Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-19 00:00:00

У липні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Міськбудінвест» (далі - ТОВ «БК «Міськбудінвест») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором оренди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до договору № 17/03-17 оренди машиномісця від 17 березня 2017 року відповідачу в оренду було передано машиномісце [ADDRESS] . За умовами вказаного договору відповідач щомісячно сплачує орендну плату 1 300 грн та відшкодовує комунальні послуги на суму 200 грн. Всього щомісячний платіж становить 1 500 грн. Враховуючи, що майно передано відповідачу в оренду 17 березня 2017 року, тому орендна плата та плата за комунальні послуги нараховані за 15 днів березня 2017 року в сумі 725,81 грн. Крім того, 16 березня 2018 року додатковою угодою № 1 до договору було внесено зміни, які передбачали, що відповідач щомісячно сплачує орендну плату 1 700 грн та відшкодовує комунальні послуги на суму 300 грн. Всього щомісячний платіж становить 2 000 грн. На виконання зобов`язань за договором позивач сплатив 46 725,81 грн, однак у повному обсязі їх не виконав, у зв`язку з чим, станом на 16 липня 2021 року утворилась заборгованість у сумі 13 500 грн, яка повинна бути стягнута на користь позивача. Крім того, позивачем були нараховані пеня за період з 26 липня 2019 року по 16 липня 2019 року у сумі 5 173,06 (подвійна облікова ставка НБУ за кожен день прострочення), 3% річних у сумі 919,06 та інфляційні втрати у сумі 1 903,52 грн. Ураховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість з орендної плати, яка утворилась станом на 16 липня 2021 року з урахуванням пені, 3% річних та інфляційних втрат. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 липня 2021 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 25 листопада 2021 року за вказаним вище позовом відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, однак матеріали справи містять заяву представника позивача про розгляд справи у його відсутність, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення та просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України, в порядку частини десятої статті 187 ЦПК України, про поважність причин неявки суду не повідомив. Крім того, у встановлений судом строк, не скористався своїм правом на подання відзиву, тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність сторін. Частиною першою статті 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи, що сторона позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом установлено, що позивач є власником машиномісця за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. 17 березня 2017 року між позивачем та відповідачем укладено договір № 17/03-17 оренди машиномісця. Відповідно до пункту 1.1. договору орендодавець передає, а орендар бере в тимчасове володіння та користування машиномісце № [NUMBER] загальною площею 15,00 кв. м, розташоване в паркінгу житлового будинку по [ADDRESS] . Пунктами 3.1, 3.2 договору термін оренди складає 1 рік з моменту передачі майна за актом прийому-передачі. Орендодавець має право достроково відмовитися від цього договору, письмово попередивши про це орендаря за чотирнадцять днів. Термін оренди може бути змінено, про що сторони складають додаткову угоду. Відповідно до акту прийому-передачі машиномісця від 17 березня 2017 року позивач передав, а відповідач прийняв в оренду машиномісце № [NUMBER] площею 15 кв.м, розташоване в паркінгу житлового будинку по [ADDRESS] . Згідно з пунктами 4.1, 4.3 зазначеного договору орендна плата за користування майном на один місяць складає 1 300 грн з урахуванням ПДВ, яка сплачується відповідачем наперед не пізніше 25 числа місяця, що передує місяцю оренди. Крім орендної плати, відповідно до пункту 4.4 даного договору, відповідач сплачує позивачу кошти у розмірі 200 грн на відшкодування вартості спожитих комунальних послуг та інших витрат, пов`язаних з утриманням та експлуатацією майна. Відповідно до пункту 6.1 вищевказаного договору відповідач, зокрема, зобов`язувався своєчасно здійснювати орендні платежі, сплачувати комунальні послуги. Пунктом 8.1 договору встановлено, що за невиконання або неналежне виконання своїх обов`язків за цим договором винна сторона несе відповідальність, передбачену чинним законодавством України. 16 березня 2018 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду № 1 до договору № 17/03-17 оренди машиномісця від 17 березня 2017 року, відповідно до якої викладено в новій редакції пункти 4.1, 4.3, 4.4., 4.5, 4.6 договору та доповнено його пунктом 4.2., якими, у тому числі, визначено, що з 01 січня 2019 року плата за користування майном на один місяць складає 1 700 грн з урахуванням ПДВ та 300 грн на відшкодування вартості спожитих комунальних послуг, яка сплачується відповідачем наперед не пізніше 25 числа місяця, що передує місяцю оренди. До матеріалів справи позивачем долучено довідку № 2 від 16 липня 2021 року про те, що станом на 16 липня 2021 року сума боргу відповідача перед позивачем становить 13 500 грн та оборотно-сальдову відомість за період з 17 березня 2017 року по 16 липня 2021 року. Відповідно до статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 761 ЦК України встановлено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Таким чином, враховуючи, що вищевказане машиномісце належить на праві власності позивачу то його вимоги щодо стягнення орендної плати та відшкодування вартості комунальних послуг ґрунтуються на нормах закону. Згідно з частинами першою, п`ятою статті 762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Як вже встановлено судом, відповідно до пунктів 4.1-4.3 договору оренди машиномісця з урахуванням додаткової угоди з 01 січня 2019 року плата за користування майном на один місяць складає 1 700 грн з урахуванням ПДВ та 300 грн на відшкодування вартості спожитих комунальних послуг, яка сплачується відповідачем наперед не пізніше 25 числа місяця, що передує місяцю оренди. Так, відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З позову вбачається, що у порушення вимог договору відповідачем не було сплачено орендну плату та кошти на відшкодування вартості спожитих послуг у строки та порядку встановлені пунктом 4.3 договору. Звертаючись до суду із позовом, товариство вказувало на те, що відповідач допустив заборгованість із орендної плати та сплати коштів, у зв`язку з чим просив стягнути заборгованість, яка утворилась станом на 16 липня 2021 року в сумі 13 500 грн. Враховуючи вищевикладене, а також, що відповідач не надав відзиву до суду, чим приведені позивачем обставини не спростував, доказів належного виконання взятих зобов`язань перед позивачем за умовами договору не надав, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача. Так, розмір заборгованості за договором від 17 березня 2017 року № 17/02-17 станом на 16 липня 2021 становить 13 500 грн, оскільки відповідачем не було сплачено у серпні 2019 року щомісячний платіж у повному обсязі, та за ним почала обраховуватись заборгованість в сумі 1 500 грн. У подальшому, відповідач припинив взагалі виконувати зобов`язання зі сплати щомісячних платежів, у зв`язку з чим за період з 01 вересня 2019 року по 29 лютого 2020 року утворилась заборгованість в сумі 12 000 грн (2 000 грн (щомісячний платіж) х 6 місяців = 12 000 + 1 500 грн = 13 500). Період нарахування заборгованості визначений позивачем до 29 лютого 2020 року є правильним, оскільки 29 лютого 2020 року між сторонами було укладено угоду про припинення договору оренди, за умовами якого вони погодили з 29 лютого 2020 року розірвати договір, припинивши його дію на майбутнє. 01 березня 2020 року орендар втрачає право користуватись машиномісцем. Правильність нарахованих позивачем сум заборгованості судом перевірена. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача пені, інфляційних втрат та 3% річних то суд виходить з наступного. Пунктом 8.2 договору оренди машиномісця визначено, що за порушення термінів сплати орендної плати орендар на вимогу орендодавця сплачує йому пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожний день прострочки. Частиною третьою статті 549 ЦПК України встановлено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до частини другої статті 551 ЦПК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Тобто після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Подібний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі № 757/56446/20-ц (провадження № 61-245св23). Враховуючи наведене, після розірвання договору між сторонами припиняються зобов`язання, визначені ним, а до грошового зобов`язання після зазначеної дати застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання, а отже пеня, розмір якої визначений договором не нараховується після його припинення. Таким чином, суд вважає помилковим період нарахування пені, визначений позивачем з 26 липня 2019 року по 16 липня 2021 року, оскільки договір оренди між сторонами був розірваний 29 лютого 2020 року, то з 01 березня 2020 року у силу положень чинного законодавства позивач не мав права нараховувати пеню на суму заборгованості. Отже, розмір пені за період з 26 липня 2019 року по 29 лютого 2020 року становить: за період з 26 липня 2019 року по 25 серпня 2019 року = 1 500 (сума боргу) х (2х17 (ставка НБУ) : 365) х 31 (днів прострочення) : 100 = 43,32 грн; за період з 26 серпня 2019 року по 05 вересня 2019 року = 3 500 (сума боргу) х (2х17 (ставка НБУ) : 365) х 11 (днів прострочення) : 100 = 35,86 грн; за період з 06 вересня 2019 року по 25 вересня 2019 року = 3 500 (сума боргу) х (2х16,50 (ставка НБУ) : 365) х 20 (днів прострочення) : 100 = 63,29 грн; за період з 26 вересня 2019 року по 24 жовтня 2019 року = 5 500 (сума боргу) х (2х16,50 (ставка НБУ) : 365) х 29 (днів прострочення) : 100 = 144,21 грн; за період з 25 жовтня 2019 року по 25 жовтня 2019 року = 5 500 (сума боргу) х (2х15,50 (ставка НБУ) : 365) х 1 (днів прострочення) : 100 = 4,67 грн; за період з 26 жовтня 2019 року по 25 листопада 2019 року = 7 500 (сума боргу) х (2х15,50 (ставка НБУ) : 365) х 31 (днів прострочення) : 100 = 75,01 грн; за період з 26 листопада 2019 року по 12 грудня 2019 року = 9 500 (сума боргу) х (2х15,50 (ставка НБУ) : 365) х 17 (днів прострочення) : 100 = 137,16 грн; за період з 13 грудня 2019 року по 25 грудня 2019 року = 9 500 (сума боргу) х (2х13,50 (ставка НБУ) : 365) х 13 (днів прострочення) : 100 = 91,36 грн; за період з 26 грудня 2019 року по 31 грудня 2019 року = 11 500 (сума боргу) х (2х13,50 (ставка НБУ) : 365) х 6 (днів прострочення) : 100 = 51,04 грн; за період з 01 січня 2020 року по 25 січня 2020 року = 11 500 (сума боргу) х (2х13,50 (ставка НБУ) : 366) х 25 (днів прострочення) : 100 = 212,09 грн; за період з 26 січня 2020 року по 30 січня 2020 року = 13 500 (сума боргу) х (2х13,50 (ставка НБУ) : 366) х 5 (днів прострочення) : 100 = 49,80 грн; за період з 31 січня 2020 року по 29 лютого 2020 року = 13 500 (сума боргу) х (2х11 (ставка НБУ) : 366) х 30 (днів прострочення) : 100 = 243,44 грн. Таким чином, загальний розмір пені становить: 43,32 + 35,86 + 63,29 + 144,21 + 4,67 + 75,01 + 137,16 + 91,36+ 51,04 + 212,09 + 49,80 + 243,44 = 1 151,25 грн, тому вимога про стягнення пені підлягає частковому задоволенню. Крім того, звертаючись до суду з позовом, позивач вказував на те, що відповідно до статті 625 ЦК України з відповідача, у зв`язку з простроченням виконання грошових зобов`язань за договором оренди, підлягають стягненню інфляційні втрати та три проценти річних. Вимогами частини другої статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на викладене, оскільки відповідач прострочив виконання зобов`язання по оплаті орендної плати та відшкодування вартості комунальних послуг, а судом встановлено обґрунтованість вимог про стягнення заборгованості, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення з [PERSON] 3% річних у розмірі 919,06 грн та інфляційних втрат в розмірі 1 903,52 грн є правомірною. Правильність розрахунків судом перевірена. Згідно з вимогами статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на викладене вище, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «БК «Міськбудінчевт» підлягають частковому задоволенню. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. За змістом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено частково, тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума судового збору, пропорційно розміру задоволеної частини позовних вимог, що була сплачена позивачем при зверненні до суду з указаним позовом. Відтак, сума судового збору в процентному відношенні від задоволеної суми становить 1 838,70 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial