Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-10 00:00:00

у жовтні 2021року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила поновити їй строк на звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору, стягнути з ТОВ «Академія наукової краси - Україна» вихідну допомогу у розмірі 259 199,64 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 29.04.2021 по день винесення судового рішення та зобов`язати ТОВ «Академія наукової краси-Україна» видати наказ про звільнення та внести запис до трудової книжки. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що наказом ТОВ «Академія наукової краси - Україна» від 29.03.2019 року № 10 К/тр її було призначено на посаду директора ТОВ «Академія наукової краси - Україна», з 01.04.2019 року згідно штатного розпису. 28.08.2021 року на підставі поданої заяви до Голосіївського УП ГУ НП в м. Києві їй стало відомо, що протоколом загальних зборів учасників від 28.04.2021 року, її було звільнено з посади директора ТОВ «Академія наукової краси - Україна» з 28.04.2021 року. Вказала, що в день звільнення з нею не було проведено повного розрахунку та не видано їй наказ про звільнення її з займаної посади, а також не внесено запису до трудової книжки про її звільнення. Враховуючи викладене, просила задовольнити позов у повному обсязі. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В. від 12.10.2021 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання 02.02.2022 року, витребувано від ТОВ «Академія наукової краси - Україна»: копію наказу (розпорядження) про звільнення [PERSON] з посади директора ТОВ «Академія наукової краси -Україна»; довідку про нараховані та виплачені суми, належні [PERSON] при звільненні з ТОВ «Академія наукової краси - Україна»; довідку про заробітну плату [PERSON] за два календарні місяці, які передували місяцю у якому була подія звільнення (а.с. 51-52). Ухвалою від 07.02.2023 року підготовче провадження по цивільній справі закрито, судовий розгляд призначено на 11.04.2023 року (а.с. 114). 11.04.2023 року представником позивача - [PERSON] подана заява, в якій позивач проти ухвалення заочного рішення не заперечує та проханням про розгляд справи за їх відсутності. Відповідач, який в установленому порядку повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзив на позов та витребувані документи не подав, з клопотаннями з процесуальних питань не звертався. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з постановленням заочного рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що наказом ТОВ «Академія наукової краси - Україна» від 29.03.2019 року № 10 К/тр [PERSON] призначено на посаду директора ТОВ «Академія наукової краси - Україна» з 01.04.2019 року (а.с. 10). Протоколом загальних зборів учасників ТОВ «Академія наукової краси -України» вирішено звільнити з посади директора товариства [PERSON] з 28.04.2021 року та призначити на посаду директора товариства [PERSON] з 29.04.2021 року (а.с. 11). 20.07.2021 року ТОВ «Академія наукової краси -України» до Голосіївського УП ГУНП у м. Києві подано заяву про вчинення злочину, передбаченого ст. 357 КК України, відносно [PERSON] (а.с. 14). Листом від 09.09.2021 року [PERSON] звернулась до ТОВ «Академія наукової краси -України» із заявою про видачу копії наказу про звільнення, внесення відомостей до трудової книжки, видачу розрахункового листа та довідки про заробітну плату (а.с. 12-13). При зверненні до суду, позивач вказала, що про своє звільнення дізналась 28.08.2021 року із заяви, поданої товариством до Голосіївського УП ГУ НП в м. Києві, і стверджувала, що наказ про звільнення її з посади не був доведений до неї та не виданий їй, крім того, роботодавцем не було внесено запису до трудової книжки та не проведено повного розрахунку в день звільнення. Оскільки, відповідач не надав відповіді на заяву, Голосіївським судом м. Києва було витребувано у відповідача копію наказу (розпорядження) про звільнення [PERSON] з посади директора ТОВ «Академія наукової краси -Україна»; довідку про нараховані та виплачені суми, належні [PERSON] при звільненні з ТОВ «Академія наукової краси - Україна»; довідку про заробітну плату [PERSON] за два календарні місяці, які передували місяцю, у якому була подія звільнення. Відповідач витребувані судом документи до суду не надав, відзиву на позов не подав, твердження позивача не спростував. Позивач, обґрунтовуючи свій позов, посилалась на те, що вважає себе звільненою на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, й виходячи з вказаного заявила вимоги про виплату вихідної допомоги, а також середнього заробітку з 28.04.2021 року по день ухвалення судового рішення. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи роботодавця може бути розірваний також у випадках припинення повноважень посадових осіб. Ця підстава для звільнення кореспондується з ч. 3 ст. 99 ЦК України, відповідно до якої повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень. Згідно ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Згідно з п. 5 ч. 1ст. 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених ст. 