Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-05 00:00:00

Адвокат Розман С.Ю. від імені [PERSON] 19 жовтня 2022 року пред`явив позов до АТ КБ «Приватбанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. та Тячівський відділ державної виконавчої служби у Тячівському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позову посилався на те, що 14 березня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № MKMOGA00000021, за умовами якого позивач отримав від Банку гроші в кредит. На забезпечення виконання зобов`язань позивача за кредитним договором, між сторонами того ж дня укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки за яким позивач передав Банку в іпотеку належне йому нерухоме майно - незавершений будівництвом будинок, 66 % готовності та земельну ділянку по [ADDRESS] . 23 липня 2019 року приватний нотаріус Дніпровського міського територіального округу Бондар І.М. вчинила виконавчий напис про звернення стягнення на належне позивачу майно на користь банку в рахунок погашення заборгованості в загальній сумі 350 175,77 доларів США, що за курсом НБУ станом на 25 березня 2019 року становить 9 4441 066,17 грн., з яких - 49 443,30 доларів США - заборгованість за кредитом, 50 069,63 долари США - заборгованість за відсотками, 1 531,44 долари США - комісія і 249 131,40 долар США - пеня. Даний виконавчий напис про звернення стягнення на нерухоме майно зареєстровано нотаріусом в реєстрі за № 2223. З метою примусового виконання вказаного виконавчого напису державним виконавцем Тячівського відділу державної виконавчої служби у Тячівському районі Закарпатської області винесено постанову від 30 липня 2020 року про відкриття виконавчого провадження № 61911464. Проте, вказаний виконавчий напис слід визнати таким, що не підлягає виконанню, з огляду на наступне. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія ( п. 19 ст. 34 Закону). Відповідно до ст. 88 Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком. Для правильного застосування положень ст. ст. 87, 88 Закону у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. У даному випадку Банк неодноразово вже звертався до суду з позовом до Позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня 2010 року у цивільній справі № 2-8245/2010, яке набрало законної сили, з позивача на користь Банку стягнуто у рахунок повернення заборгованості за Кредитним договором 389 048,78 грн., а також у солідарному порядку стягнуто з позивача та ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» заборгованість у розмірі 200,00 грн. та судові витрати у справі. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2010 року апеляційну скаргу позивача відхилено, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня 2010 року залишено без змін. Відтак, вказане рішення набрало законної сили, а тому, встановлені ним обставини. У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню. Між тим, рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 3 жовтня 2018 року, яке залишене без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 21 травня 2019 року, у цивільній справі № 308/2302/15-ц, у задоволенні позову Банку до позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено з тих підстав, що вимоги Банку щодо стягнення заборгованості за Кредитним договором уже були задоволені. Пунктом 3.4. глави 16 розділу ІІ Порядку встановлено, що строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюється з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. З урахуванням викладених обставин, слід беззаперечно визнати, що у порушення вимог ст. 88 Закону, нотаріус вчинив виконавчий напис 23 липня 2019 року щодо заборгованості, по якій минуло більше трьох років з дня виникнення права вимоги, тобто після спливу строку позовної давності. У той же час, з наданого Банком нотаріусу розрахунку заборгованості за Кредитним договором слідує, що Банк продовжував нараховувати відсотки та штрафні санкції після пред`явлення до позичальника вимоги, згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Ураховуючи наведене, після ухвалення судом рішення про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором у Банку були відсутні будь-які правові підстави для нарахування відсотків та штрафних санкцій і подальшого звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису з метою стягнення зазначених грошових сум. Перелічені порушення при вчиненні виконавчого напису порушують майнові права позивача, а відтак зумовлюють визнання цього напису таким, що не підлягає виконанню. Також просив стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн. та 992,40 грн. витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору. Згідно ухвали судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 24 жовтня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та підготовче судове засідання призначено на 01 грудня 2022 року на 10 год. з викликом сторін, яке відкладено на 24 січня 2023 року на 14 год. 30 хв. На підставі ухвали Тячівського районного суду Закарпатської області від 24 січня 2023 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті на 27 лютого 2023 року на 11 год., судове засідання відкладалося на 6 квітня 2023 року на 10 год. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Розман С.Ю. у судове засідання не з`явилися, адвокат Розман С.Ю. подав заяву про розгляд справи за їх відсутності та підтримання позовних вимог. Представник відповідача АТ КБ» ПриватБанк», будучи належним чином повідомленим про судове засідання, що вбачається із рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення у судове засідання не з`явився. 