Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до Лохвицького районного суду Полтавської області із вищевказаним позовом. Позов мотивовано тим, що [PERSON] є власником 12/25 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Лохвицькою державною нотаріальною конторою від 18.06.1986 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1084. Власником іншої 13/25 частини будинку є [PERSON] . У власності позивача знаходиться: житловий будинок "А-1", загальною площею 68,0 кв.м, житловою площею 54,5 кв.м, 43/100 частини сараю "Б", 1/2 частина погреба "Б", вбиральня "Е", гараж "Ж", огорожа "№2", огорожа "№3". У власності [PERSON] знаходиться: житловий будинок "А-1", загальною площею 50,2 кв.м, житловою площею 28,8 кв.м, 57/100 частини сараю "Б", сарай "В", 1/2 частина погреба "Г", вбиральня "Д", 1/2 частина колодязя "№1", огорожа "№4". Такий порядок користування будинком встановлено з 2011 року. Фактично відповідач користується своєю частиною будинку самостійно і проти виділення в натурі частки із загального майна не заперечує. Посилаючись на вищевикладені обставини, позивач просить суд винести рішення, яким припинити право спільної часткової власності на вказаний житловий будинок, виділити сторонам по справі із спільної часткової власності частки житлового будинку, та визнати право власності за сторонами на майно. В судове засідання позивач не з"явилася, надавши письмову заяву якою вона позовні вимоги підтримує, просить справу слухати без її участі. Відповідач в судове засідання не з"явився, надавши письмову заяву якою позовні вимоги визнає, просить справу слухати без його участі. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Вивчивши матеріали справи і давши їм належну оцінку, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1997р., кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов`язків або встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Суд зазначає, що Конвенція про захист прав і основоположних свобод людини є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України. Згідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 12/25 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Лохвицькою державною нотаріальною конторою від 18.06.1986 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1084. Власником іншої 13/25 частини будинку є [PERSON] . У власності позивача знаходиться: житловий будинок "А-1", загальною площею 68,0 кв.м, житловою площею 54,5 кв.м, 43/100 частини сараю "Б", 1/2 частина погреба "Б", вбиральня "Е", гараж "Ж", огорожа "№2", огорожа "№3". У власності [PERSON] знаходиться: житловий будинок "А-1", загальною площею 50,2 кв.м, житловою площею 28,8 кв.м, 57/100 частини сараю "Б", сарай "В", 1/2 частина погреба "Г", вбиральня "Д", 1/2 частина колодязя "№1", огорожа "№4". Такий порядок користування будинком встановлено з 2011 року. Фактично відповідач користується своєю частиною будинку самостійно і проти виділення в натурі частки із загального майна не заперечує. Відповідно до довідки виданої виконкомом Лохвицької міської ради від 23.11.2022 року № 261 частині домоволодіння, яке належить позивачу, присвоєно самостійну адресу: [ADDRESS] . Таким чином, на даний час вказані частки даного житлового будинку є окремими домоволодіннями із незалежними комунікаціями, газо-та-електропостачанням та окремими адресами. З позову вбачається, що на даний час позивач через відсутність правовстановлюючого документу, що засвідчує право власності на її окремо виділену частку, позбавлена можливості відповідно до вимог чинного законодавства вчиняти правочини (без згоди іншого співвласника). Судом встановлено, що спірні правовідносини регулюються главою 26 ЦК України «Право спільної власності». Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України - власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Отже, з аналізу вказаних вище правовстановлюючих документів та положень статті 356 ЦК України вбачається, що позивач та відповідач є суб`єктами спільної часткової власності. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ч. ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України). Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (ст. 364 ЦК України). Згідно ч.ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04 жовтня 1991 р. №7 з наступними змінами та доповненнями, виділ у натурі часток жилого будинку можливий, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом. Встановлено, що належна [PERSON] 12/25 частина житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] - є окремим домоволодінням із незалежними комунікаціями, газо-та-електропостачанням та окремою адресою. 13/25 частина домоволодіння належна [PERSON] за адресою [ADDRESS] , також є окремим домоволодінням із незалежними комунікаціями, газо-та-електропостачанням та окремою адресою. Як врегульовано Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18.06.2007 N55 (1.2.) поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням Висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, або Висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна. Поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням Висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, або Висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна. Поділ майна між співвласниками є однією з підстав для припинення права спільної часткової власності. Таким чином, юридичним наслідком поділу майна завжди є припинення права спільної часткової власності між колишніми учасниками. Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками, згідно ч.1 ст. 367 ЦК України, за домовленістю між ними. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. За умовами ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved