Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-05 00:00:00

У вересні 2022 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Міністерства юстиції України, [PERSON] , треті особи [PERSON] , приватний нотаріус КМНО Василенко О.А., про визнання протиправним та скасування наказу про скасування рішення про державну реєстрацію права. В обґрунтування позову зазначає, що 20.05.2020 року приватним нотаріусом КМНО Василенком О.А. прийняте рішення про державну реєстрацію за ним права власності на житловий будинок по [ADDRESS] , який фактично є виділеною в натурі часткою зі спільної часткової власності. Наказом Міністерства юстиції України № 2242/5 від 22.06.2021 року задоволено скаргу [PERSON] від 16.12.2020 року та скасовано рішення приватного нотаріуса КМНО Василенка О.А. № 52303886 від 20.05.2020. Оскільки вказаний наказ видано із порушенням визначеної законодавством процедури та порушенням чинного законодавства, [PERSON] просить суд визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України №2242/5 від 22.06.2021 року про скасування рішення приватного нотаріуса КМНО Василенка О.А. № 52303886 від 20.05.2020 року. У відзиві на позовну заяву представник [PERSON] - адвокат Губський Р.В. посилаючись на те, що наказ прийнято у відповідності до норм чинного законодавства, просить суд у позові відмовити внаслідок його необґрунтованості та безпідставності. Представник Міністерства юстиції України у відзиві на позовну заяву, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог просить суд у задоволенні позову відмовити. У судовому засіданні [PERSON] та її представниця позовні вимоги підтримали, позов просили задовольнити, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини. Представник [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Від представника Міністерства юстиції України надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибуття в судове засідання, проте зважаючи на наявність достатніх документів, що мають значення для справи, з урахуванням положень ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності представника відповідача. [PERSON] та приватний нотаріус КМНО Василенко О.А. в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходило, а тому з урахуванням ч. 1 ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності третіх осіб. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Судом установлено, що з 17.05.1957 року власниками житлового будинку по [ADDRESS] були: [PERSON] (три кімнати 1-2,1-3,1-5 площею 45,1 кв. м, кухня 1-1 площею 5,1 кв. м, дві веранди 1-7, 1-6 площею 11,1 кв. м та земельна ділянка 2 228 кв. м). [PERSON] (одна кімната 2-3 площею 11,2 кв. м, кухня 2-2 площею 4,1 кв. м, веранда 2-1 площею 4,1 кв. м та 250 кв. м земельної ділянки). [PERSON] (одна літня кімната 1-4 площею 15,7 кв. м, веранда 9,8 кв. м та 150 кв. м земельної ділянки) (т. 1 а.с. 12). 12.10.1978 року Першою київською державною нотаріальною конторою видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 11/40 часток житлового будинку по [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці розміром 1 638 кв. м, площею 71,4 кв. м, сараї під літ. Б, В, Г, Д, Е, Ж, туалет під літ. З (т. 1 а.с. 18). 23.04.1979 року ухвалою Подільського районного народного суду міста Києва затверджено мирову угоду, якою [PERSON] та [PERSON] в будинку по [ADDRESS] в натурі виділяється квартира № 1 , що складається з житлової кімнати по плану 1-3 площею 21 кв. м, житлової кімнати по плану 1-4 площею 8,1 кв. м, коридору по плану 1-2 площею 6,2 кв. м та веранди по плану 1-1 площею 5,3 кв. м. При цьому, [PERSON] виділяється в натурі квартира № 3 , що складається з житлової кімнати по плану 3-3 площею 16,0 кв. м та веранди по плану 3-2 площею 6 кв. м (т. 1 а.с. 13-16). Ухвалою Подільського районного народного суду міста Києва від 03.12.1979 року роз`яснено, що в ухвалі суду від 23.04.1979 року [PERSON] виділено в натурі 7/20 частин будинку по [ADDRESS] , з яких 11/40 частин належить на праві особистої власності його неповнолітньому сину [PERSON] в порядку спадкування по заповіту, а йому, [PERSON] належить 3/40 частин домоволодіння в порядку спадкування за законом (т. 1 а.с. 17). 02.04.1980 року рішенням товариського суду при ЖЕК-805 Подільського району міста Києва встановлено розподіл земельної ділянки між власниками домоволодіння, а саме: - [PERSON] користується 7/20 частками домоволодіння та 1 115 кв. м земельної ділянки. - [PERSON] користується 4/20 частками домоволодіння та 320 кв. м земельної ділянки. - [PERSON] користується 4/20 частками домоволодіння та 690 кв. м земельної ділянки. - [PERSON] користується 5/20 частками домоволодіння та 610 кв. м земельної ділянки (т. 1 а.с. 225). 04.02.1988 року згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим Першою київською державною нотаріальною конторою [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] набули в порядку спадкування після [PERSON] право власності на 3/40 частки житлового будинку на [ADDRESS] (т. 1 а.с. 26). Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 12.02.2004 року встановлено межі користування земельною ділянкою для співвласників квартири [ADDRESS] в межах, визначених на плані, доданому до рішення товариського суду при ЖЕК-805 від 02.04.1980 року за такими точками: для [PERSON] 1-2-3-4-5-6-7, для [PERSON] 8-9-10-15, для [PERSON] 10-11-12-13-14-15 (т. 1 а.с. 231-232). 20.05.2020 року приватним нотаріусом КМНО Василенком О.А. прийнято рішення про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на житловий будинок по [ADDRESS] . 03.06.2020 року [PERSON] на підставі договору дарування набув право власності на 9/20 часток житлового будинку по [ADDRESS] (а.с. 118-121). Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 233727441 від 23.11.2020 року [PERSON] належить житловий будинок по [ADDRESS] площею 69,4 кв. м, з яких 23.2 кв. м житлова площа, зазначений під літ. Г, господарські будівлі: сарай літ В, альтанка літ Д. [PERSON] належить 9/20 частин та [PERSON] 1/5 частина житлового будинку по [ADDRESS] , загальною площею 93,6 кв. м, з яких 71, 4 кв. м житлової площі, зазначений в плані під літ. А, сараї під літ. В, Г, Д, Е, Ж, гаражі під літ. К, Л, вбиральні під літ. З, М, № 1 паркан (т. 1 а.с. 129-130). 16.12.2020 року [PERSON] подав до Міністерства юстиції України скаргу на рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 52303886 від 20.05.2020 року (реєстрація права власності на житловий будинок із господарськими спорудами) (т. 1 а.с. 124-128). Як вбачається із висновку центральної колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів міністерства юстиції від 14.05.2021 року рекомендовано задовольнити скаргу [PERSON] та скасувати рішення приватного нотаріуса КМНО Василенка О.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 52303886 від 20.05.2020 року щодо реєстрації права власності на [PERSON] на житловий будинок по [ADDRESS] з підстав того, що таке рішення порушує право [PERSON] , як власника 9/20 частин житлового будинку по [ADDRESS] (т. 1 а.с. 20-23). Наказом Міністерства юстиції України № 2242/5 від 22.06.2021 року скаргу [PERSON] задоволено, рішення приватного нотаріуса КМНО Василенком О.А. від 20.05.2020 року № 52303886 скасовано та тимчасово заблоковано доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватному нотаріусу КМНО Василенку О.А. на 3 місяці (т. 1 а.с. 19). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Правовідносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 3 цього ж Закону загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема: гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах і в порядку, визначених цим Законом. Згідно з ч. 2 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Міністерство юстиції України розглядає скарги: 1) на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав (крім випадків, коли таке право набуто на підставі судового рішення, а також коли щодо нерухомого майна наявний судовий спір); 2) на рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України. Відповідно до ч. 7 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі задоволення скарги на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав або підтвердження факту використання ідентифікаторів доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав іншими особами Міністерство юстиції України, його територіальні органи приймають рішення про: 1) скасування рішення державного реєстратора, скасування рішення територіального органу Міністерства юстиції України; 2) виправлення технічної помилки, допущеної державним реєстратором, або про зобов`язання державного реєстратора виправити допущену ним технічну помилку; 3) зобов`язання державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав усунути допущені ними порушення з визначенням строків виконання такого зобов`язання; 4) тимчасове блокування або про анулювання доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав. 5) притягнення до дисциплінарної відповідальності посадової особи територіального органу Міністерства юстиції України; 6) направлення до Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України подання щодо анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 182 ЦК України Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Частиною 4 ст. 334 ЦК України встановлено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Скасування Міністерством юстиції України рішення про державну реєстрацію права власності особи є втручанням у її право власності, оскільки в разі відсутності відповідного запису в Державному реєстрі прав особа не може вільно та на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю. Крім того, ухвалення Міністерством юстиції України такого рішення припиняє офіційне визнання і підтвердження державою наявності в особи права власності на нерухоме майно та юридичного факту набуття цього права, унаслідок чого сама наявність у особи права власності є сумнівною. Підставою для скасування рішення приватного нотаріуса були помилкові дії та рішення самого нотаріуса, а не помилки або протиправні дії особи. Також припис ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не надає Міністерству юстиції України повноваження ухвалювати рішення, не пов`язане зі скасуванням державної реєстрації права власності особи, та (або) рішення щодо виплати особі компенсації чи іншого виду належного відшкодування у зв`язку з тим, що втручання в його право власності відбулось унаслідок помилкових дій та рішень приватного нотаріуса, тобто суб`єкта, який учиняв дії та ухвалював рішення на виконання функцій держави. Отже, припис ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» всупереч принципам «відповідальності держави перед людиною» та «добропорядного врядування» не встановлює домірних засобів втручання у право власності у випадках, коли підставою для скасування рішення про державну реєстрацію прав є помилкові рішення та дії приватного нотаріуса, який виконує функції державного реєстратора. Рішенням Конституційного Суду України № 9-р(ІІ)/2022 від 16.11.2022 року у справі № 3-270/2019(6302/19) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), припис п. 1 ч. 7 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-IV в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення механізму протидії рейдерству» від 12.05.2022 року № 2255-ІХ, а саме «скасування рішення державного реєстратора». У цьому рішенні Конституційного Суду України вказано, що припис закону визнаний неконституційним, втрачає чинність через шість місяців з дня ухвалення цього Рішення, однак правові мотиви з яких він визнався неконституційним беруться судом до уваги при вирішені спору, що виник між сторонами. Враховуючи, що під час розгляду справи установлено, що [PERSON] набув права власності на 9/20 часток житлового будинку по [ADDRESS] після прийняття приватним нотаріусом рішення про державну реєстрацію за [PERSON] права власності в належить житловий будинок [ADDRESS] , що по суті був часткою у будинку [ADDRESS] , яка виділялася в натурі позивачу в 1979-1980 роках в порядку у передбаченому діючим на той час законодавством і фактично перебувала у його володінні, попередні власники не оспорювали прав [PERSON] на цю частку, що вказує на правомірність набуття відповідачем права власності на це майно й відсутність порушення прав [PERSON] ; при прийнятті Міністерством юстиції України спірного рішення указана обставина не врахована, застосовано норму закону, яка не відповідає Конституції України, суд дійшов висновку про протиправність та скасування наказу Міністерства юстиції України № 2242/5 від 22.06.2021 року в частині скасування рішення від 20.05.2020 року № 52303886, прийняте приватним нотаріусом КМНО Василенком О.А. При цьому, спірне рішення Міністерства юстиції України не порушує прав позивача у частині тимчасового блокування доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватному нотаріусу КМНО Василенку О.А. строком на 3 місяці, а тому його позов у цій частині задоволенню не підлягає. За таких обставин позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню з відповідачів пропорційно розміру задоволених вимог.

Outcome: partial