Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-02 00:00:00

01 вересня 2021 року [PERSON] звернулася до Фрунзенського районного суду м. Харкова із даним позовом. В обґрунтування позову посилається на те, що [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] , якою вона володіє сумісно з чоловіком - [PERSON] , та двома синами - [PERSON] та [PERSON] , яким належить по 1/5 частині квартири, а позивачу 2/5 частини квартири та на неї оформлені всі особисті рахунки зі сплати комунальних послуг. 05.10.2012 року син позивача - [PERSON] уклав шлюб з відповідачем - [PERSON] , громадянкою республіки Білорусь, що був зареєстрований Фрунзенським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис від 05.10.2012№ 342, свідоцтво про шлюб від 05.10.2012 року. [PERSON] на момент укладення шлюбу мала двох неповнолітніх дітей від першого шлюбу - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . За згодою всіх співвласників квартири відповідач з своїми дітьми від першого шлюбу у 2012-2013 роках була зареєстрована у квартирі, що належить позивачці та її родині, розташованій за адресою: [ADDRESS] . У шлюбі у подружжя народилась спільна дитина - [PERSON] [INFO] . Останні два роки між подружжям - [PERSON] та [PERSON] шлюбні відносини фактично припинено та рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 липня 2021 року шлюб розірвано . Згідно договору між батьками про проживання, виховання дитини та сплату аліментів від 10.06.2021 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Алейніковою К.Л. та зареєстровано в реєстрі за № 2908 від 10.06.2021 року, неповнолітній [PERSON] , [INFO] залишається проживати разом з батьком - [PERSON] . Таким чином, відповідачка, яка є громадянкою Білорусії, як і її неповнолітні діти від першого шлюбу, які також є громадянами Білорусі, не є членом родини власників квартири, тому втратили право користування квартирою, що належить позивачу та третім особам. Відповідачка зі своїми дітьми за місцем реєстрації понад два роки не проживає, місце її проживання позивачу не відоме. Крім того, відповідач не приймала та не приймає участі в утриманні житла та сплаті комунальних послуг в продовж всього часу проживання та реєстрації за цією адресою. Разом з тим, саме з кількості зареєстрованих осіб у квартирі нараховуються комунальні платежі, що суттєво впливає на права власників квартири, які вимушені безпідставно сплачувати за відповідача та її дітей зайві платежі. Вважає, що даних правовідносин необхідно застосувати вимоги ст..406 ЦК України, а не вимоги ст. 156 ЖК України. Прохала усунути перешкоду у користуванні житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , що належить на праві приватної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] шляхом припинення сервітуту на право користування чужим житлом в порядку ч. 2 ст. 406 ЦК України та виселення [PERSON] та її неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , громадян Білорусії з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення. Скасувати реєстрацію місця проживання [PERSON] та її неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] в зв`язку із втратою права користування житлом. Стягнути з [PERSON] РНКОПП [NUMBER] судові витрати, понесені позивачем на її користь. Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2021 року відкрито провадження по даній справі. На виконання розпорядження голови Верховного суду від 08.03.2022 р. № 2\\0\\9-22 « Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» цивільну справу № 645/5853/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , яка діє в своїх та інтересах неповнолітнього [PERSON] , [PERSON] , треті особи- [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Служба у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення направлено до Октябрського районного суду м. Полтави для розгляду за підсудністю. Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави Г.В. Андрієнко від 05 грудня 2022 року цивільну справу № 645\\5853\\21 прийнято до свого провадження. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 13 лютого 2023 року закрито підготовче провадження по даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач надала заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі та прохає їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, суд про причину своєї неявки не повідомили. Відзив на адресу суду не направили. Про дату та час слухання справи повідомлені належним чином. Від третіх осіб - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в матеріалах справи містяться заяви про розгляд справи без їх участі. Позов прохають задовольнити. Представник третьої особи- Служби у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився. В матеріалах справи міститься заява в якій останні прохають слухати справу без їх участі. При прийнятті рішення покладаються на розсуд суду з урахуванням житлових та майнових прав дитини. Оскільки відповідачі неодноразово не з`являються на судові засідання, поважності причин своєї неявки до суду не надають, відзив не направляють, за таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачів, ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Встановлено, що [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] , якою вона володіє сумісно з чоловіком - [PERSON] , та двома синами - [PERSON] та [PERSON] , яким належить по 1/5 частині квартири, а позивачу 2/5 частини квартири та на неї оформлені всі особисті рахунки зі сплати комунальних послуг. 05.10.2012 року син позивача - [PERSON] уклав шлюб з відповідачем - [PERSON] , громадянкою республіки Білорусь, що був зареєстрований Фрунзенським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис від 05.10.2013№ 342, свідоцтво про шлюб від 05.10.2012 року. [PERSON] на момент укладення шлюбу мала двох неповнолітніх дітей від першого шлюбу - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . За згодою всіх співвласників квартири відповідач з своїми дітьми від першого шлюбу у 2012-2013 роках була зареєстрована у квартирі, що належить позивачці та її родині, розташованій за адресою: [ADDRESS] . У шлюбі у подружжя народилась спільна дитина - [PERSON] [INFO] . Останні два роки між подружжям - [PERSON] та [PERSON] шлюбні відносини фактично припинено та рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 липня 2021 року шлюб розірвано . Згідно договору між батьками про проживання, виховання дитини та сплату аліментів від 10.06.2021 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Алейніковою К.Л. та зареєстровано в реєстрі за № 2908 від 10.06.2021 року, неповнолітній [PERSON] , [INFO] залишається проживати разом з батьком - [PERSON] . Таким чином, відповідачка, яка є громадянкою Білорусії, як і її неповнолітні діти від першого шлюбу, які також є громадянами Білорусії, не є членом родини власників квартири, тому втратили право користування квартирою, що належить позивачу та третім особам. Відповідачка зі своїми дітьми за місцем реєстрації понад два роки не проживає, місце її проживання позивачу не відоме. Крім того, відповідач не приймала та не приймає участі в утриманні житла та сплаті комунальних послуг в продовж всього часу проживання та реєстрації за цією адресою. Разом з тим, саме з кількості зареєстрованих осіб у квартирі нараховуються комунальні платежі, що суттєво впливає на права власників квартири, які вимушені безпідставно сплачувати за відповідача та її дітей зайві платежі. Вказані обставини викликають труднощі для позивача у розпорядженні належною їй власністю, тягнуть сплату додаткових коштів за комунальні послуги за осіб, які ними фактично не користуються, що ставить позивача у скрутне матеріальне становище. Вказана обставина стала підставою звернення до суду із даним позовом. Відповідачка іноді з`являється для спілкування зі своїм неповнолітнім сином [PERSON] , [INFO] . Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Тлумачення частини третьої статті 16 ЦК України свідчить, що, за загальним правилом, при наявності порушення цивільного права або інтересу не допускається відмова в їх захисті. Винятком, який дозволяє відмовити в захисті цивільного права або інтересу, є недотримання частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідно до приписів ч. 3, 4 ст. 156 ЖК Української PCP члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. За статтею 162 ЖК Україниплата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Відсутність самого договору між сторонами не звільняють мешканців квартири від обов`язку оплати комунальних послуг, оскільки, в силу вимог ст. 162 ЖКУкраїни, наймач (власник) зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. У статті 157 ЖК Української PCP членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК УРСР. Як зазначено у правовому висновку, що міститься у постанові Верховного суду від 16.12.2020 року у справі справа № 182/7347/18 з огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української PCP, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20). У пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19) вказано, що: «одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права». Крім того, Велика Палата Верховного суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 у своїй зазначила, що нормами статті 3 СК Українивизначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За положеннями статті 156 ЖК УРСРчлени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Водночас ВП звернула увагу на те, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. В свою чергу Цивільний кодекс є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Законодавець при прийнятті ЦК Українине визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР.у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. Частиною першою статті 401 ЦК Українипередбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК Українисервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). За положеннями ст. 406 ЦК Українисервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК Україниу спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Отже припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Істотними умовами для застосування приписів ч. 2 ст. 406 ЦК України щодо припинення сервітуту є те, що по-перше, відповідач порушує право власника розпоряджатись майном, оскільки є вірогідність безперешкодного її приїзду до квартири в будь-який час разом з її дітьми від першого шлюбу через їх реєстрацію за цією адресою, що відбулось влітку 2021 року , чим можуть бути вчинені перешкоди вільно розпоряджатись майном іншим співвласником квартири. По-друге, відповідач не виконує обов`язки зі сплати комунальних послуг з 2013 року; По-третє, вказана квартира є трикімнатною, де проживає 5 осіб, тому використовувати її позивач та треті особи одночасно з відповідачем та її дітьми не може через малу площу та неможливість виділення окремої кімнати для відповідача, оскільки сторони не є членами родини та не ведуть спільного господарства. Крім того, відповідач понад два роки вже не проживає у вказаній квартирі, з`являється лише для відвідування спільного з [PERSON] сина - [PERSON] , однак в добровільному порядку знятись з реєстрації не хоче та заявляє свої права на користування житлом. Беручи до уваги вказані обставини, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , що належить на праві приватної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] шляхом припинення сервітуту на право користування чужим житлом в порядку ч. 2 ст. 406 ЦК України та виселення [PERSON] та її дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , громадян Білорусії з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення. Вимоги про скасування реєстрацію місця проживання [PERSON] та її дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] в зв`язку із втратою права користування житлом задоволенню не підлягають, оскільки скасування реєстрації не входить до повноважень суду, а відноситься до повноважень ЦНАП. Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України із відповідачів - [PERSON] та [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 1816 грн., тобто по 908 грн.із кожного. На підставі викладеного та

Outcome: partial