Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-17 00:00:00

06 жовтня 2022 року [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування позовної заяви позивач вказав, що з 25 жовтня 2008 року до 12 березня 2021 року перебував у шлюбі з [PERSON] . Під час перебування сторін у шлюбі, ними було набуте майно, а саме - трикімнатна квартира загальною площею 85 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Наразі позивач просить суд визнати дану квартиру об`єктом спільної сумісної власності та провести її поділ, яким визнати за позивачем право власності на 1/2 частини даної квартири та визнати за відповідачем право власності на 1/2 частини квартири. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи № 753/12033/22 між суддями від 07 жовтня 2022 року головуючим суддею обрано Шаповалову К.В. Фактично справу було передано судді 12 жовтня 2022 року. Ухвалою суду від 17 жовтня 2022 року позов було залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків. 26 жовтня 2022 року на адресу суду від позивача надійшла заява (вх. №50034) про усунення недоліків. 08 листопада 2022 року до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою суду від 10 листопада 2022 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд позовної заяви за правилами загального позовного провадження у підготовче засідання на 20 грудня 2022 року на 13:00 год. Підготовче засідання призначене на 20 грудня 2022 року було відкладено у зв`язку із неявкою відповідача на 20 лютого 2023 року на 14:30 год. 20 лютого 2023 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 10492), відповідно до якого відповідач вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. У підготовчому засіданні 20 лютого 2023 року представником відповідача було заявлено клопотання про виклик та допит свідків (батьків відповідача) у справі на підтвердження факту намагання відповідачем у позасудовому порядку вирішити питання щодо поділу спірного майна та відсутність згоди на це позивача. Заслухавши думку учасників справи, суд ухвалив відмовити у задоволенні клопотання про виклик свідків у зв`язку з його необґрунтованістю, враховуючи предмет та підстави позову. Ухвалою суду від 20 лютого 2023 року закрито підготовче провадження у справі розпочато розгляд справи по суті. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, вказали, що спірна квартира була придбана у період шлюбу, а отже вона є спільною сумісною власністю із рівними частками кожного подружжя. Оскільки у позасудовому порядку колишнє подружжя не дійшло згоди щодо поділу спільного майна позивач та представник позивача просили суд задовольнити позовні вимоги та визнати право власності за кожним із подружжя на 1/2 частину квартири. Відповідачка та її представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, вказали, що дійсно спірна квартира була придбана у період шлюбу та не заперечували факт, що вона є спільною сумісною власністю, в той же час вказали, що у спірній квартирі проживає позивачка разом із сином (спільний син позивача та відповідача), між колишніми подружжям скалилась неприязні відносини, при цьому позивач безвідповідально ставиться до своїх батьківських обов`язків відносно сина, не піклується про його духовний, фізичний розвиток, не цікавиться його життям. Виділення позивачу у власність частини квартири надасть йому можливість безперешкодно користуватись нею та порушить права і інтереси малолітньої дитини, яка зареєстрована у вказаній квартирі та є посяганням на житло дитини. Також представник відповідача зауважила, що у випадку якщо річ є неподільною та відсутня можливість спільного користування таким майном, суд може призначити одному з подружжя виплати компенсації іншому за його частку у власності. Вказала, що відповідач підтверджує той факт, що має готовність та спроможність виплатити позивачу вартість його частки у спільному майні, а також зверталась із такою пропозицією до нього, проте вони не дійшли домовленості. Зауважила, що у відповідача у власності є інша квартира, де він проживає та земельна ділянка. Враховуючи все викладене, просили у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Судом у розгляді справи оголошувалась двічі перерва для надання можливості учасникам справи надати суду докази наявності у їх спільній власності квартири, що є предметом спору та часу її придбання. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, його представника відповідача, її представника, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 25 жовтня 2008 року між позивачем та відповідачкою був укладений шлюб, який зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного стану Бобровицького районного управління юстиції Чернігівської області, актовий запис № 95, що підтверджується копіює свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 12). Від шлюбу подружжя мають неповнолітнього сина, [PERSON] , [INFO] (а.с. 15). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 березня 2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 6 та 18 квітня 2023 року квартира за адресою: [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за відповідачкою [PERSON] 30 січня 2012 року на підставі договору міни від 24 січня 2012 року. За правилами статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постановах Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 757/45050/15, від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17, від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18, від 7 квітня 2020 року у справі № 199/3645/17, від 10 лютого 2021 року у справі № 759/5338/18). Отже, враховуючи вище зазначене, судом встановлено, що нерухоме майно- квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана позивачем та відповідачем у період шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідачка чи її представник протилежного суду не доводили та не заперечувала факт, що спірна квартира є спільним сумісним майно подружжя. Стосовно вимоги про поділ такого майна, суд зазначає наступне. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості, і це є її процесуальним обов`язком. Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як встановлено в статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно із частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Заперечуючи проти вимоги про визнання за позивачем та за нею право власності на частину такої квартири, відповідачка вказала, що спільне користування цією квартирою не є можливим через неприязні відносини, що скались між нею та колишнім чоловіком, в тому числі щодо участі позивача у житті їх спільного сина та вказала, що готова виплатити позивачу вартість його частки у спільному майні. Суд зазначає, що відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Подаючи відзив на позовну заяву та зазначаючи про вказані вище обставини, відповідачка та її представник не скористались правом на не подали до суду зустрічну позовну заяву, із вимогами щодо припинення права власності позивача на частку у нерухомому майні з виплатою відповідачкою йому компенсації за його частку. Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. З огляду на те, що відповідачкою не ставились відповідні вимоги до суду та не вчинялись дії, визначені нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України, суд позбавлений можливості вирішувати такі питання з власної ініціативи та, відповідно, виходити за межі позовних вимог. Суд відхиляє доводи відповідачки та її представника щодо того, що виділення позивачу у власність частини спільного майна порушує права малолітнього сина сторін, з огляду на їх необґрунтованість. Позивач у справі не заперечував факу проживання та реєстрації спільного сина у вказаній квартирі та його право на користування цим майном. Крім того, реєстрації малолітньої дитини у спірному майні не може бути підставою для відмови у поділі такого майна між подружжям, оскільки подружжя є співвласниками цього майна та користуються і розпоряджаються ним на рівних умовах та на власний розсуд. Суд відхиляє доводи відповідачки та її представника щодо того, що маючи у власності частку у квартирі позивач її реалізує іншим особам, що завдасть шкоди інтересам неповнолітньої дитини, оскільки відповідно до статті 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено статтями 63, 65 СК. Відповідно до статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до вимог статей 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, з огляду на те, що відповідачко, у визначений ЦПК спосіб та порядок не заявлялись вимоги про збільшення її частки у спільному майні чи виплату позивачу компенсацію за його частку у спільному майні, та не подавались на підтвердження цього докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про поділ майна подружжя підлягають задоволенню, а саме слід визнати за позивачем право власності на частину квартири та за відповідачкою право власності на частину квартири. Відповідно частини першої статті 141 ЦПК України, у порядку розподілу судових витрат між сторонами суд присуджує до стягнення з відповідачки на користь позивача судовий збір за подання позову до суду в розмірі 12405 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved