». Оскільки війна стала з перших годин загальновідомим фактом, у країні Указом Президента був оголошений воєнний стан, Харків та Харківська область з перших хвилин війни стала зоною активних бойових дій, то продавець мав право додатково не повідомляти покупця про настання форс-мажорних обставин. Також відповідача просила суд врахувати обставину того, що укладений між сторонами договір не передбачає відмову покупця від нього за умови його повного виконання продавцем. На думку відповідача, нею надано усіх доказів на підтвердження виконання нею у повному обсязі обов`язків, визначених умовами Договору, а саме: належний товар був придбаний, доставлений у строк на склад продавця та було здійснено належне оповіщення покупця про надходження товару. Я на це посилається відповідач, місцем виконання Договору є склад продавця, про інше місце після надходження меблів покупець не домовився, таким чином, за умовиводів відповідача, продавець, відповідач по справі, у повній відповідності до умов договору виконав усі його умови. [PERSON] , на думку відповідача, мала можливість забрати товар, але за наслідками власне прийнятого нею рішення, товар залишився в місці, що через воєнні дії виявилось небезпечним, в результаті чого товар було втрачено. Таким чином, на думку відповідача, зобов`язання припинено виконанням. За вказаних обставин, відповідач вважає, що позовні вимоги щодо розірвання договору не можуть бути задоволеними, оскільки договір вичерпав свою дію та є нечинним на дату подання позову. 03 квітня 2023 року від позивача засобами підсистеми «Електронний суд», а 05 квітня 2023 року - засобами поштового зв`язку, надійшла відповідь на відзив від позивача [PERSON] в особі представника - адвоката Крячка О.В., які за своїм змістом є аналогічними, в якій позивач зазначила, що суть заперечень відповідача проти пред`явленого нею позову полягає в тому, що товар надійшов на склад ФО-П [PERSON] ще до початку бойових дій - у лютому 2022 року, після чого менеджер [PERSON] нібито двічі повідомляв позивача по телефону про надходження товару, але [PERSON] нібито попросила потримати товар ще деякий час на складі, в подальшому розпочалися воєнні дії на території України і товар був втрачений. Також зауважувала, що висновок відповідача про те, що з її боку договір був повністю виконаний, а зобов`язання - припинено, є помилковою. Зазначила, що згідно з домовленість у Договорі сторін, обов`язком ФО-П [PERSON] була доставка товару [PERSON] за вказаною покупцем адресою, зазначеною в реквізитах договору, а саме: у реквізитах Договору зазначена адреса [PERSON] - [ADDRESS] , адреса доставки Товару зазначена - та сама. Крім того, як на це посилається позивач, сторони уклали між собою Специфікацію №1 (Додаток №1 до Договору № 22/01 від 22.01.2022), якою узгодили, у тому числі, додаткові послуги: доставка, занос, збирання меблів, за які [PERSON] також було здійснено проплату, яка врахована у попередній оплаті. Звертала увагу, що адреса в Специфікації також зазначена, навіть вказано етаж 3 поверх 5. Зазначила, що за п. 2.3. Договору умови, час і вартість доставки товару узгоджується сторонами. На думку позивача, ФО-П [PERSON] безпідставно вважає, що місцем доставки товару для [PERSON] , обумовленим Договором, є її склад, оскільки, як нею вже зазначалося раніше, сторони узгодили місце доставки товару - адресу проживання покупця, до того ж, були узгоджені та оплачені послуги з доставки, заносу та збирання меблів. Посилалася, що договір роздрібної купівлі-продажу з умовою про доставку товару покупцеві є виконаним з моменту вручення товару покупцеві, а у разі його відсутності - особі, яка пред`явила квитанцію або інший документ, що засвідчує укладення договору або оформлення доставки товару, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання. Таким чином, як на це посилається позивач, відповідач, як продавець товару, була зобов`язана доставити товар за місцем проживання позивача та, як це визначено п. 3.2.3. Договору, передати його шляхом складення між сторонами видаткової накладної, акту прийому-передачі товару або товарного чеку. А, оскільки цього зроблено не було, то зобов`язання не було припинено належним виконанням і договір не вичерпав свою дію, як про це помилково зазначає відповідач. Посилалася, що з приводу її, [PERSON] , відмови своєчасно отримати товар, поставлений відповідачем, останньою не надано жодних доказів. Звертала увагу, що за позицією відповідача, викладеною у відзиві полягає в тому, що ФО-П [PERSON] і не повинна була доставляти товар за адресою покупця, що, на думку позивача, свідчить про те, що доставку замовленого [PERSON] у ФО-П [PERSON] товару остання і не збиралася здійснювати. Також зауважувала, що якби відповідач дійсно попередила би позивача про готовність товару для його передачі, а позивач дійсно не прийняла його своєчасно, то у відповідача виникло право діяти згідно з вимогами ч.4 ст.690 ЦК України, згідно з якою, якщо покупець без достатніх підстав зволікає з прийняттям товару або відмовився його прийняти, продавець має право вимагати від нього прийняти та оплатити товар або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Але, як на це посилається позивач, відповідач не надала жодного доказу на підтвердження того, шо вона намагалася врегулювати ситуацію відповідно до вимог ч. 4 ст. 690 ЦК України, а саме, не направила вимогу забрати товар або вимогу про відмову від Договору, не вимагала компенсації витрат на зберігання товару, як це було погоджено сторонам в п. 3.2.3. Договору. Відтак, на думку позивача, твердження відповідача про те, що позивач зволікала з отриманням товару відповідачем не доведені, належні докази відмови позивача від отримання товару відсутні. Посилалася, що нотаріально засвідчена заява [PERSON] не може сприйматися як показання свідка в силу вимог ЦПК України, а факти, викладені у заяві [PERSON] , суперечать дійсним обставинам що мали місце, а тому не можуть вважатись достовірними. Зазначила, що при укладенні Договору 22.01.2022 позивач спілкувалася з іншим менеджером відповідача, дівчиною на ім`я [PERSON] , від якої отримала листівку з розрахунком вартості, виконаним від руки. Менеджера [PERSON] позивач не бачила, зауважила, що при цьому була присутня сестра позивачки. Посилалася, що у лютому 2022 року позивач не отримувала дзвінків від відповідача або від її працівників про надходження товару, у період часу, в який [PERSON] нібито працював у відповідача - до 31.03.2022, з нею [PERSON] не спілкувався і жодних повідомлень про втрату товару та про форс-мажорні обставини від нього не отримувала. Посилалася, що скріншот телефонних дзвінків, яким відповідач намагається підтвердити обставини, зазначені в заяві [PERSON] , невідомого походження, він не містить жодного пояснення, звідки він взятий, оскільки на ньому немає ніякої інформації про телефон, з якого дзвонили та про його власника, не містить жодної інформації про зміст телефонної розмови, зазначила, що незрозуміло в якості якого доказу (письмового чи електронного) поданий такий скріншот, а тому, на думку позивача, він не може бути взятий до уваги. Зазначила, що доказів надання позивачу менеджером [PERSON] повідомлення про втрату та форс- мажор відсутні, посилання на дату такої події відсутні, зміст цього повідомлення також невідомий. За вказаних обставин, позивач посилалася, що нотаріально засвідчена заява [PERSON] є неналежним, недостовірним та недопустимим доказом, вона не свідчить про належне повідомлення позивача про надходження товару на склад відповідача і про відмову позивача від його прийняття. Крім зазначеного, посилалася, що відповідач не надала жодного доказу того, що меблі, які вказані в наданих накладних і які надійшли на склад відповідача, це саме той товар, який замовила позивач, а не товар з такою ж назвою, що був замовлений іншою особою. Товар ніяк не ідентифікований по замовленнях. Це лише припущення, яке не може бути перевірено позивачем та судом за наявних документів. Відповідач не надав жодного доказу, що в ході бойових дій був знищений або втрачений саме той товар, який замовила позивач. Відповідач не виконав свій обов`язок, передбачений п.7.2 Договору, тобто не повідомив негайно позивача по телефону або в письмовому вигляді про виникнення форс-мажору. Зазначила, що у відзиві сторона відповідача посилається на те, що п.7.3. Договору звільняє її від обов`язку повідомляти покупця про настання форс-мажорних обставин та надавати їх докази, якщо настання зазначених обставин є загальновідомим фактом, зазначеним у відповідному діючому законодавстві й доведеним до відома осіб, які знаходяться на території настання таких форс-мажорних обставин. Але початок війни 24.02.2022, на думку позивача, не означав, що на всій території України у всіх суб`єктів господарювання по всіх зобов`язаннях одночасно настали форс-мажорні обставини, а тому, як про це свідчить практика Верховного Суду, в кожному конкретному випадку наявність форс-мажорних обставин має бути доведеною. Посилалася, що у позивача не було ніякої інформації про те, що відповідач або його склад з товаром знаходяться на території бойових дій чи в окупації, оскільки відомості про адресу складу в смт. Циркуни Харківського району Харківської області відповідач повідомила в ході судового розгляду вперше. Як посилалася на це позивач, відома позивачу адреса відповідача не була в районі безпосередніх бойових дій або окупації, у позивача не було підстав самостійно вирішувати, що настали форс-мажорні обставини. За вказаних обставин, на думку позивача, відповідач не виконала свій обов`язок та не повідомила позивача про настання форс-мажорних обставин і про неможливість виконання обов`язків за Договором. Також зазначила, що відповідач просто перестала виходити на зв`язок, вочевидь вирішивши, що початок бойових дій та пошкодження складу (без доказів, що загинув конкретний товар) звільняє її від будь-яких подальших обов`язків перед покупцем. При цьому посилалася, що вимогами закону передбачено у такому випадку лише звільнення від відповідальності, а не від виконання зобов`язання, оскільки зобов`язання у таких випадках не припиняється. Якщо товар дійсно був втрачений в ході виконання Договору внаслідок бойових дій, це не звільняє відповідача від обов`язку поставити товар або повернути кошти. Посилалася, що ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження товару переходить до покупця з моменту передання йому товару, якщо інше не встановлено Договором або законом. Як зазначає позивач, передача товару не відбулася, а, за вимогами п. 5.2. Договору право власності на товар, як і ризик випадкової загибелі або випадкового пошкодження товару, переходять до покупця з моменту передачі йому товару на підставі видаткової накладної (акту прийому-передачі товару або товарного чека). Тому ризик випадкового знищення товару в даному випадку був на відповідачеві. Договором між сторонами не встановлено, що цей ризик переходить до покупця з того моменту, коли продавець повідомить його про готовність товару до передачі, навпаки, навіть після цього повідомлення продавець повинен був доставити товар за місцем проживання позивача, занести його до квартири та зібрати в квартирі. За таких умов, повідомлення продавця про знаходження товару на склад само по собі не змінює, а лише зобов`язує сторони до узгодження конкретної дати доставки товару. Необхідно також зазначити, що всупереч вимогам закону представник відповідача не надала відомостей про місцезнаходження оригіналів доказів, на які посилається, що унеможливлює їх перевірку. 11 квітня 2023 року від відповідача в особі представника - адвоката Павлуненко К.Л. надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач посилається, що відповідно до вимог п. 3.1.1. Договору ФО-П [PERSON] зобов`язувалася здійснити поставку товару у строк не більше 2 місяці з моменту внесення покупцем передоплати в розмірі, визначеному в п. 2.2. Договору та/або у порядку та на умовах, узгоджених сторонами в Специфікації на конкретний товар. Вимогами п. 2.3. Договору сторонами погоджено умови, час та вартість доставки товару. Як зазначає відповідач, у точній відповідності до зазначених положень договору, працівником відповідача [PERSON] здійснювалися особисті дзвінки про надходження товару для узгодження умов та часу доставки товару. В цій частині не відповідають дійсності, на думку відповідача, твердження представника позивача про те, що він ставить під сумнів факт здійснення дзвінків та не приймає до уваги скріншот екрану телефону, з якого такі дзвінки було здійснено. На думку відповідача, передумова попередніх дзвінків продавцем покупцеві міститься в самих умовах договору, а тому самі умови договору додатково доводять факт того, що такі телефонні дзвінки мали бути здійснені. Посилалася, що згідно з п. 3.2.2. Договору покупець зобов`язувалася протягом 5 днів отримати товар, однак в телефонній розмові із [PERSON] обидва рази покупець відмовилася та просила потримати товар на складі ФО-П [PERSON] , мотивуючи відмову тим, що не готова забрати меблі, оскільки в неї ще триває ремонт. Стосовно форс-мажорних обставин, про настання яких відповідач повинна була повідомити позивача, зазначила, що початок активних бойових дій на території міста Харкова та Харківської області були загальновідомими фактами, ані позивач, ані відповідач перші дні широкомасштабної агресії не розуміли, як себе юридично правильно поводити, але всі були беззаперечно впевнені у тому, що загальновідомий форс-мажор для міста Харкова та Харківської області настав. Посилалася, що 28.02.2023 ТПП на своєму офіційному сайті опублікувала загальний лист про форс-мажорні обставини, за змістом якого, будь-яких сумнівів щодо того, що додатково не потрібно звертатися за окремими (індивідуальними) сертифікатами для підтвердження настання форс-мажорних обставин. Зазначила, що позивач офіційно направила претензію позивачу лише наприкінці листопада 2022 року, тобто за спливом більше ніж півроку від дати прибуття меблів на склад позивача та початку війни, що, на думку відповідача, доводить неготовність особи до юридично значущих дій раніше. З приводу незастосування відповідачкою положень ст. 690 ЦК України зазначила, що це право відповідача, а не обов`язок. Зазначила, що за період часу з 24 березня 2022 року, коли строк поставки наступив, до дати подання позивачем претензії - 21 листопада 2022 року, позивач не здійснювала спроб отримати свій товар. Окрім зазначеного, відповідач зазначила, що у Специфікації наявність реквізиту «адреса покупця» не свідчить, що ця адреса є адресою доставки товару. На думку відповідача доставка, імовірно, до цієї адреси була прорахована та оплата за це отримана, але це не означає, що у покупця не було права її змінити, а, як вважає відповідач, звичайним веденням справ в цій галузі є узгодження дат та часу доставки, що не могло відбуватися заздалегідь при підписанні договору. Як вважає відповідач, наданими нею доказами доводиться факт того, що нею у повному обсязі були виконані обов`язки, передбачені договором, належний товар був придбаний, доставлений у строк на склад продавця та було здійснено належне оповіщення покупця про надходження товару, а тому відповідач вважає, що усі умови договору нею були виконані, але внаслідок власного рішення покупця товар залишився в місці, яке через воєнні дії виявилося небезпечним та внаслідок чого товар було втрачено. 17 квітня 2023 року від позивача в особі представника - адвоката Крячка О.В. надійшли заперечення проти прийняття як доказу заяви свідка [PERSON] з посиланням на обставини, про які представником позивача зазначалося у відповіді на відзив. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 09 січня 2023 року провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином та своєчасно, у судовому засіданні був присутній її повноважний представник - адвокат Крячко О.В. Відповідач фізична особа - підприємець [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином та своєчасно, у судовому засіданні була присутня її повноважний представник - адвокат Павлуненко К.Л. Суд, враховуючи позицію представника позивача та представника відповідача, які не заперечували проти судового розгляду справи за відсутністю належним чином сповіщених про дату, час і місце розгляду справи позивача та відповідача, вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутністю вказаних учасників справи. Представник позивача - адвокат Крячко О.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити та пояснив про обставини, як про них викладено в позові та у відповіді на відзив. Представник відповідача - адвокат Павлуненко К.Л. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позов та у запереченнях на відповідь на відзив. Суд, вислухавши вступне слово представника позивача [PERSON] - адвоката Крячка О.В., представника відповідача ФО-П [PERSON] - адвоката Павлуненко К.Л., дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається з матеріалів справи, 22 січня 2022 року між [PERSON] та Фізичною особою - підприємцем [PERSON] був укладений Договір індивідуального замовлення №22/01 (далі - Договір) (а.с. 9-10). Відповідно до умов п. 1.1. Договору продавець на підставі ознайомлення покупця із зразком Товару (за описом, каталогом тощо), зобов`язується передати у власність покупця меблі і елементи меблів, а покупець зобов`язується прийняти та сплатити товар та за бажанням - роботи з доставки та монтажу (збирання) товару в порядку та на умовах, визначених цим Договором. Умовами п. 1.2. Договору сторонами погоджено, що предметом цього Договору може бути товар, який є у продавця на момент складання договору або буде створений (отриманий, придбаний) продавцем в майбутньому. Товар узгоджується сторонами, надається продавцем та приймається покупцем згідно зі Специфікацією (Додаток №1 до даного Договору), складеної шляхом погодженої з обох сторін та зафіксованої підписами покупця та продавця, як це визначено умовами п. 1.3. Договору. Відповідно до умов п. 2.1. Договору, вартість товару становить 45 782,00 гривень без врахування додаткових послуг. При індивідуальному замовленні меблів передбачена 100% передоплата від вартості товару (п. 2.2. Договору). Умовами п. 2.3. Договору сторонами визначено, що умови, час і вартість доставки товару узгоджується сторонами. У свою чергу, сторонами погоджено, що продавець зобов`язаний здійснити поставку товару у строк не більше 2 місяців з моменту внесення покупцем передоплати в розмірі, зазначеному п. 2.2. та/або у порядку та умов, узгоджених сторонами в Специфікації на конкретний товар (п. 3.1.1. Договору). Згідно з п. 3.2.1. Договору продавець зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дня надходження товару на власний склад продавця повідомити про це покупця за допомогою телефонного зв`язку за номером: [NUMBER]. Умовами п. 3.1.5. Договору продавець зобов`язаний за домовленістю доставити товар за вказаною покупцем адресою, вказаною в реквізитах Договору. Як убачається з розділу 10 Договору «Адреси, банківські реквізити та підписи сторін», у реквізитах покупця [PERSON] зазначено такі відомості: адреса проживання (листування) - [ADDRESS] , адреса доставки товару - той самий. Відтак, з умов укладеного між [PERSON] та ФО-П [PERSON] договору вбачається, що сторонами погоджено доставку обумовленого умовами договору товару за адресою проживання [PERSON] , а, як вже зазначалося судом вище, умовами п. 3.1.5. Договору сторонами визначено, що продавець зобов`язаний за домовленістю доставити товар за вказаною покупцем адресою, вказаною в реквізитах договору, а саме: [ADDRESS] . Згідно з умовами п. 9.1. Договору, у разі зміни реквізитів, вказаних в п. 10 відповідна сторона зобов`язується протягом 3 днів письмово повідомити іншу сторону про що відбулися зміни. Так, матеріали справи не містять відомостей про те, що після укладення між сторонами 22.01.2022 Договору №22/01 реквізити, вказані в п. 10 Договору, змінювались ФО-П [PERSON] або [PERSON] . Відтак, посилання позивача у пред`явленому позові на те, що належним виконанням ФО-П [PERSON] . Договору мала б бути доставка товару за адресою проживання [PERSON] , є такими, що знаходять своє підтвердження змістом Договору. Серед іншого, як убачається зі Специфікації №1 до Договору №22/01 від 22.01.2022, відомості про адресу покупця [PERSON] зазначено, як такі: [ADDRESS] , а, згідно з умовами п. 3.1.1. Договору продавець зобов`язаний здійснити поставку товару у строк не більше 2 місяців з моменту внесення покупцем передоплати в розмірі, зазначеному п. 2.2. та/або у порядку та умов, узгоджених сторонами в Специфікації на конкретний товар (а.с. 11). Більш того, як убачається зі змісту Специфікації №1, [PERSON] було сплачено додаткові послуги ФО-П [PERSON] щодо доставки, заносу та збирання меблів, в зв`язку з чим [PERSON] остаточно було сплачено ФО-П [PERSON] передоплату 100% в сумі 48 753,00 гривень, з яких: 45 782,00 гривень (яка була погоджена в п. 2.1. Договору) - вартість товару; 2971,00 гривень - додаткові послуги (доставка, занос, збирання). Таким чином матеріалами справи знаходять своє підтвердження обставини того, що доставка товару, обумовленого умовами Договору, повинна була здійснюватися ФО-П [PERSON] на адресу проживання [PERSON] і саме така умова була погоджена сторонами під час укладення договору, жодних доказів на підтвердження того, що після укладення Договору сторонами в подальшому було погоджено інше місце доставки товару, матеріали справи не містять. Що стосується аргументів відповідача у відзиві на позовну заяву про те, що місцем доставки товару за Договором є склад продавця та що про інше місце доставки після надходження меблів покупець не домовився, не знаходять свого підтвердження жодним доказом та спростовуються змістом укладеного між сторонами Договору та змістом Специфікації №1, яка є Додатком до Договору №22/01 від 22.01.2022. З приводу посилань відповідача та її представника у відзиві на позовну заяву про те, що місцем доставки товару за Договором є склад продавця, розташований за адресою: [ADDRESS] , суд зважає на таке. Так, як убачається з Договору оренди нежитлових приміщень №16 від 01 вересня 2019 року, укладеного між ТОВ «А.О.Н.», як орендодавцем, та ФО-П [PERSON] , як орендарем, ТОВ «А.О.Н.» передав, а ФО-П [PERSON] прийняла у тимчасове користування склад для зберігання меблів, площею 144 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] (після перейменування - [ADDRESS] . Водночас, згідно з умовами п. 5.1. вказаного Договору оренди погоджено, що строк оренди за даним Договором встановлюється з моменту підписання Акта прийому-передачі та до 31 серпня 2020 року. Таким чином, строк дії Договору оренди складського приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яке орендувала ФО-П [PERSON] , закінчився 31 серпня 2020 року (а.с. 95-97). Разом з тим, умовами п. 5.3. вказаного Договору сторонами погоджено, що строк дії Договору може бути продовженим за згодою сторін шляхом укладення додаткової угоди до Договору або укладення нового договору. Як убачається з Додаткової угоди №2 до Договору оренди нежитлових приміщень №16 від 01.09.2019, 01 лютого 2022 року між ТОВ «А.О.Н.», як орендодавцем та ФО-П [PERSON] , як орендарем, погоджено внесення змін до п. 5.1. Договору оренди нежитлових приміщень №16 від 01.09.2019, та викладено цей пункт Договору у такій редакції: «Термін оренди за даним Договором встановлюється з моменту підписання Акту приймання-передачі нежитлових приміщень і діє до 31.01.2023 включно». Пунктом 4 Додаткової угоди закріплено, що вона вступає в силу з моменту підписання Сторонами. Так, суд звертає увагу, що відповідачем суду не надано Акту приймання-передачі нежитлових приміщень, з підписанням якого розпочинає обліковуватися термін оренди складського приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] (як це визначено п. 5.1. Додаткової угоди №2 від 01.02.2022). У свою чергу, Додаткова угода №2 від 01.02.2022 вступає в силу з моменту її підписання сторонами - 01.02.2022. Таким чином, доказів на підтвердження того, що ФО-П [PERSON] з дня закінчення строку оренди наведеного вище нежитлового приміщення - 31 серпня 2020 року мала право його використовувати до 01.02.2022 (до дня підписання Додаткової угоди №2), суду не надано. Відтак, посилання відповідача та її представника на те, що місцем доставки товару для [PERSON] , встановленим договором, є склад продавця, розташований за адресою: [ADDRESS] , є неспроможними, позаяк обставина того, що на день підписання Договору між ФО-П [PERSON] та [PERSON] (22 січня 2022 року) ФО-П [PERSON] орендувала вказане складське приміщення, жодними належними, допустимим та достовірними доказами не підтверджується. Разом з тим, суд враховує обставини того, що відповідач скористалася процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву та заперечень на відповідь на відзив. Заяв про неможливість подати докази разом з відзивом на позовну заяву від відповідача та її представника суду не надходило, клопотань про витребування доказів, які відповідач не має можливості отримати самостійно, суду також не подавалося. Таким чином, відповідач надала суду всі наявні в неї докази в обґрунтування заперечень проти позову, оскільки правилами п. 2 ч. 5 ст. 178 ЦПК України закріплено, що до відзиву додаються докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем. 21 листопада 2022 року [PERSON] було направлено на адресу ФО-П [PERSON] претензію, в якій [PERSON] просить протягом 10 календарних днів з моменту отримання претензії поставити їй обумовлений умовами Договору товар або повернути внесену нею передоплату в розмірі 48 753,00 гривень на її розрахунковий рахунок в АТ «Альфа-Банк». Також [PERSON] повідомлено ФО-П [PERSON] , що в разі невиконання останньою зобов`язань за Договором, [PERSON] буде змушена звернутися до суду. Вказана претензія залишилася без задоволення ФО-П [PERSON] (а.с. 12-15). Як пояснила у судовому засіданні свідок [PERSON] , вона є сестрою [PERSON] , позивача у справі. 22 січня 2022 року вони з сестрою вдвох прийшли до меблевого магазину вибрати та придбати для сестри меблі. В процесі вибору їх обслуговувала консультант на ім`я [PERSON] , яка надала якісну консультацію, допомогла обрати меблі і саме за її участі її сестрою [PERSON] був укладений договір про придбання меблів. Сестра відразу внесла 100% оплати з погодженням доставки, заносу та збору меблів за адресою квартири сестри. Посилалася, що при укладенні договору її сестрою зі сторони продавця була присутня тільки консультант на ім`я [PERSON] , саме з нею [PERSON] підписувала договір, їй віддавала грошові кошти, більше при укладенні та підписанні договору ніхто присутній не був, з ними ніхто більше не спілкувався. Пояснила, що у Специфікації до Договору було зазначено 2 номери телефону, один - [PERSON] , інший - її, щоб продавець мав можливість, якщо [PERSON] з якихось причин не зможе відповісти на дзвінок, міг зателефонувати за необхідності їй ( [PERSON] ) та повідомити необхідну для [PERSON] інформацію. Зазначила, що їй достеменно відомо, що сестрі з магазину меблів ніхто жодного разу не телефонував з питання доставки меблів, які надійшли, на її номер телефону їй також дзвінків не надходило, їй відомо, що сестрі з магазину меблів телефонували з питання погодження фурнітури. Зауважила, що вони з сестрою домовилися, що доставку меблів у квартиру сестри будуть зустрічати разом, оскільки так буде зручно і вона зможе допомогти сестрі, оскільки сестра проживає одна. На запитання представника відповідача свідок зазначила, що її сестра [PERSON] станом на січень 2022 року проживала за адресою, зазначеною в договорі - [ADDRESS] та тільки у жовтні 2022 року сестра отримала статус ВПО у Харківській області. Також свідок пояснила, що наприкінці січня 2022 року сестра вже завершила проведення ремонту в квартирі, тому ніщо не заважало їй прийняти доставку замовлених нею меблів, більш того, зазначила, що сестра окрім меблів, замовлених у ФО-П [PERSON] , замовляла диван та побутову техніку в квартиру і все це вона приймала за доставкою без зволікань, оскільки вони з сестрою чули чутки про те, що може розпочатися війна, а тому сестра була заінтересована в отриманні замовлених нею меблів, більш того, їх вартість, доставка за адресою її проживання, занос у квартиру та збирання було оплачені на 100% їх вартості у день укладення договору. Що стосується посилань відповідача у відзиві на позовну заяву на те, що обставина того, що товар, який за Договором №22/01 від 22.01.2022 ФО-П [PERSON] повинна була доставити [PERSON] , надійшов на її склад за адресою: [ADDRESS] 11.02.2022, та що нею підтверджується Товарно-транспортною накладною №000178 та видатковою накладною, суд зважає на таке. Так, як убачається з Товарно-транспортної накладної №000178 від 11 лютого 2022 року, замовником в ній зазначено ФО-П [PERSON] , вантажовідправником - ТзОВ «Гербор-холддінг», вантажоодержувачем - ФО-П [PERSON] , пункт розвантаження - [ADDRESS] , найменування вантажу - комплекти меблів на загальну суму 115790,00 гривень. Таким чином, за змістом наданої відповідачем ТТН №000178 від 11.02.2022 вказаний у ній товар доставлявся на адресу - [ADDRESS] для ФО-П [PERSON] (а.с. 100). Водночас, у наведеній вище товарно-транспортній накладній будь-які відомості про те, що вказаний у ній товар доставлявся за зазначеною в ній адресою - [ADDRESS] , саме для ФО-П [PERSON] , - відсутні. Відтак, надана відповідачем товарно-транспортна накладна №000178 від 11.02.2022 не містить жодних відомостей про те, що замовлений ФО-П [PERSON] для [PERSON] товар надійшов на зазначений у ТТН склад 11 лютого 2022 року саме для ФО-П [PERSON] , в зв`язку з чим, суд не може вважати такий доказ належним, оскільки, як це визначено вимогами ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Що стосується Видаткової накладної №1402 від 14.02.2022, наданої суду відповідачем на підтвердження обставин того, що на склад за адресою - [ADDRESS] надійшов замовлений ФО-П [PERSON] для [PERSON] товар, суд враховує таке. Як убачається з наданої відповідачем Видаткової накладної №1402 від 14.02.2022, у ній відсутнє посилання на Договір, на підставі якого між ФО-П [PERSON] та ФО-П [PERSON] могла здійснюватися відповідна господарська операція. Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що між ФО-П [PERSON] та ФО-П [PERSON] укладався договір, відсутня Специфікація на товар, зазначений у Видатковій накладній, а відтак, обставини того, що 11 лютого 2022 року за замовленням ФО-П [PERSON] на адресу її складу - [ADDRESS] , надійшов товар, який замовлявся для [PERSON] , як на це посилається у відзиві відповідач, не знаходять свого підтвердження належними та допустимими доказами (а.с. 100). Крім зазначеного, суд бере до уваги відомості, які містяться у Витязі з Єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження:22022220000002044 від 22.06.2022, згідно з якими за адресою: [ADDRESS] , знаходилося майно, серед іншого, належного ФО-П [PERSON] , а відтак, враховуючи відомості ТТН №000178 від 11.02.2022, можна дійти висновку, що товар, зазначений у ній, доставлявся за вказаною адресою постачальником ТзОВ «Гербор-Холдінг» саме для ФО-П [PERSON] (а.с. 99). З приводу нотаріально засвідченої заяви свідка [PERSON] , яка міститься при матеріалах справи та на яку, як на доказ в обґрунтування обставин, викладених у відзиві та запереченнях посилається відповідач та її представник, то суд не бере їх до уваги, позаяк [PERSON] як свідок судом не допитувався, про кримінальну відповідальність відповідно до вимог ст. 384, 385 КК України не попереджався, до присяги не приводився. Також суд зважає на те, що надання показів свідків шляхом посвідчення їх показань нотаріусом цивільно-процесуальним законодавством України не передбачено. Нотаріус, посвідчуючи заяву [PERSON] , підтвердив лише справжність його підпису, обставин, викладених у заяві [PERSON] , не перевіряв. Так, правилами ст. 90-93 ЦПК України встановлено спеціальний порядок допиту свідків, що передбачає виклик свідків у судове засідання з наданням права задати питання свідкам усім учасникам справи. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 67 ЦПК України свідок зобов`язаний з`явитися до суду за його викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини. За відсутності заперечень учасників справи свідок може брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Суд може дозволити свідку брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції незалежно від заперечень учасників справи, якщо свідок не може з`явитися до суду через хворобу, похилий вік, інвалідність або з інших поважних причин. У разі неможливості прибуття до суду та участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції за викликом суду свідок зобов`язаний завчасно повідомити про це суд. Надання показів свідків, шляхом посвідчення їх показань нотаріусом, не сприяє всебічному забезпеченню права учасників справи на задання питань свідкам стосовно обставин справи. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові, прийнятій 20 травня 2020 року по справі 200/17947/16-ц. Так, суд звертає увагу, що ані відповідачем ані її представником в ході судового розгляду справи не заявлялося клопотання про виклик та допит як свідка [PERSON] , а, за змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, як це закріплено вимогами ч. 2 ст. 13 ЦПК України. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України). Правилами ч. 4 ст. 12 ЦПК України унормовано, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Що стосується наданого стороною відповідача скріншоту, яким, на думку відповідача та її представника, підтверджується факт того, що 14 лютого 2022 року та 21 лютого 2022 року менеджер ФО-П [PERSON] - [PERSON] телефонував [PERSON] і повідомляв, що замовлений нею товар надійшов на склад ФО-П [PERSON] , а [PERSON] у даних телефонних розмовах відмовилася від отримання товару та просила притримати товарі на складі Продавця, то суд звертає увагу на те, що з даного скріншоту неможливо встановити, хто саме телефонував на номер телефону [PERSON] , як і не можливо встановити зміст розмови між абонентами. Таким чином, про існування таких повідомлених відповідачем обставин можна лише припускати, а, за правилами ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вкотре суд зауважує, що на підтвердження таких обставин стороною відповідача не заявлялося клопотань про виклик і допит як свідка [PERSON] . Стосовно посилань відповідача на обставини пошкодження та викрадення майна, яке знаходилося за адресою: [ADDRESS] та яке, у тому числі, належало на праві власності ФО-П [PERSON] , про що 22 червня 2022 року до ЄРДР внесено відповідні відомості, суд зважає на те, що наданим відповідачем Витягом з ЄРДР від 22.06.2022 обставини того, що за вказаною адресою знаходилися меблі, які замовлялися ФО-П [PERSON] для [PERSON] , свого підтвердження не знаходять, а припущення про наявність таких обставин буде суперечити вимогам ч. 6 ст. 81 ЦПК України (а.с. 99). Посилання у судовому засіданні представника відповідача на те, що [PERSON] особисто зустрічався з [PERSON] , повідомив їй про втрату меблів внаслідок неправомірних дій держави-агресора, вручив їй Повідомлення про втрату та форс-мажор стосовно неможливості надати товар, не знаходять свого підтвердження жодними доказами. Більш того, суд, надаючи оцінку таким аргументам сторони відповідача зважає на те, що відомості про пошкодження майна, яке знаходилося за адресою: [ADDRESS] , та яке на праві власності належало ФО-П [PERSON] було внесено в ЄРДР 22 червня 2022 року, а, як убачається з наданого відповідачем Трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, укладеного 01 червня 2018 року між ФО-П [PERSON] та [PERSON] , трудовий договір між сторонами був розірваний ще 31 березня 2022 року, а відтак, [PERSON] станом на червень 2022 року вже не був працівником ФО-П [PERSON] , а тому не був уповноважений вчиняти від її імені жодних юридично значущих дій. Надаючи оцінку доводам сторін, на які вони посилаються в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29). При цьому, згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Відповідно до ст. 205 ЦПК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору (ч. 5 ст. 626 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За змістом ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі, як це визначено положеннями ч. 1-2 ст. 639 ЦК України. Згідно з ч. 3 ст. 509 ЦК України, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно зі ст. 525, ст. 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Як убачається з матеріалів справи, 22 січня 2022 року сторонами у справі укладено договір індивідуального замовлення №22/01, сторони домовились про всі істотні умови договору. Позивач здійснила передоплату у розмірі 100% від загальної суми Договору, що становить 48 190,00 гривень, з яких: 45 782,00 гривень - вартість товару, 2971,00 гривень - додаткові послуги (доставка, занос, збирання) , що обумовлено домовленістю сторін та підтверджується наданою позивачем Специфікацією №1 до Договору 22/01 від 22.01.2022 та не оспорюється відповідачем у справі. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач здійснила позивачу повідомлення про надходження товару на власний склад продавця, здійснила поставку товару позивачу за адресою, зазначеною в Договорі №22/01 від 22.01.2022 та в Специфікації № 1 до Договору, а позивач прийняла обумовлений товар, що є порушенням умов укладеного сторонами договору. За правилами ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Відповідно до ч. 1 ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар. Положеннями ч. 1 ст. 665 ЦК України унормовано, що у разі відмови прадавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Відповідно до змісту ст. 610, ст. 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. За правилами ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Беручи до уваги обставини того, що ФО-П [PERSON] в повному обсязі не виконала взяті на себе умовами Договору зобов`язання, суд доходить висновку, що Договір №22/01 від 22.01.2022, укладений між ФО-П [PERSON] та [PERSON] , підлягає розірванню, позаяк позивач, сплативши 100% передоплати, у строк, визначений умовами договору, не отримала товар, на отримання якого сподівалася під час укладення договору з відповідачем. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] з 22 березня 2022 року (кінцевий строк виконання Договору) якимось чином намагалася врегулювати з [PERSON] питання щодо невиконаних нею, ФО-П [PERSON] , зобов`язань за Договором, претензія [PERSON] задоволена ФО-П [PERSON] не була, після звернення [PERSON] до суду з даним позовом, відповідач жодних дій не вчинила. За змістом ч. 3, 4 ст. 653 ЦК України, якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. За правилами ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Оскільки відповідач ФО-П [PERSON] отримала від позивача [PERSON] попередню оплату в повному обсязі, однак не передала товар позивачу на умовах, погоджених сторонами в Договорі, вимога позивача про стягнення з відповідача сплачених грошових коштів в рахунок попередньої оплати в сумі 48 753,00 гривень є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. З огляду на наведене вище, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача, та, як наслідок, їх задоволення в повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», судовий збір в розмірі в розмірі 1073,60 грн. на користь держави належить стягнути з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved