Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без дозволу батька. Позовні вимоги вмотивовано тим, що 17.09.2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис №2673. Під час перебування у шлюбі в них народилась донька [PERSON] [INFO] . Рішенням Жовтневого районного суду м. Миколаєва від 28 грудня 2015 року шлюб між сторонами розірвано, неповнолітню доньку залишено на утриманні та вихованні матері, та вирішено питання про стягнення з відповідача аліментів на утримання доньки. Однак відповідач не піклується про духовний і матеріальний стан дитини, не виховує її, уникає зустрічей, не сплачує аліменти, також ухиляється від надання дозволу на виїзд їх доньки за кордон. На період воєнного стану законодавство України надає змогу одному з батьків виїжджати з дитиною за кордон без згоди іншого з батьків, проте з метою підтвердження легальності перебування дитини за кордоном, після майбутнього виїзду з України, перед [PERSON] постало завдання отримати рішення суду, яким би було дозволено малолітній [PERSON] перебувати за кордоном. У теперішній час позивачка з донькою планує поїхати до Канади або Австралії, яка є безпечною країною для перебування, оскільки в Україні тривають воєнні дії. Крім того, позивачка планує виїхати з донькою на зимовий період до Туреччини або Єгипту для оздоровлення та всебічного розвитку дитини. [PERSON] неодноразово в усному порядку зверталася до відповідача з проханням: про надання дозволу на виїзд малолітньої доньки за кордон, проте відповідач ухиляється від наданням такого дозволу, при тому вагомих аргументів на пояснення своєї відмови відповідач не наводить, ухиляється від спілкування з дитиною. З метою надання нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон - позивач звернулася до відповідача з письмовою вимогою про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, яку було направлено відповідачу засобами поштового зв`язку цінним листом з описом вкладення за трек-номером 0405352641359. Письмовою вимогою позивач вимагала від відповідача зустрічі для надання відповідачем нотаріально посвідченою згоди для виїзду дитини за кордон. Зустріч мала б відбутися 10 січня 2023 року о 10:00 у приміщенні Хустської державної нотаріальної контори, яка розміщена за адресою: 90400, Закарпатська обл., Хустський р-н, місто Хуст, вул. Карпатської Січі, будинок 21. Як вбачається з тренінгу листа № 0405352641359 05 січня 2023 року лист із вимогою було повернуто за зворотною адресою, оскільки адресат відсутній за вказаною адресою. Таким чином, слід констатувати, що у призначені позивачем дату та час відповідач не з`явився, відповідно, нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон позивач не отримала. У зв`язку з вище зазначеним позивачка [PERSON] змушена звернутись до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася. На адресу суду від представника позивача адвоката Пазюк Є.С. надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять суд їх задоволити. Відповідачу [PERSON] направлено копію ухвали суду про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з доданими до неї документами та було запропоновано подати відзив, однак відповідач своїм правом не скористався , відзиву на позовну заяву не подав. Про місце і час розгляду справи відповідача повідомлялось належним чином шляхом розміщення відповідного оголошення про виклик на офіційному сайті Хустського районного суду . Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У судовому засіданні встановлено, що 17.09.2010 року між сторонами було укладено шлюб, який зареєстровано Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис №2673. Під час перебування у шлюбі у сторін народилась донька [PERSON] [INFO] . Рішенням Жовтневого районного суду м. Миколаєва від 28 грудня 2015 року шлюб між сторонами розірвано, неповнолітню доньку залишено на утриманні та вихованні матері. Позивачка з донькою планує поїхати до Канади або Австралії, яка є безпечною країною для перебування, оскільки в Україні тривають воєнні дії. Крім того, позивачка планує виїхати з донькою на зимовий період до Туреччини або Єгипту для оздоровлення та всебічного розвитку дитини. [PERSON] неодноразово в усному порядку зверталася до відповідача з проханням: про надання дозволу на виїзд малолітньої доньки за кордон, проте відповідач ухиляється від наданням такого дозволу, при тому вагомих аргументів на пояснення своєї відмови відповідач не наводить, ухиляється від спілкування з дитиною. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, яка набрала чинності для України 27.09.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Також пунктами 3, 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків, за відсутності згоди другого з батьків, на підставі рішення суду, може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. У Постанові від 04.07.2018 у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18) Велика Палата Верховного Суду відійшла від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі N 235/139/16-ц (N 6-15цс17), згідно з якою пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. У своїй Постанові від 04.07.2018 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Неможливість отримання дозволу на виїзд за кордон неповнолітній дочці сторін на переконання суду суперечать законним правам і інтересам дитини. Будь - яких обмежень для реалізації права на виїзд за межі України неповнолітньої дочки сторін не має. Враховуючи наведені обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір`ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, враховуючи, що при розгляді даної справи судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України для тимчасового перебування за кордоном з метою оздоровлення та відпочинку суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог. Жодних доказів того, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька буде суперечити інтересам дочки, чи буде порушувати її права, відповідач суду не надав.

Outcome: approved