Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-19 00:00:00

До суду звернулася [PERSON] із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Ічнянського районного суду від 10.03.2020, яке набрало законної сили 21.05.2020 стягнуто із Державного бюджету України на її користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 15000 грн. шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку (справа №733/1546/19). Ічнянським районним судом видано виконавчий лист у вказаній справі, який направлено на виконання до Державної казначейської служби України. Згідно виписки з карткового рахунку АТ КБ «Приватбанк» судове рішення по вказаній справі виконано 13.08.2021. Тобто, вважає, що тримісячний строк виконання рішення Ічнянського районного суду від 10.03.2020 сплив 21.08.2020. Строк несвоєчасного виконання судового рішення 358 дня. Вказує, що нею була написана заява до Державної казначейської служби України щодо нарахування та забезпечення виплати їй, [PERSON] , 3 % річних від простроченої суми, а також інфляційних втрат за порушення строку виконання рішення суду від 10.03.2020, проте листом Державна казначейська служба України від 30.08.2021 №5-11/17973 повідомила, що законодавством не передбачена компенсація трьох відсотків річних та компенсація за порушення строку перерахування коштів. Окрім того, вказує, що рішенням Ічнянського районного суду від 10.03.2020, яке набрало законної сили 16.06.2020 стягнуто із Державного бюджету України на користь [PERSON] три відсотки річних та інфляційні втрати в сумі 12213,83 грн. шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку (справа №733/29/20). Так, Ічнянським районним судом було видано виконавчий лист у вказаній справі, який направлено на виконання до Державної казначейської служби України. Згідно виписки з карткового рахунку АТ КБ «Приватбанк» судове рішення по вказаній справі виконано 13.08.2021. Вважає, що тримісячний строк виконання рішення Ічнянського районного суду від 10.03.2020 сплив 16.09.2020. Строк несвоєчасного виконання судового рішення 332 дня. Вказує, що нею була написана заява до Державної казначейської служби України щодо нарахування та забезпечення виплати 3 відсотків річних від простроченої суми, а також інфляційних втрат за порушення строку виконання рішення від 10.03.2020, проте листом від 30.08.2021 № 5-11/17973 Державна казначейська служба України повідомила, що законодавством не передбачена компенсація трьох відсотків річних та компенсація за порушення строку перерахування коштів. Отже, вважає, що Державна казначейська служба України незаконно відмовила в нарахуванні та виплаті трьох відсотків річних та інфляційних втрат за несвоєчасну виплату коштів за вищевказаними рішеннями судів, а отже просить стягнути з Державної казначейської служби України 3 % та інфляційні втрати за несвоєчасне виконання рішення суду у розмірі 3411,25 грн, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку. Ухвалою суду від 07.12.2021 у справі за вказаним позовом відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін. 20.07.2022 до суду від [PERSON] надійшли пояснення у справі, в яких зазначила, що зважаючи на юридичну природу правовідносин у даній справі як грошових зобов`язань, до прострочення відповідача застосовується частина друга статті 625 ЦК України. Основою для розрахунків 3% річних та інфляційних втрат є сума несвоєчасно виплаченого відшкодування. Окрім того, зазначила, що сама по собі відсутність коштів у боржника не є підставою для невиконання рішення суду, яке набрало законної сили. 27.03.2023 представника Казначейства - Олексія Олешка, надійшов відзив у справі, відповідно до якого, позовні вимоги вважав необґрунтованими та просив відмовити в задоволенні позову. Зазначив, що рішення Ічнянського районного суду було виконано Казначейством з дотриманням законодавства, зокрема, принципу використання бюджетних коштів, у порядку, визначеному Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 та за рахунок коштів бюджетної програми КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна, стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб». Вказує, що Казначейство вжило всіх передбачених законодавством заходів, спрямованих на виконання рішень суду на користь позивача, у порядку та спосіб, визначені законодавством, не допускаючи порушення прав та законних інтересів [PERSON] . Зазначає, що Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, не встановлено конкретного строку перерахування боржнику коштів з Державного бюджету, тому у цьому випадку, не можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3% річних за невиконання державою грошового зобов`язання, визначеного у рішенні суду. Вважає, що Казначейство не є боржником у розумінні ст. 625 ЦК України, відтак, позовні вимоги [PERSON] про стягнення індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми на підставі положень ст. 625 ЦК України є безпідставними та задоволенню не підлягають. Розгляд справи просив здійснювати без його участі. Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та дату судового засідання повідомлені належним чином. Частиною 1 ст. 223 ЦПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Отже, оскільки всі учасники справи були належним чином повідомлені про розгляд справи, суд, ураховуючи заяву відповідача про розгляд справи без участі, дійшов висновку про розгляд справи за відсутності учасників справи. Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позовної заяви, дослідивши і об`єктивно оцінивши наявні у справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов наступного висновку. Щодо рішення Ічнянського районного суду від 10.03.2020 №733/1546/19 слід зазначити наступне. Судовим розглядом встановлено, що рішенням Ічнянського районного суду від 10.03.2020, яке набрало законної сили 21.05.2020 стягнуто із Державного бюджету України на користь [PERSON] у рахунок відшкодування моральної шкоди 15000 грн. шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку (справа №733/1546/19). Ічнянським районним судом видано виконавчий лист у вказаній справі, який [PERSON] направлено на виконання до Державної казначейської служби України. Як вбачається з відзиву, до Казначейства виконавчий лист у справі №733/1546/19 надійшов 27.09.2020, що не заперечувалось стороною позивача. Отже, виконавчий лист знаходився в Казначействі на виконанні з 27.09.2020. Згідно виписки з карткового рахунку АТ КБ «Приватбанк» судове рішення по вказаній справі виконано 13.08.2021. В подальшому, [PERSON] була написана заява до Державної казначейської служби України щодо нарахування та забезпечення виплати їй 3 відсотків річних від простроченої суми, а також інфляційних втрат за порушення строку виконання рішення Ічнянського районного суду від 10.03.2020. Листом від 30.08.2021 № 5-11/17973 Державна казначейська служба України повідомила, що законодавством не передбачена компенсація трьох відсотків річних та компенсація за порушення строку перерахування коштів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Як визначено у ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов'язковим до виконання. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України). Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Як визначено у ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між суб`єктом, який таку шкоду завдав, і потерпілим. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (постанови Великої палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)). Як встановлено судом вище, виконавчий лист знаходився в Казначействі на виконанні з 27.09.2020. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей. Як визначено у ч. 1 ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження», рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейських обслуговування бюджетних коштів. Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 затверджено «Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» (далі - Порядок), яким встановлюється механізм, особливості виконання рішень про стягнення коштів з вказаних органів. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що ст. 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18), від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18)). Окрім того, у постанові Верховного Суду від 08.04.2020 у справі № 339/400/16-ц (провадження № 61-14114св19) зазначено, що положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. У рішенні суду визнано грошові зобов`язання держави, визначено їх розмір; ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку вимоги частини другої статті 625 ЦК України підлягають застосуванню. Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). «Апеляційний суд, вирішуючи питання про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України, правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, врахував висновки і мотиви скасування рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 20.12.2017, викладені у постанові Верховного Суду від 10.04.2019. Установивши несвоєчасне виконання Державною казначейською службою України рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 03.06.2014, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про наявність підстав, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у сумі 37 081,36 грн. та 3% річних у сумі 4 670 грн». У постанові Верховного Суду від 18.11.2020 у справі № 554/5980/18 (провадження № 61-7636св19) зроблено висновок про те, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так, рішенням Ічнянського районного суду від 10.03.2020, яке набрало законної сили 21.05.2020 стягнуто із Державного бюджету України на користь [PERSON] у рахунок відшкодування моральної шкоди 15000 грн. шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку, проте вказане судове рішення виконано 13.08.2021. Тобто, рішення суду виконано більше ніж через визначені чинним законодавством три місяці. За таких обставин, відповідачем прострочено виконання грошового зобов`язання, відтак, позовні вимоги про стягнення індексу інфляції а також 3% річних від простроченої суми є обґрунтованими. Щодо доводів ДКС України про неможливість нарахування та стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних у правовідносинах, урегульованих спеціальним законодавством про виконавче провадження, суд зазначає наступне. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15 (про те, що правовідносини стосовно виконання судових рішень урегульовані Законом України «Про виконавче провадження» і до них не можна застосовувати приписи про цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України)), а також від 02.03.2016 у справі № 6-2491цс15 (про те, що ст. 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а ч. 5 ст. 11 цього Кодексу не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України за наявності деліктних, а не зобов`язальних правовідносин), та вказала, що у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення; приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Отже, у разі неналежного виконання (прострочення) державою підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України. Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не обмежує поширення дії ст. 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання боржником (зокрема, державою) його грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежує можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Доводи ДКС України про те, що порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845, не передбачає строку для виконання рішень суду про стягнення відшкодування шкоди з Державного бюджету та нарахування 3% річних, інфляційних втрат за несвоєчасне виконання, суд вважає також необґрунтованими та такими, що не звільняють відповідача від відповідальності за порушення виконання зобов`язань на підставі ст. 625 ЦК України. Проте, суд не може в повній мірі погодитись із розрахунком позивачки щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Так, [PERSON] просила стягнути інфляційні втрати у розмір 1468,50 грн. та три проценти річних у розмірі 440, 92 грн. за період з часу з 21.08.2020 (дата спливу тримісячного строку на виконання судового рішення) по 13.08.2021 (дата зарахування коштів на рахунок позивача), на підтвердження чого надав відповідний розрахунок. Разом з тим, суд вважає, що 3% річних та інфляційні втрати за прострочення виконання рішення суду слід стягувати не з дня ухвалення судом рішення про стягнення коштів на користь позивача, а з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення, що узгоджується із правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.10.2023 у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22). Оскільки виконавчий лист №733/1546/19 від 10.03.2020 знаходився в Казначействі на виконанні з 27.09.2020, отже три місяці для виконання виконавчого листа сплинули 27.12.2020. Тому, днем початку прострочення держави-боржника та нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України є 28.12.2020, а кінцевою датою нарахування - 12.08.2021 (день, що передує повному виконанню рішення суду). За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню за весь час прострочення, а саме, з 28.12.2020 по 12.08.2021, три проценти річних у розмірі 281,08 грн. (проценти за період з 28.12.2020 до 31.12.2020 - 15000,00 x 3 % x 4 : 366 : 100; проценти за період з 01.01.2021 до 12.08.2021 - 15000 x 3 % x 224 : 365 : 100) та інфляційні втрати у розмірі у розмірі 969,22 грн (IIc (101,30 : 100) x (101,00 : 100) x (101,70 : 100) x (100,70 : 100) x (101,30 : 100) x (100,20 : 100) x (100,10 : 100) = 1.06461477 Тобто, інфляційне збільшення: 15000 x 1.06461477 - 15 000 = 969,22 грн.). Аналізуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] до ДКС України про стягнення з Державного бюджету України на користь позивача за весь час прострочення за період з 28.12.2020 по 12.08.2021 трьох процентів річних у розмірі 281 грн. 08 коп. та інфляційних втрат у розмірі 969 грн. 22 коп. є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Щодо рішення Ічнянського районного суду №733/29/20 від 10.03.2020 слід зазначити наступне. Судом встановлено, що рішенням Ічнянського районного суду від 10.03.2020, яке набрало законної сили 16.06.2020 стягнуто із Державного бюджету України на користь [PERSON] три відсотки річних та інфляційні втрати в сумі 12213,83 грн. шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку. Так, Ічнянським районним судом було видано виконавчий лист у вказаній справі, який направлено на виконання до Державної казначейської служби України. Як вбачається з відзиву, до Казначейства виконавчий лист у справі №733/29/20 надійшов 05.08.2020, що не заперечувалось стороною позивача. Отже, виконавчий лист знаходився в Казначействі на виконанні з 05.08.2020. Згідно виписки з карткового рахунку АТ КБ «Приватбанк» судове рішення по вказаній справі виконано 13.08.2021. В подальшому, [PERSON] написана заява до Державної казначейської служби України щодо нарахування та забезпечення виплати 3 відсотків річних від простроченої суми, а також інфляційних втрат за порушення строку виконання рішення від 10.03.2020. Листом від 30.08.2021 № 5-11/17973 Державна казначейська служба України повідомила, що законодавством не передбачена компенсація трьох відсотків річних та компенсація за порушення строку перерахування коштів. З вищевикладеного вбачається, що рішенням Ічнянського районного суду від 10.03.2020, яке набрало законної сили 16.06.2020 стягнуто із Державного бюджету України на користь [PERSON] три відсотки річних та інфляційні втрати в сумі 12213,83 грн. шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку, проте вказане судове рішення виконано 13.08.2021. Тобто, рішення суду виконано більше ніж через визначені чинним законодавством три місяці. За таких обставин, відповідачем прострочено виконання грошового зобов`язання, відтак, позовні вимоги про стягнення індексу інфляції а також 3% річних від простроченої суми є обґрунтованими. Розрахунок суми 3 % річних та інфляційних втрат здійснюється судом на підставі викладених вище правових норм та висновків Верховного Суду. Оскільки виконавчий лист №733/29/20 від 10.03.2020 знаходився в Казначействі на виконанні з 05.08.2020, отже три місяці для виконання виконавчого листа сплинули 05.11.2020. Тому, днем початку прострочення держави-боржника та нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України є 06.11.2020, а кінцевою датою нарахування - 12.08.2021 (день, що передує повному виконанню рішення суду). За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню за весь час прострочення, а саме, з 06.11.2020 по12.08.2021 , три проценти річних у розмірі 280,94 грн. (проценти за період з 06.11.2020 до 31.12.2020 - 12 214,00 x 3 % x 56 : 366 : 100; проценти за період з 01.01.2021 до 12.08.2021- 12214,00 x 3 % x 224 : 365 : 100) та інфляційні втрати у розмірі у розмірі 1076,80 грн. (IIc (101,30 : 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,00 : 100) x (101,70 : 100) x (100,70 : 100) x (101,30 : 100) x (100,20 : 100) x (100,10 : 100) = 1.08816085. Тобто, інфляційне збільшення: 12214,00 x 1.08816085 - 12214,00 = 1076,80 грн.). Аналізуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] до ДКС України про стягнення з Державного бюджету України на користь позивача за весь час прострочення саме за період з 06.11.2020 по 12.08.2021 трьох процентів річних у розмірі 280 грн. 94 коп. та інфляційних втрат у розмірі 1076 грн. 80 коп. знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. При цьому, суд зазначає, що грошові кошти повинні стягуватися саме з Державного бюджету України, без зазначення номерів та видів рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 18.11.2020 року у справі № 554/5980/18 (провадження № 61-7636св19). Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову - на відповідача. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 10 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а доказів понесення інших судових витрат сторонами не надано, то питання розподілу судових витрат судом не вирішується Враховуючи викладене,

Outcome: partial