Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-09 00:00:00

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали позову передані на розгляд судді Саадулаєва А.І. Предметом позову є стягнення з [PERSON] на користь ГУ ПФУ у м.Києві безпідставно отримані кошти (пенсію) у сумі 270110,00 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17.10.2022 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14.02.2023 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - Управління) перебував громадянин [PERSON] , який отримував пенсію з 01.10.2020 року. Разом з тим, Адміністрацією Держприкордонслужби листом від 16.12.2021 № 115-384339/0/6-21, було повідомлено Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, що на підставі рішення суду від 06.12.2021 у справі № 640/26187/20 [PERSON] поновлено на службі з 24.09.2020, з дорученням до листа витягу з наказу. Таким чином, [PERSON] , після 24.09.2020 повинен був на протязі 13 днів повідомити Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві про поновлення його на службі, але Відповідачем цього зроблено не було, а закон не передбачає продовження виплати пенсії у випадку поновлення на службі, у зв`язку з чим, з 01.10.2020 по 31.12.2021 виникла переплата пенсії з сумі 270110,00 грн. З метою досудового врегулювання питання щодо відшкодування надмірно виплачених коштів в сумі 270110,00 грн. Управлінням на адресу відповідача було направлено лист від 31.01.2022 № 2600-0505-8/17091 з вимогою повернення суму пенсії, яка була виплачена надмір, проте дана вимога була відповідачем проігнорована та безпідставно отримані бюджетні кошти повернуті відповідачем не були. У зв`язку із вищевикладеним, позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом до відповідача. Відповідач подав до суду відзив в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що відповідач не міг повідомити позивача про своє поновлення судом на військовій службі в період, коли він ще не прийняв рішення про звернення до суду з позовом про оскарження свого звільнення, і навіть ще до призначення йому пенсії. Сам по собі факт оскарження відповідачем у судовому порядку свого звільнення з військової служби не може свідчити про недобросовісність дій особи, оскільки є реалізацією ним конституційного права, передбаченого ст. 55 Конституції України. Про наявність судового рішення, [PERSON] повідомив позивача перший з усіх. В судове засідання, яке відбулось 10.04.2023 року, представник позивача не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити. В судове засідання, яке відбулось 10.04.2023 року, відповідач та його представник не з`явились, представник подав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст. 223 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, у вересні 2020 року генерал-майора [PERSON] було звільнено з військової служби в запас Збройних Сил України. Не погодившись із звільненням, [PERSON] оскаржив його до суду встановленим порядком. З 01.11.2020 довічно було призначено пенсію [PERSON] за вислугу років у відповідності до Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ. Підставою для призначення пенсії була заява [PERSON] від 01.10.2020 разом з усіма відповідними необхідними документами, що була подана через уповноважений структурний підрозділ Адміністрації Держприкордонслужби, перевірена ним та ГУ ПФУ в м. Києві, і за результатами якої й було прийнято рішення про призначення пенсії. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.12.2021 року у справі №640/26187/20 [PERSON] було поновлено з 24.09.2020 (дати видання наказу про звільнення) на військовій службі в Адміністрації Державної прикордонної служби України. Зазначене рішення суду законної сили на той момент не набрало, розгляд справи тривав, сторонами було подані апеляційні скарги. Натомість, зазначене рішення у частині поновлення [PERSON] на військовій службі допущено було судом до негайного виконання. Вказане рішення суду [PERSON] не направлялося, про його наявність йому стало відомо в п`ятницю 10.12.2021 року, за результатами моніторингу мережі інтернет, згідно даних якої зазначене рішення було опубліковане в ЄДРСР 09.12.2021 року. Діючи в порядку статті 60 Закону України №2262-ХІІ, [PERSON] у вівторок 14.12.2021 року проінформував ГУ ПФУ в м. Києві про факт поновлення на роботі, шляхом направлення поштовим відправлення заяви про факт поновлення на військовій службі, що підтверджується копією поштового відправлення через АТ «Укрпошта». Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Суд зауважує, що загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі №6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі №6-100цс15. Також, зазначена позиція підтверджується зокрема Постановою ВС від 06.03.2019 р. по справі № 910/1531/18. Частина 3 статті 60 Закону №2262-ХІІ передбачає, що суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера (подання документів із свідомо неправдивими відомостями, неподання відомостей про зміни у складі його сім`ї тощо), можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень органу, який призначає пенсію, чи суду. Положеннями статті 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи з судовому порядку. Тобто, відрахування виплаченої надміру суми пенсії можливе за наявності однієї з двох умов: зловживання з його боку або подання страхувальником недостовірних даних. Вищевказаний перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Таким чином, жодна підстава для відповідальності [PERSON] за спеціальним Законом №2262-ХІІ відсутня. Відповідно до ч.1 ст.1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Так, суд дійшов висновку про те, що жодного з цих трьох критеріїв для незастосування ст.1215 ЦК України, позивач не навів, а також, в діях [PERSON] відсутні ознаки недобросовісності, та ознаки порушень закону, а питання відповідності дотримання критерію добровільності призначення пенсії [PERSON] та відсутності рахункових помилок до його компетенції не належить Така правова позиція відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові 27 лютого 2019 р. у справі №404/4822/ 15-ц; № 14-55цс19 (пункт 30 позиції Верховного Суду) та загалом сформованій у цих правовідносинах судовій практиці. Крім того, як роз`яснила Велика Палата Верховного суду у постанові у справі №753/15556/15 (провадження №14-445цс18), правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування недобросовісності набувача покладається на платника відповідних сум. Посилання позивача на обов`язок [PERSON] повідомити про поновлення його протягом 10 днів після 24.09.2020, є юридично неспроможним через те, що рішення про поновлення на роботі ухвалено лише 06.12.2021 року, у зв`язку із чим, раніше відповідач не мав можливості повідомити позивача про поновлення його на роботі, отже, доводи позивача є безпідставними. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно залишити без задоволення. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Outcome: dismissed