Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-16 00:00:00

18 жовтня 2022 року, представник [PERSON] та [PERSON] адвокат Ільків М.М. звернувся до Овідіопольського райсуду Одеської області з позовом, вимоги якого неодноразово збільшував і уточнював, та в остаточній редакції якого від 06.02.2023 р. просив суд, стягнути з відповідачів : на користь [PERSON] страхове відшкодування у розмірі 39000 грн., пеню у розмірі 9242,47 грн., 3% річних у розмірі 554,55 грн., інфляційні втрати у розмірі 2306,80 грн., а також 6500 грн. витрат на правову допомогу, а також, на користь [PERSON] страхове відшкодування у розмірі 78650 грн. (39000 грн. - моральна шкода та 39650 грн. (витрати на поховання матері [PERSON] ), пеню у розмірі 18638,97 грн., 3% річних у розмірі 1118,34 грн., інфляційні втрати у розмірі 4652,06 грн., а також 6500 грн. витрат на правову допомогу, мотивуючи це фактом ДТП, яка мала місце 13.02.2022 р. о 13:20 год., в с. Сухий Лиман, Одеського району, Одеської області на проїзній частині вул. Таїровська з боку вул. Радісної в напрямку вул. Чорноморців, під час якої водій [PERSON] , керуючи вантажним автопоїздом у складі сідельного тягача «MERCEDES-BENZ-ACTROS», р/н [NUMBER] , і напівпричепа «CHVINZ-SKO», р/н [NUMBER] (61), здійснив наїзд на пішохода (матір позивачок) [PERSON] , яка від отриманих тілесних ушкоджень внаслідок дорожньо-транспортної пригоди загинула на місці пригоди. За фактом вказаної дорожньо-транспортної пригоди 13.02.2022 року були внесені відомості до ЄРДР за №12022160000000121 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, яке було закрите постановою підполковника поліції СВ РЗСТ СУ ГУНП в Одеській області Пономаренка О.В. на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв?язку з відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Так, цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] на момент ДТП (13.02.2022 р.) згідно з Полісом № АР2649877 була застрахована у ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» (відповідачів), на адресу яких 14.04.2022 р. було надіслано заяву про виплату страхового відшкодування в інтересах доньок потерпілого - [PERSON] та [PERSON] , яке на той час складало 117650,00 грн. (78000 грн. - моральної шкоди та 39650 грн. - витрати на поховання). Пізніше, 01.08.2022 р. на адресу страхової компанії відповідачів додатково була надіслана заява про долучення певних документів (копія паспорта та копія ІПН [PERSON] ; витяг з ДРАЦСу про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища; копя свідоцтва про народження [PERSON] ; копія паспорта [PERSON] ; копія довідки про реєстрацію місця проживання/перебування [PERSON] на території м. Одеси за № Г1-197881-ф/л від 22.11.2019; копія свідоцтво про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] ; копія свідоцтво про смерть [PERSON] ; копія свідоцтва про смерть [PERSON] ; копія свідоцтва про народження [PERSON] ; копія лікарського свідоцтва про смерть № 765 від 14.02.2022 р.; копія свідоцтва про смерть [PERSON] ; квитанція до прибуткового касового ордеру від 16.02.2022 року (оригінал); договір-замовлення від 16.02.2022 р. (оригінал); витяг з ЄРДР за № 12022160000000121; витяг щодо страхового полісу № АР2649877; довіреності [PERSON] та [PERSON] від 22.02.2022 р. на представника (оригінали), а 06.09.2022 р. на адресу відповідачів була надіслана заява про долучення до вказаних вище документів на страхову виплату постанова СВ РЗСТ СУ ГУНП в Одеській області про закриття кримінального провадження від 31.08.2022 року. Однак, своїм листом від 15.09.2022 р. за № 22/09/15-02 ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» повідомило позивачок про прийняття рішення у страховій справі, відповідно до якого відмовило у виплаті страхового відшкодування на підставі п. 32.1 ст. 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якої страховик не відшкодовує : шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону, що стало підставою для звернення позивачок до суду. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової спррави між суддями від 18.10.2022 р. вказані матеріали були розподілені в провадження судді Овідіопольського райсуду Одеської області Жижки, ухвалою якої від 24.10.2022 р. провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання (а.с. 91,92). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2023 р. вказані матеріали були передані в провадження судді Гандзій Д.М. у зв?язку зі звільненням з посади судді Жижки згідно рішення ВРП № 34/0/15023 від 09.02.2023 р. (а.с. 145-149). Ухвалою судді Овідіопольського райсуду Одеської області Гандзій Д.М. від 06.03.2023 р. закрите підготовче судове засідання та справу призначено до розгляду по суті на 17.04.2023 р. (а.с. 159). В судове засідання представник позивачок не з?явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив, надіславши на електронну адресу (скриньку) суду електронного листа, в якому повністю підтримав позов [PERSON] та [PERSON] , який просив задовольнити і слухати справу без їхньої участі (а.с. 160-161). Представник відповідачів ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надіславши до суду письмовий відзив, в якому просив суд відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві, але в випадку задоволення (часткового) позову, просив суд, зменшити розмір витрат на правову допомогу у зв?язку з її не співмірністю та недоведеністю вказаних витрат, а також клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с. 114-123,153). Дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 22 ЦК України - особа, який завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно з п. 1.7 ст. 1 Закону, забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована. Згідно з п. 1.4 ст. 1 Закону, особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду. Згідно з ч. 1 ст. 22.1 Закону - у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до приписів статті ст. 27.3 Закону, страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Відповідно до статті 27.4 Закону Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відповідно до ч.ч. 1,2,5 ст. 1187 ЦК України - джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов?язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об?єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдану внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Отже, загальною юридичною підставою всіх видів юридичної відповідальності - вважається порушення норми права. Фактичною підставою цивільно-правової відповідальності є правопорушення, як юридичний факт. За загальним правилом для настання цивільної відповідальності необхідним є одночасна сукупність наступних елементів: наявність майнової шкоди (у грошовому виразі - майнових збитків); протиправність поведінки, яка полягає в дії чи бездіяльності: вина; та причинно-наслідковий зв`язок між збитками та протиправною поведінкою. Проте у цивільному праві існує доктрина «відповідальності без вини». Дане правове явище підтверджується і законодавчими нормами, і численною судовою практикою і така відповідальність є досить поширеною та може застосовуватися до учасників цивільних правовідносин, незважаючи на відсутність вини (найчастіше така форма відповідальності застосовується до власників майна, яке вважається джерелом підвищеної небезпеки). Таким чином, очевидним є те, що для настання цивільно-правової відповідальності не є обов`язковим наявність вини, як одного з чотирьох елементів для притягнення до відповідальності. Враховуючи активний розвиток та збільшення обсягів використання джерел підвищеної небезпеки учасниками дорожнього руху, законотворцем було введено у правову систему України інститут страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в рамках чого Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» набрав чинності. Отож, аргументування відмови у виплаті страхового відшкодування відсутністю цивільно-правової відповідальності у водія транспортного засобу є безпідставними, адже до даних правовідносин застосовується спеціальний інститут цивільного права - «відповідальність без вини». Вказана позиція підтверджується виснвками, що містяться у Постанові ВС від 01.07.2020 р. у справі № 554/858/19, в якій, крім вказаного, зазначається, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду - як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Так, відповідно до п. 8 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст.ст. 1166,1187 ЦК України - шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдана. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, що її завдала, за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв?язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком її джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року - не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. Згідно з п. 1.10 ПДР пішохід - особа, яка бере участь у дорожньому русі поза транспортними засобами і не виконує на дорозі будь-яку роботу. З урахуванням зазначеної норми закону, пішохід - не є джерелом підвищеної небезпеки, а тому наявність чи відсутність вини пішохода у настанні дорожньо-транспортної пригоди не може бути підставою для відмови у відшкодуванні шкоди, завданої потерпілому джерелом підвищеної небезпеки. Враховуючи вищенаведене, вина водія у вчиненому кримінальному правопорушенні - не має правового значення для вирішення справи щодо виплати страхового відшкодування, пр що було вказано у Постанові Верховного Суду України 03.12.2014 року при розгляді цивільної справи № 6-183цс14, в якій суд зробив правовий висновок, відповідно до якого Законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, а він лише повинен довести факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. Згідно п. 7 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішені спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» - під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події, тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але й бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату. Суд встановив, що внаслідок ДТП, яка мала місце 13.02.2022 р. о 13:20 год., в с. Сухий Лиман, Одеського району, Одеської області на проїзній частині вул. Таїровська з боку вул. Радісної в напрямку вул. Чорноморців, під час якої водій [PERSON] , керуючи вантажним автопоїздом у складі сідельного тягача «MERCEDES-BENZ-ACTROS», р/н [NUMBER] , і напівпричепа «CHVINZ-SKO», р/н [NUMBER] , здійснив наїзд на пішохода (матір позивачок) [PERSON] , яка від отриманих тілесних ушкоджень внаслідок дорожньо-транспортної пригоди загинула на місці пригоди. За фактом вказаної дорожньо-транспортної пригоди 13.02.2022 року були внесені відомості до ЄРДР за №12022160000000121 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, яке було закрите постановою підполковника поліції СВ РЗСТ СУ ГУНП в Одеській області Пономаренка О.В. від 31.08.2022 р. на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв?язку з відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а.с. 27,55-60). Так, цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] на момент ДТП (13.02.2022 р.) згідно з Полісом № АР2649877 була застрахована у ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» (відповідачів), на адресу яких 14.04.2022 р. було надіслано заяву про виплату страхового відшкодування в інтересах доньок потерпілого - [PERSON] та [PERSON] , яке на той час складало 117650,00 грн. (78000 грн. - моральної шкоди та 39650 грн. - витрати на поховання). Пізніше, 01.08.2022 р. на адресу страхової компанії відповідачів додатково була надіслана заява про долучення певних документів (копія паспорта та копія ІПН [PERSON] ; витяг з ДРАЦСу про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища; копя свідоцтва про народження [PERSON] ; копія паспорта [PERSON] ; копія довідки про реєстрацію місця проживання/перебування [PERSON] на території м. Одеси за № Г1-197881-ф/л від 22.11.2019; копія свідоцтво про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] ; копія свідоцтво про смерть [PERSON] ; копія свідоцтва про смерть [PERSON] ; копія свідоцтва про народження [PERSON] ; копія лікарського свідоцтва про смерть № 765 від 14.02.2022 р.; копія свідоцтва про смерть [PERSON] ; квитанція до прибуткового касового ордеру від 16.02.2022 року (оригінал); договір-замовлення від 16.02.2022 р. (оригінал); витяг з ЄРДР за № 12022160000000121; витяг щодо страхового полісу № АР2649877; довіреності [PERSON] та [PERSON] від 22.02.2022 р. на представника (оригінали), а 06.09.2022 р. на адресу відповідачів була надіслана заява про долучення до вказаних вище документів на страхову виплату постанова СВ РЗСТ СУ ГУНП в Одеській області про закриття кримінального провадження від 31.08.2022 р. (а.с. 9-26,28-35,54). Однак, своїм листом від 15.09.2022 р. за № 22/09/15-02 ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» повідомило позивачок про прийняття рішення у страховій справі, відповідно до якого відмовило у виплаті страхового відшкодування на підставі п. 32.1 ст. 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якої страховик не відшкодовує : шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону (а.с. 61-62). Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 31.08.2022 р, судом не вбачається, що вищевказана ДТП мала місце внаслідок непереборної сили або умислу загиблої потерпілої [PERSON] . Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 1193 ЦК України - вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Крім іншого, стаття 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» містить виключний перелік підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування і в даному переліку відсутня така підстава для відмови як відсутність вини заподіювача шкоди. Таким чином, суд дійшов висновку, що страховиком ПрАТ «СК «Юнівес» - були необґрунтовані причини відмови у виплаті страхового відшкодування позивачкам, та помилково застосовано принцип вини і деліктне зобов`язання водія перед загиблою потерпілою, як підставу для їхнього звільнення від цивільно-правової відповідальності. Суд звертає увагу, що Правова позиція Верховного Суду України в аналогічних спорах викладена у Постанові від 03.06.2020 р. у справі № 345/3335/17 (провадження № 61-22598св18), у відповідності до якої порушення пішоходом ПДР - не може бути підставою для звільнення від обов`язку відшкодувати шкоду, оскільки відповідач не довів наявності непереборної сили або умислу потерпілого в заподіянні зазначеної шкоди. У своїй Постанові від 26.04.2022 року у справі № 184/1461/20-ц (провадження № 61-14226св21) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду роз?