04 квітня 2023 року подав до суду відзив у якому позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні посилаючись на те, що вимоги необґрунтовані, оскільки позивач у встановленому законом порядку не спростував належними і допустимими доказами того, що сума заборгованості за кредитним договором на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була іншою ніж та, яка запропонована у ньому до стягнення; не надав доказів часткового чи повного погашення заборгованості. Інформація про звернення Банку до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки не є свідченням недотримання умови щодо безспірності заборгованості у цій справі, оскільки позивач визнає наявність заборгованості на суму, вказану у виконавчому написі нотаріуса. Третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник третьої особи - Тячівського відділу державної виконавчої служби у Тячівському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), будучи належним чином повідомленим, про що свідчить розписка про вручення судової повістки, у судове засідання не з`явився без повідомлення причин. З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 12 ЦПК України, передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України, встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 14 березня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № MKMOGA00000021, за умовами якого позивач отримав кредит у розмір 54 252,50 доларів США з кінцевим терміном повернення 13 березня 2015 року (а. с. 10-11). На забезпечення виконання зобов`язань позивача за кредитним договором, між сторонами 14 березня 2008 року укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, за яким позивач передав Банку в іпотеку належне йому нерухоме майно - незавершений будівництвом будинок літ. А, 66 % готовності по [ADDRESS] та земельну ділянку, площею 1661660 в.м., що розташована по [ADDRESS] , що видно із договору іпотеки (а. с. 7-9). Згідно рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня 2010 року у справі 2-8245/2010 позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь Банку у рахунок повернення заборгованості за Кредитним договором № MKMOGA00000021 від 14 березня 2008 року - 389 048,78 грн. Також стягнуто солідарно ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» та [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» у рахунок повернення заборгованості за Кредитним договором № MKMOGA00000021 від 14 березня 2008 року - 200,00 грн. та судові витрати у справі (а. с. 10-11) Згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 жовтня 2018 року у справі 308/2302/15-ц, яке залишене без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 21 травня 2019 року, у вказаній цивільній справі у задоволенні позову Банку до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено з тих підстав, що вимоги Банку щодо стягнення заборгованості за Кредитним договором уже були задоволені (а. с. 12-14, 15-16). Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. 23 липня 2019 року вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 2223 про звернення стягнення на нерухоме майно - незавершений будівництвом будинок літ. А, 66 % готовності та земельну ділянку по [ADDRESS] , що належать [PERSON] , зазначене нерухоме майно на підставі договору іпотеки, посвідченого 14 березня 2008 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Капітула Г.Д. за реєстровим номером 477, передане в іпотеку АТ КБ «ПриватБанк», яке є правонаступником ЗАТ КБ «ПриватБанк». За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, задовольнити вимоги АТ КБ «ПриватБанк» шляхом перерахування коштів на рахунок № [NUMBER] в АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі: заборгованість за кредитом - 49 443,30 долари, 50 069,63 доларів США - заборгованість за відсотками, 1 531,44 долар США - комісія і 249 131,40 долар США - пеня, а всього становлять 350 175доларів США та 77 центів. Строк, за який проводиться стягнення - одинадцять років одинадцять місяців, а саме з 14 березня 2008 року по 25 березня 2019 року ( а.с. 18). Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч.1 ст.39 Закону). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону та Глава 16 розділу II Порядку. Згідно зі статтею 87 Закону для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172. Статтею 88 Закону визначені умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті, нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку. При цьому цей Перелік не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі та Порядку. 26.11.2014 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Зазначеною постановою були внесені зміни в розділ «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами» та доповнено новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Тобто, нотаріус міг вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису кредитор мав би надати нотаріусу оригінал кредитного договору, засвідчену стягувачем виписку з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Однак постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі №826/20084/14 постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» було визнано незаконною та нечинною. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 у справі № 826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 було залишено без змін. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 було відмовлено в задоволенні заяви ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017. Тобто, на сьогоднішній день редакція Переліку передбачає можливість вчинення виконавчого напису лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору. Починаючи з 22.02.2017 нотаріуси позбавлені можливості вчиняти виконавчі написи про стягнення заборгованості, що випливають з кредитних відносин. Верховний Суд у своїй постанові від 12.03.2020 у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Крім цього, пунктом 3.4. глави 16 розділу ІІ Порядку встановлено, що строки протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. Однак, в порушення вимог ст. 88 Закону нотаріус вчинив виконавчий напис 23 липня 2019 року щодо заборгованості по якій минуло більше трьох років з дня виникнення права вимоги, тобто після спливу строку позовної давності. У той же час, з наданого Банком нотаріусу розрахунку заборгованості за кредитним договором видно, що Банк продовжував нараховувати відсотки та штрафні санкції після пред`явлення до позичальника вимоги, згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зробила висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Ураховуючи наведене, після ухвалення судом рішення про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором у Банку були відсутні підстави для нарахування відсотків та штрафних санкцій і подальшого звернення до нотаріуса про вчинення виконавчого напису з метою стягнення вказаних сум. В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні», прийнятого на підставі Постанови ВССУ № 2 від 07.02.2014 року, вказано, що вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не розглядає спір про право. Виконавчий напис вчиняється виключно за документально оформленими вимогами, які викладені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів тільки за наявності всіх умов, передбачених Законом № 3425-ХII. Безспірність вимог визначається не нотаріусом або стягувачем, а відповідно до переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. У п. 10 «Узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснено, що однією з об`єктивних причин оскарження виконавчих написів є поверхневий підхід нотаріуса до вирішення питання про можливість вчинення виконавчого напису у кожному конкретному випадку. Поза увагою нотаріуса часто лишається те, що стягувачі, звертаючись за вчиненням виконавчого напису, необґрунтовано завищують суми своїх вимог, включаючи до їх складу всі санкції, комісії, винагороди, або звертаються про стягнення спірного боргу. Тому судами під час розгляду таких справ має бути враховано пред`явлені банками розрахунки заборгованості за кредитними договорами, суми, які зазначені у письмових вимогах та виконавчих написах нотаріусів, з`ясовано всі обставини у справі, зокрема чи є за боржником сума боргу. При цьому, судам слід особливу увагу приділяти спірності сум у частині зазначення різних сум у письмовій вимозі та у виконавчому написі. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року в справі № 172/1652/18. Отже, на думку суду, у даному випадку, нотаріус під час вчинення оскаржуваного виконавчого напису не дотримався умов такого вчинення щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. За таких обставин, оскільки при вчиненні виконавчого напису про звернення стягнення на нерухоме майно - будинок у погашення на користь Банку заборгованості [PERSON] за кредитним договором, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. не переконалася належним чином у безспірності суми, що підлягає стягненню та безспірності характеру правовідносин сторін, вчинила виконавчий напис, що не відповідає вимогам Закону України "Про нотаріат" та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, у зв`язку з чим вимоги позивачки є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позову також підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення із відповідача судових витрат у розмірі 992,40 грн., пов`язаних зі сплатою судового збору. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Із договору про надання правничої допомоги від 6 жовтня 2022 року № 27 та акта-опису наданих адвокатом послуг про надання правової допомоги [PERSON] , згідно договору від 10 жовтня 2022 року видно, що вартість правничої допомоги становить 30 000,00 грн., згідно з обсягом виконаної роботи та розрахунку її вартості, зазначених в акті-описі наданих адвокатом послуг. Так із вказаного акта видно, що адвокатом Розманом С.Ю. надано послуги, а саме: на вивчення позовних матеріалів і наданих документів затрачено 1 годину (вартість години 500 грн.), вартість послуг складає - 500 грн.; на перегляд законодавчої бази, пошук і вивчення судової практики затрачено 2 години (вартість однієї години 1500,00 грн.) вартість послуг складає - 3 000 грн.; надання консультації клієнту затрачено одну годину (вартість однієї години 500 грн.) - вартість послуг - 500 грн.; за підготовка і подання до суду відзиву на позовну заяву затрачено 5 годин (вартість однієї години 2000 грн.) - вартість послуг складає 10 000,00 грн., підготовка і подання до суду заяв з процесуальних питань затрачено одну годину (вартість однієї години складає 1000, 00 грн.) - вартість послуг 1000 грн.; на участь у судових засіданнях затрачено 6 годин (вартість години 2500,00 грн.) вартість послуг 15 000,00 грн. ( а. с. 23). Разом з тим, повністю погодитись з такою сумою не можна. З матеріалів справи вбачається, що представником позивача адвокатом Розманом С.Ю. від імені позивача подано позов на 5 арк. та додані до позову документи на 13 арк. Судове засідання, яке відбулося 1 грудня 2022 року за участю адвоката тривало менше 15 хвилин. За наявності усталеної судової практики у цій категорії спорів, такий спір для представника позивача не є спором з високим рівнем складності. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19, від 03 лютого 2021 року у справі №522/24585/17. Також, питання співмірності судових витрат розглядалось Великою Палатою Верховного Суду у справі № 550/936/18, за результатами якої Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку: «При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи, фінансовий стан обох сторін». Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ: у рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з висновком, який викладений у п. 101 постанови Верховного Суду від 27.10.2022 у справі №360/3253/20, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial