Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-16 00:00:00

У липні 2020 року фізична особа-підприємець [PERSON] (далі - позивачка, ФОП [PERSON] ) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідачка, [PERSON] ), треті особи: [PERSON] , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач Вадим Вікторович, у якому просила витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] на користь позивачки земельну ділянку, площею 3,9706 га, що розташована на території Шпитьківської сільської ради Києво-Святошинського району, кадастровий номер 3222488200:06:006:0120, цільове призначення база-склад, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1564939532224. На обґрунтування вимог позивачка зазначає, що вона не укладала будь-яких правочинів та не здійснювала відчуження земельної ділянки з кадастровим номером 3222488200:06:006:0120 і яка належить їй на право власності, на користь інших осіб, а саме не укладала договір купівлі-продажу від 10 вересня 2019 року № 1468, за яким нібито [PERSON] продала [PERSON] зазначену вище земельну ділянку. Таке відчуження відбулося незаконним шляхом (підробкою документів). Факт підробки документів підтверджується проведеними почеркознавчими експертизами, а також наявністю кримінальної справи № 12020110200000836 від 14 лютого 2020 року, порушеної за частиною першою статті 358 Кримінального кодексу України. Уважає, що найліпшим способом захисту її прав та інтересів є витребування спірної ділянки із чужого незаконного володіння, а саме у [PERSON] (останній набувач). [PERSON] подала відзив на позовну заяву, у якій просить відмовити у задоволенні позову, мотивуючи тим, що вона є законним набувачем спірної земельної ділянки. Стверджує, що позивачкою не надано жодних об`єктивних та допустимих доказів того, що остання 10 вересня 2019 року не підписувала, як продавець, договір купівлі-продажу № 1468 належної їй земельної ділянки з кадастровим номером 3222488200:06:006:0120, за яким покупцем був [PERSON] . Крім того, відповідачка зазначає, що ані договір купівлі-продажу земельної ділянки від 10 вересня 2019 року № 1468, ані договір купівлі-продажу земельної ділянки від 07 лютого 2020 року № 153 н визнавалися недійними у встановленому законом порядку, є чинними, укладеними у відповідності до вимог законодавства, а відповідно є належною правовою підставою набуття права власності як [PERSON] , так і [PERSON] [PERSON] подала відповідь на відзив, у якій зауважила, що до матеріалів справи долучила копію свого паспорту та копію паспорту, який був наданий нотаріусу під час укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки 10 вересня 2019 року, на яких зображені різні особи та різні підписи [PERSON] , уповноваженої особи на видачу паспорту, а також різний почерк осіб, які заповнювали відповідні відмітки про реєстрацію місця проживання та його зняття. Указане додатково підтверджує факт незаконного заволодіння спірною земельною ділянкою. Також позивачка посилається на лист ГУ ДПС у м. Києві від 13 серпня 2020 року, з якого убачається, що згідно даних інформаційно-телекомунікаційних систем ДПС 10 вересня 2019 року сплату податку на доходи фізичних осіб в сумі 500 000,00 грн та військового збору у сумі 150 000,00 грн від платника [PERSON] на розрахункові рахунки, відповідних платежів, відкритих в УДКС у Шевченківському районі ГУ ДКСУ у м. Києві не надходили. Тобто, квитанції про нібито сплату позивачкою податку про доходи фізичних осіб та військового збору є також підробленими, виготовленими з метою надання правочину з купівлі-продажу вигляду законності. Крім того, [PERSON] зазначила, що ставлячи під сумнів висновок експерта Бондар М. Є., відповідачка посилається на те, що дані про неї відсутні у Реєстрі атестованих судових експертів, однак останнє не відповідає дійсності та свідчить про намір умисно ввести суд в оману. У судове засідання 15.03.2023 учасники справи не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі. Представник позивача подав до суду клопотання про проведення розгляду справи у відсутності позивача та представника. Позов підтримав та просив суд задовольнити. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши наведені в позовній заяві доводи та перевіривши матеріали справи, суд встановив таке. 24 липня 2009 року між ФОП [PERSON] (покупець) та [PERSON] (продавець) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Бишовцем Р. В., зареєстрований в реєстрі за № 1072, за умовами якого покупець набула право власності на земельну ділянку, площею 3,9706 га, що розташована на території Шпитьківської сільської ради Києво-Святошинського району, кадастровий номер 3222488200:06:006:0120. На підставі зазначеного договору, ФОП [PERSON] було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 924059 від 21 серпня 2009 року, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі за № 020994700007. У 2018 року позивачка зареєструвала право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1564939532224), на підтвердження чого отримала Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформований 31 травня 2018 року, індексний номер 125802439. 11 лютого 2020 року ФОП [PERSON] дізналась, що згадана земельна ділянка пропонується до продажу сторонніми особами. З отриманої інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачці стало відомо, що цю земельну ділянку зареєстровано на невідому особу - [PERSON] . Підставою внесення запису до реєстру зазначено рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогача В. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51036633 від 07 лютого 2020 року, а підставою для виникнення права власності є договір купівлі-продажу, серія та номер 153. Так, судом установлено, що нібито 10 вересня 2019 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого продавець передав у власність покупця земельну ділянку, площею 3,9706 га, що розташована на території Шпитьківської сільської ради Києво-Святошинського району, кадастровий номер 3222488200:06:006:0120. Пунктом 4 цього Договору визначено, що продаж майна за домовленістю сторін вчиняється за суму 1 000 000,00 грн. Згідно звіту з експертної грошової оцінки земельної ділянки № 1038-19, виданого ТОВ «Київський ріелтор» від 10 вересня 2019 року, ринкова вартість земельної ділянки без ПДВ складає 10 062 295,00 грн. Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т. В. та зареєстровано у реєстрі за № 1468. У подальшому, 07 лютого 2020 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якої продавець продав, а покупець купив земельну ділянку, площею 3,9706 га, що розташована на території Шпитьківської сільської ради Києво-Святошинського району, кадастровий номер 3222488200:06:006:0120, цільове призначення база-склад. Ціна земельної ділянки, що купується за цим договором становить 8 415 000,00 грн. Указаний договір засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогачем В. В. та зареєстрований за № 153. Указані обставини стали підставою для звернення ФОП [PERSON] до суду з цим цивільним позовом за захистом порушених, на її думку, прав та інтересів. При встановлені фактичних даних, дослідженні матеріалів справи та пояснень сторін, суд дійшов висновку про задоволення позову з огляду на таке. Відповідно до статтей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Статтею 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до положень статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього. Згідно з статтею 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що у позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна суди мають установити всі юридичні факти, визначені статтями 387 та 388 ЦК, зокрема чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. Подібна за змістом право позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 307/454/18 Як установлено судом, позивачка звернулася з цим позовом, оскільки уважає, що спірну земельну ділянку, яка належала її на право власності, відчужили невідомі особи на підставі підроблених документів. На підтвердження вказаного, ФОП [PERSON] надала до суду висновок експерта № 14892, складений 12 березня 2020 року за результатами проведення почеркознавчої експертизи за заявою адвоката Юзефовича А. О., який діє в інтересах [PERSON] . Згідно висновкам цієї експертизи убачається: «1. Підпис від імені [PERSON] , зображення якого міститься у рядку «Продавець» у технічній копії договору купівлі-продажу від 10 вересня 2019 року, укладеного від імені [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т. В., зареєстрованого за № 1468, виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON] . 2. Рукописний запис « [PERSON] », зображення якого міститься у рядку «Продавець» у у технічній копії договору купівлі-продажу від 10 вересня 2019 року, укладеного від імені [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т. В., зареєстрованого за № 1468, виконаний не [PERSON] , а іншою особою». Під час розгляду цієї справи, позивачкою також було долучено до матеріалів справи висновок експерта № 849-851, складений 31 серпня 2020 року за результатами судово-почеркознавчої експертизи по кримінальному провадженню № 12020110200000836, з якого убачається, що підпис від імені [PERSON] у графі «Продавець» договору купівлі-продажу від 10 вересня 2019 року (зареєстрований у реєстрі за № 1468) виконаний не [PERSON] (зразки підписів якої надані у якості порівняльного матеріалу), а іншою особою. Також, підпис від імені [PERSON] у графі «Підпис» заяви від 10 вересня 2019 року (зареєстрована у реєстрі за № 1466) виконаний не [PERSON] (зразки підписів якої надані у якості порівняльного матеріалу), а іншою особою. Також позивачкою надано до суду висновок Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 24 вересня 2021 року № СЕ-19/111-21/40048-ДД, з якого убачається, що бланк державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 924059 (який був долучений під час підписання договору купівлі-продажу від 10 вересня 2019 року) не відповідає аналогічним документам, які знаходяться в офіційному обігу на території країни виробника - України. З цього приводу суд уважає за необхідне зазначити таке. Висновок експерта підготовлений у рамках кримінального провадження особою, яка є атестованим судовим експертом, відповідає положенням цивільного процесуального закону, якщо експертиза проведена у кримінальному провадженні містила інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, навіть не зважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі ще не ухвалений. Отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його. Така правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16 та від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку за можливість використання в якості доказів при розгляді цієї справи, виконаних у кримінальному провадженні висновків експертиз, а саме висновок експерта від 12 березня 2020 року № 14892 та висновок експерта від 31 серпня 2020 року № 849-851. При цьому, достатніх та допустимих доказів на підтвердження протиправності таких висновків, їх незаконності тощо, відповідачем до суду не надано. Доводи відповідачки гуртуються виключно на власних міркуваннях. Крім того, як убачається з матеріалів справи, у відповідь на адвокатський запит представника [PERSON] від 31 липня 2020 року Київським державним нотаріальним архівом надана архівна довідка від 03 серпня 2020 року, згідно якої убачається, що Київський нотаріальний архів в межах своєї компетенції надав копії документів, які знаходяться під договором купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т. В. 10 вересня 2019 року за реєстровим номером 1468. Серед таких документів, містився паспорт [PERSON] , який відрізняється від паспорту, який наданий позивачкою разом з цією позовною заявою, зокрема, на них зображені різні особи, різні шрифти, підписи власників паспорту, уповноваженої особи на видачу паспорту, а також різний почерк осіб, які заповнювали відповідні відмітки про реєстрацію місця проживання та його зняття. Водночас, серія, номер паспорта і дата його видачі, а також дані [PERSON] у паспорті, із фотографією невідомої особи, є такими ж самими, як і у паспорті, наданого позивачкою до суду. Крім того, картка платника податків на ім`я [PERSON] , яка була надана під час укладення договору купівлі-продажу від 10 вересня 2019 року, та картка платника податків, яка надана позивачкою до суду, також містять суттєві відмінності. Поряд з цим, відповідно до листа ГУ ДПС у м. Києві від 13 серпня 2020 року, який направлений на адвокатський запит представника позивачки від 04 серпня 2020 року, убачається, що згідно даних інформаційно-телекомунікаційних систем ДПС 10 вересня 2019 року сплату податку на доходи фізичних осіб в сумі 500 000,00 грн та військового збору у сумі 150 000,00 грн від платника [PERSON] на розрахункові рахунки, відповідних платежів, відкритих в УДКС у Шевченківському районі ГУ ДКСУ у м. Києві не надходили. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, на спростування зазначеного відповідачем не було надано будь-яких пояснень та належних доказів. Тобто, на переконання суду, квитанції про сплату позивачкою податку про доходи фізичних осіб та військового збору, а також інші документи, які були долучені під час укладення договору купівлі-продажу від 10 вересня 2019 року, можуть мати статус підроблених та виготовлених з метою надання правочину з купівлі-продажу спірної земельної ділянки вигляду законності. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника». З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що спірна земельна ділянка неправомірно, в порушення чинного законодавства, без згоди власника (ФОП [PERSON] ) вибула з його законного володіння на підставі підроблених документів, а тому наявні підстави для витребування земельної ділянки у останнього власника - відповідачки [PERSON] на користь позивачки. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява від 10 лютого 2010 року № 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.), серія A,303-A, п. 29). Відповідно до вимог частин першої, другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати що складаються із судового збору, суд покладає на відповідача у зв`язку із задоволенням позовних вимог.

Outcome: approved