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб. Частину 1 ст. 41 КЗпП України було доповнено п. 5 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13.05.2014 року № 1255-VІІ. Зазначений закон набрав чинності 01.06.2014 року. Метою його прийняття було покращення інвестиційного клімату шляхом упорядкування реалізації інвесторами (власниками) господарських товариств права звільняти посадових осіб (керівників, членів виконавчих органів), а також узгодження в цьому контексті норм трудового та господарського законодавства. Як гарантію дотримання трудових прав працівників, що підлягають звільненню із вказаних підстав, передбачено виплату вихідної допомоги в розмірі не менше шестимісячного заробітку (ст. 44 КЗпП України). Формулювання п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України є загальним та не містить посилань, як щодо змісту та обсягу поняття «посадових осіб», так і типу та організаційно-правових форм юридичних осіб, яких вони стосуються. Разом з тим, у п. 9 пояснювальної записки до вказаного законопроекту (від 27.03.2014 року № 4586) зазначалося, що проект закону не стосується соціально-трудової сфери та не потребує узгодження з уповноваженими представниками від всеукраїнських профспілок, їх об`єднань та всеукраїнських об`єднань організацій роботодавців. Поняття «посадові особи господарського товариства» визначено в ч. 2 статті 89 ГК України. Посадовими особами товариства визнаються голова та члени виконавчого органу, голова ревізійної комісії (ревізор), а у разі створення ради товариства (спостережної ради) - голова і члени цієї ради. Відповідно до п. 1 ст. 42 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» посадовими особами товариства є члени виконавчого органу, наглядової ради, а також інші особи, передбачені статутом товариства. Системний аналіз норм закону дає підстави для висновку, що термін «посадові особи» законодавцем вжито в значенні керівників суб`єктів господарювання - господарських товариств, а тому додаткова підстава припинення трудового договору, визначена у п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України підлягає застосуванню саме до керівників господарських товариств, оскільки керівник, крім того, що є найманим працівником, одночасно виступає виконавчим органом господарського товариства, та є єдиною категорією працівників, які призначаються та оформлюють трудові відносини з товариством на підставі рішення засновників, тоді як з рештою працівників товариства трудовий договір укладає його керівник. Вирішуючи питання про віднесення посади позивача до числа посадових осіб, які можуть бути звільнені за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України суд вважає, що згідно статуту товариства та чинного трудового законодавства посада позивача відноситься до вищезазначених посадових осіб. Оскільки позивач могла бути звільненою за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, тому підлягають до застосування і положення ст. 44 КЗпП України щодо виплати вихідної допомоги у розмірі шестимісячного середнього заробітку, а тому така позовна вимога підлягає до задоволення. Суд, приймаючи розрахунок позивача вихідної допомоги в розмірі 259 199,64 грн. до уваги та те, що відповідач заперечень проти вказаного розрахунку позивача не надав, а тому вказана обставина не підлягаю доведенню іншими доказами, вважає за можливе покласти його в основу судового рішення. Статтею 2 КЗпП України передбачено, що право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, забезпечується державою. Відповідно до ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Згідно з вимогами ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства проводиться в день звільнення. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних сум при звільненні, підприємство, установа, організація повинно виплатити працівникові його середній заробіток, за весь час затримки по день фактичного розрахунку та за затримку видачі трудової книжки, тобто за час вимушеного прогулу. Статтею 235 КЗпП України визначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно відомостей з державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків від 09.09.2021 року, заробітна плата позивача за лютий-березень 2021 року, тобто за два календарні місяці, які передували події звільнення, становить 86 400, 00 грн., 43200,00 грн. за кожний місяць. Розрахунок середнього заробітку здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Відповідно до п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках, зокрема, виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Отже, відповідно, середньоденна заробітна плата становить 1 028,57 грн. (43 200,00 грн. / 42 робочі дні). Період затримки виплати заробітної плати, за який нараховується середній заробіток згідно ст. 117 КЗпП України, повинен вираховуватися у робочих днях. Для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 29.04.2021року по10.04.2023 року слід використовувати період, який становить 486 робочі дні. Враховуючи викладене, виходячи з розміру середньоденного заробітку позивача, який становить та періоду затримки виплати заробітної плати, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України становить (1 028,57 грн. х 486 робочі дні) = 499 885,02 грн. Встановлено, що у день звільнення позивача, останній наказ про звільнення виданий не був, розрахунок не проведений, трудова книжка із записом про звільнення також не видана. Вказане відповідачем не спростовано. Згідно даних сайту https://opendatabot.ua/c/40436600 «Історія змін реєстраційної форми» вбачається, що дати та зміни керівників, зокрема, 27.04.2021 року змінився керівник з [PERSON] на [PERSON] ; 17.05.2021 року - з [PERSON] на [PERSON] ; 19.05.2021 року - з [PERSON] на [PERSON] . Завданням цивільного судочинства, відповідно до п. 1 ст. 2 ЦПК України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередньо мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Відповідно ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved