Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачки [PERSON] про звільнення від сплати заборгованості по аліментах, припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 28.08.2011 року сторони по справ перебували у шлюбі. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05.06.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Від шлюбу сторони по справі мають спільного сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14.11.2019 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на сина в розмірі 1/3 від всього заробітку до досягнення дитиною повноліття. З примусового виконання вказаного судового рішення було відкрито виконавче провадження №61156576 Крижопільським ВДВМ у Тульчинському районі Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький). Починаючи з кінця грудня 2020 року і по даний час дитина постійно проживає разом зі батьком [PERSON] у Вінницькій області за адресою: [ADDRESS] , оскільки син попросив батька забрати його до себе, так як мати [PERSON] потягом двох років, що передували грудню 2020 року, перешкоджала батьку бачитися із сином, а сину забороняла спілкуватися з батьком. На виконання рішення суду про стягнення аліментів [PERSON] добросовісно сплачував аліменти на дитину у розмірі, що був визначений судом, однак з грудня 2020 року припинив сплачувати аліменти, оскільки син став проживати з батьком, що призвело до виникнення заборгованості по сплаті аліментів. Такі дії не є умисними, так як позивач, як батько дитини, продовжував утримувати дитину, яка проживала разом з ним та в силу юридичної необізнаності не мав можливості своєчасно вжити заходів з метою припинення нарахування аліментів згідно з вказаним рішенням суду. Таким чином, [PERSON] не виконує покладених на неї законом батьківських обов`язків, не бере педагогічної, матеріальної, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Всі питання щодо виховання вирішуються батьком дитини самостійно без участі та підтримки з боку матері. 13.04.2021 року Деснянським районним судом міста Києва у справі №754/5288/21 було видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.03.2021 року і до досягнення дитиною повноліття. 20.10.2021 року Головним державним виконавцем Деснянського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Вахрушевою Р.М. винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження. З урахування того, що був виданий судовий наказ про стягнення аліментів на дитину з [PERSON] , то позивач у справі припинив сплачувати аліменти на виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14.11.2019 року, у зв`язку з чим виникла заборгованість по сплаті аліментів з вересня 2021 року по вересень 2022 року у розмірі 12696,45 грн. Вказані обставини не залишають [PERSON] іншого способу захисту як звернення до суду з позовом про звільнення від сплати заборгованості, припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів на дитину з матері [PERSON] . Враховуючи викладене, є підстави вважати, що змінилося становище платника аліментів, оскільки дитина стала проживати разом з позивачем та знаходиться на його утриманні, а відповідачка не приймає участі в утриманні дитини, а тому відпали юридичні підстави для стягнення з позивача на користь відповідачки аліментів на дитину. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд звільнити [PERSON] від сплати заборгованості по аліментам, що стягуються на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14.11.2019 року; припинити стягнення аліментів із [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , що стягуються на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14.11.2019 року; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.10.2022 року і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 1984, 80 грн.; стягнути з [PERSON] в дохід держави судовий збір в розмірі 992, 40 грн. 15.11.2022 року від представника відповідачки до суду надійшов Відзив на позовну заяву. Відповідно до заперечень, викладених у Відзиві, представник зазначає, що наприкінці грудня 2020 року [PERSON] , відповідно до встановленого графіку побачень, взяв дитину та без дозволу матері вивіз її до Вінницької області, а також повністю припинив спілкування [PERSON] з дитиною. Відповідачка неодноразово приїздила до дитини, але її не пустили до неї. Представники Служби у справах дітей Піщанської селищної ради неодноразово проводили з позивачем бесіди, але повернути дитину матері той відмовився. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10.09.2021 року визначено місце проживання малолітнього [PERSON] з матір`ю [PERSON] . Таким чином, дитина не проживає з матір`ю через злісне невиконання позивачем рішення суду, що набрало законної сили. На підставі викладеного представник відповідача просить суд відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. 01.12.2022 року від представника позивача до суду надійшла Відповідь на відзив, відповідно до якого зазначено, що, заперечуючи про задоволення позовних вимог, [PERSON] стверджує, що вона неодноразово приїздила до дитини, але їй не було забезпечено спілкування з сином. Разом з тим жодними належними та допустимими доказами вказана обставина не підтверджується, оскільки починаючи з грудня 2020 року [PERSON] жодного разу не телефонувала ані сину [PERSON] , ані його батьку - [PERSON] та не цікавилась життям сина, станом його здоров`я, успішністю в школі, як і не цікавилась, чи погребує дитина матеріальної допомоги та підтримки. Натомість, відповідачка цілеспрямовано стягувала з [PERSON] аліменти на сина, незважаючи на те, що син з нею не проживає. Також залишила [PERSON] поза увагою і обставини, при яких син почав проживати з батьком, не повідомила суду, що саме через її грубе поводження з дитиною, розмови з дитиною на підвищених тонах, заборону в телефонному режимі спілкуватися сину з батьком на початку грудня 2020 року син зателефонував батьку та сказав, що не хоче жити з матір`ю, яка постійно кричить на нього та забороняє спілкуватись з батьком. Посилання сторони відповідача у відзиві на ту обставину, що [PERSON] злісно не виконує рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10.09.2021 року, є голослівним з огляду на те, що Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено механізму примусового виконання вказаною рішення суду, а тому стверджувати про злісне невиконання не має підстав. До того ж, злісне невиконання того чи іншого рішення суду має буди доведена в межах зовсім іншого провадження. Натомість [PERSON] свідомо вводить суд в оману, не зазначаючи про ту обставину, що син вже понад два роки живе з батьком та на запитання батька чи повернеться син до мами, останній категорично відмовляється, так як серед усіх негативних психологічних чинників, які мали місце під час проживання дитини з матір`ю існує ще та обставина, що [PERSON] вже влаштувала своє житія з іншим чоловіком, з яким не налагоджено будь-якого контакту з дитиною. Окрім всього вищевикладеного сторона позивача акцентує увагу суду на те, що батько дитини, який діє виключно в інтересах дитини та намагається забезпечити дитині найкращі умови для його розвитку, не може всупереч волі дитини примусово везти дитину до матері і залишити її, оскільки такі дії можуть призвести до поворотних наслідків, які лише нашкодять психоемоційному стану дитини, що є недопустимим. На підставі викладеного представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог та просила відмовити в задоволені. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Піщанської селищної ради Вінницької області, - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить проводити розгляд справи у його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи - Крижопільського відділу виконавчої служби у Тульчинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] з 28.08.2011 року по 05.06.2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі. У період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] , стягнуто аліменти у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 22.04.2019 року і до повноліття дитини. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10.09.2021 року визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини з батьком залишено без задоволення. Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 22.02.2022 року Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10.09.2021 року залишено без змін. 14.09.2021 року Постановою начальника відділу Крижопільського ВДВС у Тульчинському районі Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Барабаш О.М. прийнято виконавче провадження № 61156576 з виконання виконавчого листа №754/6063/19 від 09.01.2020 року, виданого Деснянським районним судом м. Києва, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] , аліментів в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 22.04.2019 року і до повноліття дитини. 20.10.2021 року Постановою головного державного виконавця Деснянського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Вахрушевою Р.М. відкрито виконавче провадження № 67184350 з виконання судового наказу №754/5288/21 від 03.08.2021 року, виданого Деснянським районним судом м. Києва, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 31.03.2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Як встановлено, малолітній [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з матір`ю [PERSON] . Згідно довідки Піщанської селищної ради Вінницької області № 1357 від 26.02.2021 року [PERSON] , [INFO] , з грудня 2020 року проживає в [ADDRESS] . За інформацією Крижопільського ВДВС у Тульчинському районі Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) заборгованість по стягненню аліментів у боржника [PERSON] станом на 01.10.2022 року становить 12696,45 грн. Як вбачається з довідки КЗ «Дмитрашівський ліцей» Піщанської селищної ради Вінницької області Тульчинського району № 15 від 03.10.2022 року [PERSON] , 2015 року народження, дійсно навчається у КЗ «Дмитрашівський ліцей» Піщанської селищної ради у 2 класі. 14.10.2022 року [PERSON] подано позов про припинення стягнення аліментів з батька, звільнення від сплати заборгованості, стягнення аліментів з матері. Згідно з частинами першою та другою статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789- ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст.180 СК України). Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина (ч.ч.1,3 ст.181 СК України). У підпункті 1 пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Виконання судового рішення, відповідно до змісту Рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. На час звернення [PERSON] до суду з позовом про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини, син проживав з матір`ю, що підтверджено рішенням суду в справі. Рішення суду про стягнення аліментів не виконується позивачем. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10.09.2021 року, яким визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , також не виконується позивачем. При розгляді справи встановлено, що рішення суду про визначення місця проживання дитини до цього часу не виконано. Як зазначила у судовому засіданні представник відповідача, батько протиправно утримує дитину у себе, через нанесення їй тілесних ушкоджень позивачем відповідачка боїться сама навідувати дитину за місцем проживання відповідача та не хоче травмувати дитину. Ці обставини не спростовані представником позивача, при розгляді справи представник позивача зазначила, що діючим законодавством не передбачено примусового виконання такої категорії судових рішень, а малолітній син сторін не бажає проживати з матір`ю, що і є підставою неповернення батьком дитини. У частині першій статті 10 СК України зазначено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону). Частиною 2 статті 197 Сімейного кодексу України передбачено, що за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Відповідно до положень ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, змінилися обставини, що впливають, зокрема, на їх припинення, сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати звільнення від них. Зазначені норми не визначають чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, звільнення від заборгованості, а тому ними можуть бути будь які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів. З грудня 2020 року малолітня дитина [PERSON] проживає з батьком [PERSON] , з якого стягнуто на користь матері дитини аліменти на його утримання. На думку позивача, в грудні 2020 року настали певні обставини, тобто фактичне проживання дитини з особою, яка зобов`язана сплачувати аліменти на утримання цієї ж дитини, на користь особи, з якою дитина на час ухвалення рішення про стягнення аліментів проживала, і ці обставини впливають на припинення сплати періодичних платежів (аліментів) на утримання сина та, відповідно, надають [PERSON] право вимагати звільнення від них. Також [PERSON] заявив вимогу про звільнення його від сплати заборгованості за аліментами на підставі статті 197 СК України, не зазначивши при цьому суму заборгованості за аліментами, від яких його має звільнити суд. Суд вважає, що зміна обставин, на які посилається позивач, відбулась внаслідок неправомірної поведінки батька дитини, в силу невиконання рішення суду, що набрало законної сили, щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю. Встановлено, що це рішення не втратило законну силу і не скасоване, тому не може бути піддано під сумнів. Таким чином, підставами для припинення стягнення аліментів, звільнення від сплати заборгованості з аліментів не можуть бути обставини, що виникли внаслідок неправомірної поведінки особи, що полягає в умисному невиконанні рішення суду, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами та припинення стягнення аліментів. З підстав, зазначених вище, також не підлягають до задоволення позовні вимоги про стягнення аліментів на користь позивача з відповідача на утримання сина [PERSON] , [INFO] . При цьому суд наголошує, що на день розгляду справи є чинними судове рішення про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] , аліментів на утримання сина - [PERSON] , а також рішення суду від 10.09.2021 року про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] із його матір`ю [PERSON] . На думку суду, проживання сина з батьком не є безумовною підставою для стягнення з матері на користь батька аліментів на утримання сина за наявності судового рішення про стягнення з батька на користь матері аліментів на утримання цього ж сина. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи наведене вище, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: dismissed