яснив відповідальність страховика за збитки, заподіяні джерелом підвищеної небезпеки та смертю фізичної особи, вказавши, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим мають однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили - законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція завдавача шкоди. Отже, для відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, достатньо лише трьох підстав : наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. При чому, вина заподіювача шкоди - не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною. Враховуючи те, що відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження стосовно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ДТП, внаслідок якої загинув син позивача, є страховим випадком, а тому в страховика виник обов`язок виплатити страхове відшкодування за завдану забезпеченим транспортним засобом шкоду, яка пов`язана зі смертю потерпілого. В той же час, у своїй Постанові від 04.07.2018 р. по справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) колегія суддів Великої Палати Верховного Суду - висловила свою позицію, яка полягає в тому, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов?язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України). Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (частина перша статті 10 Закону України «Про страхування»). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов?язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України). Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України). Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України). У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів - боржником у деліктному зобов?язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є - зобов?язаним суб?єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов?язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону). Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист. З огляду на вищенаведене, відповідальність за шкоду заподіяну джерелом підвищеної небезпеки у даній дорожньо-транспортній пригоді покладається на водія транспортного засобу, за участю якого відбулась дорожньо-транспортна пригода, а у даному випадку - на страховика забезпеченого транспортного засобу - ПрАТ «СК» «ЮНІВЕС», а отже висновок останніх у своєму листі № 22/09/15-02 від 15.09.2022 р. про те, що вищеописана подія ДТП не є страховим випадком відповідно до вимог ст. 6 Закону, а тому ПрАТ «СК «Юнівес» не визнає майнових вимог [PERSON] та [PERSON] на підставі п. 32.1 ст. 32 Закону та приймає рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування за відсутністю підстав - є протиправним та незаконним (а.с. 61-62). Згідно ст. 36.5 Закону, за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов?язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь, час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 20.06.2018 у справі №308/3162/15-ц позивач (потерпілий), хоча і не є стороною договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного відповідачами, але наділяється правами за цим договором: на його або третьої особи користь страховик зобов`язаний здійснити страхове відшкодування. Отже, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов?язання (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 01.06.2016 у справі №6-927цс16). Згідно з розрахунками до загальної суми заборгованості 117650 грн. нараховується: пеня, три проценти річних та інфляційні втрати за користуваннями чужими коштами за весь час прострочення згідно ст. 625 ЦК України, а саме з 15.09.2022 - дати листа ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» про прийняте рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування. Згідно з ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» - у лютому 2022 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі дорівнювала 6500 грн. Загальна сума вимоги за шкоду, заподіяну смертю [PERSON] , яка загибла [INFO] становить 117650 грн. : Для доньки потерпілої [PERSON] : моральна шкода - 39000 грн.; витрати на поховання - 39650 грн., як підтверджені документально. Для доньки потерпілої [PERSON] : моральна шкода - 39000 грн. Згідно з розрахунками представника позивачок, викладеними у збільшених позовних вимогах в редакції від 06.02.2023 р. до загальної суми заборгованості 117650 грн., з якими погоджується суд, була вирахувана пеня, три проценти річних та інфляційні втрати за користуваннями чужими коштами за весь час прострочення згідно ст.625 ЦК України, а саме : для позивачки [PERSON] - сума нарахування заборгованості за невиплату страхового відшкодування за період з 15.09.2022 (дата листа ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» про прийняте рішення) по 06.03.2022 р. (дата підготовчого судового засідання), яка складає : 24409,37 грн., з яких : пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 18638,97 грн., 3% річних у розмірі 1118,34 грн. та інфляційні втрати у розмірі 4652,06 грн. ; для позивачки [PERSON] - сума нарахування заборгованості за невиплату страхового відшкодування за період з 15.09.2022 (дата листа ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» про прийняте рішення) по 06.03.2022 р. (дата підготовчого судового засідання), яка складає : 12103,82 грн., з яких: пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 9242,47 грн., 3% річних у розмірі 554,55 грн., інфляційні втрати у розмірі 2306,80 грн. (а.с. 139-140). У зв?язку з вищевикладеним, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову в цій частині, який підлягає задоволенню. Однак, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні необґрунтованого позову в частині стягнення з відповідачів ПрАТ «СК «Юнівес» на користь позивачок витрат на правову допомогу в загальному розмірі 13000 грн. (по 6500 грн. на кожну позивачку) з огляду на таке. У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За приписами частини 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За змістом ч.1-3 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Глава 52 ЦК України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: -Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); -За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги - є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; -Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами - шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; -адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; -адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) - зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) - не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд має виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право : відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Відповідно до ч. 3. 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним і документально підтверджених витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов?язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд звертає увагу на те, що в даному випадку надання адвокатських послуг адвокатом Ільків М.М. підтверджуються зокрема, двома аналогічними за змістом копіями договорами про надання правової допомоги б/н від 01.08.2022 р. з кожною позивачкою з вказаною у п. 6.1 вартістю наданих послуг у сумі 6500 грн., доданими до позову (а.с. 64-71). Крім того, п. 6.2., 6.3 кожного договору про надання правової допомоги б/н від 01.08.2022 р. зазначено, що умови та порядок розрахунків оплати праці адвоката - визначаються сторонами в додатках до цього договору і за домовленістю сторін , оплата правової допомоги може здійснюватися також у вигляді передоплати або авансу. Також, до позову були надані копії ордерів на надання правничої (правової) допомоги [PERSON] та [PERSON] та попередні (орієнтовні) розрахунки сум витрат на надання правничої допомоги, по 6500 грн. з кожною позивачкою. Однак, до матеріалів справи не надано акти виконаних робіт з документально підтвердженою сплаченою позивачками на користь адвоката сумами адвокатського гонорару по 6500 грн. кожною на загальну суму 13000 грн., що не дає суду можливості пересвідчитись про дійсну сплату вказаних сум адвокатської винагороди позивачками на рахунок адвоката. Таким чином, в матеріалах справи відсутні документальні докази оплати гонорару адвокату Ільків М.М. від імені кожної позивачки, пов?язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку, а саме, додаткових угод до вказаних договорів про надання правової допомоги (п. 6.2 договору), рахунків - фактур на підтвердження оплати наданих адвокатських (правничих) послуг, квитанцій до прибуткових касових ордерів, актів про прийняття-передачу наданих послуг задля перевірки їх судом на відповідність вищевказаній загальній сумі 13000 грн. Таким чином, судом встановлено відсутність документальних доказів щодо надання адвокатом правничих послуг на вказану суму, їх вартість, порядок розрахунків та оплати адвоката, а тому вказані вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу є необґрунтованими, в задоволенні яких слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, якою передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідачів, як юридичної особи (п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір») на користь держави належить стягнути суму судового збору у розмірі 2684 грн., від сплати якого звільнені позивачки згідно п. 2 ч. 1 ст. 5 вказаного Закону.

Outcome: partial