Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-12 00:00:00

Позивач АТ «Альфа-Банк» (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, ЄДРПОУ 23494714) звернувся до Придніпровського районного суду з позовом до [PERSON] ( [INFO] , [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно рішення № 5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року було прийнято рішення щодо припинення АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк», де в п.п. 1.2. визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», виникає у АТ «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року. 27.02.2007 року АКБ «Укрсоцбанк» та громадянин України [PERSON] уклали кредитний договір № 895/06-034-83. Загальними Зборами Акціонерів 09 березня 2010 року було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства на ПАТ та зміну найменування Банку на Публічне Акціонерне Товариство « Укрсоцбанк», а з 10 серпня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» змінило найменування на Акціонерне товариство «Укрсоцбанк». Відповідно до Кредитного договору кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 8000 дол. США. Свої зобов`язання позивач виконав, надавши грошові кошти позичальникові. В кредитному договорі визначено графік погашення заборгованості за кредитом, періоди погашення та кінцевий термін користування кредитом. У порушення умов Договору, позичальник [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 01.08.2022 року має заборгованість, а саме: сума заборгованості за кредитом 1647,29 дол. США; сума заборгованості за відсотками 164,71 дол. США. Просять стягнути з відповідача [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість 1812 доларів США та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2481,00грн. 09 січня 2023 року ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси скасовано заочне рішення по даній справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання. 08 лютого 2023 року через канцелярію суду представник відповідача за дорученням Богрець К. А. надала Відзив на позовну заяву, в якому просить застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні позову. 06 березня 2023 року представник позивача за дорученням Луньова Анна Геннадіївна, через систему «Електронний суд» надала додаткові пояснення, в яких зазначено, що 12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «СенсБанк». Відносно застосування позовної давності зазначено, що позовна давність є не пропущеною. Зазначає, що кожен із здійснених позичальником періодичних платежів є дією, що свідчить про визнання відповідачем наявного боргу та перериває позовну давність. Два останні платежі, здійснені до подання позовної заяви, датовані 23 листопада 2021 року в сумі 100 доларів США та 26 листопада 2021 року в сумі 28,06 доларів США, отже, з урахуванням фактів неодноразового переривання перебігу позовної давності саме з дати останнього платежу 26 листопада 2021 року розпочався перебіг строку позовної давності, а тому, позовні вимоги пред`явлені в межах трирічного строку позовної давності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. 07 квітня 2023 року ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання , змінено назву позивача з АТ «Альфа-Банк» на АТ «СенсБанк». Представник позивача за дорученням Луньова Анна Геннадіївна в судове засідання не з`явилася, зазначивши у клопотанні від 06 березня 2023 року про розгляд справи за відсутності представника позивача. Представник відповідача за дорученням Богрець Ксенія Анатоліївна в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Суд заслухавши пояснення представника відповідача за дорученням [PERSON] , дослідивши письмові докази встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст. 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до Рішення №5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року та Протоколу №4/2019 позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» від 15.10.2019 року, АТ «Альфа-Банк» є правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» (який в свою чергу є правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк») з 15.10.2019 року. 12.08.2022 року Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «СенсБанк». 27.02.2007 року АКБ «Укрсоцбанк» та громадянин України [PERSON] уклали кредитний договір № 895/06-034-83. Відповідно до Кредитного договору кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 8000,00 дол. США. Відповідно до умов договору позивачем було виконано свої зобов`язання, Банк надав відповідачу кредитні кошти у розмірі встановленому договором. Однак, у порушення умов договору [PERSON] належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання по погашенню кредиту та відсотків. Внаслідок цього, станом на 01.08.2022 року має заборгованість, а саме: сума заборгованості за кредитом 1647,29 дол. США; сума заборгованості за відсотками 164,71 дол. США. Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Визначення поняття зобов`язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямоне встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, вчинений правочин вважається правомірним, доки ця презумпція не буде спростована на підставі судового рішення, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину, повинні здійснюватися, а обов`язки підлягають виконанню. В силу приписів ст. 204 ЦК України діє презумпція дійсності правочину. Згідно вимог п.1 ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до умов кредитного договору № 895/06-034-83 від 27.02.2007року позичальник зобов`язався погашати кредит у порядку та строки визначені договором. Відповідно до п.п. 3.3.8, 3.3.9 кредитного договору позичальник зобов`язався своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями порядку, визначеному п.1.1. Договору Відповідно до п.п.3.3.10 позичальник зобов`язаний достроково повернути кредит, погасити нараховані проценти та сплатити можливі штрафні санкції у випадках, визначених п.п.2.6.3, 3.2.3., 4.4., 4.5., 5.4. Договру. Відповідно до ч.1 ст. 527 ЦК України Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до умов кредитного договору № 895/06-034-83 від 27.02.2007 року сторони погодили строки та розміри погашення кредиту та виплати відсотків. Відповідно до умов кредитного договору відповідач зобов`язалася щомісяця погашати заборгованість за кредит, а також остаточно погасити кредит в строк остаточного погашення. Оскільки, судом встановлено, що відповідач [PERSON] не виконав зобов`язання, передбачені умовами вищезазначеного кредитного договору № 895/06-034-83 від 27.02.2007 року у строк, встановлений цим договором, суд вважає, що у відповідності до ч.1 ст. 612, ст. 610 ЦК України його слід вважати таким, що прострочив виконання зобов`язання. Непогашення відповідачем заборгованості перед банком за кредитним договором свідчить про порушення ним його умов, а також вимог ст. 525 ЦК України, які встановлюють неприпустимість односторонньої відмови від виконання зобов`язань. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Статтею 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до вимог ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 229 ЦПК України). Тож, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов`язання є обов`язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом. За приписами ст. ст. 3, 629 ЦК України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов`язковість виконання договірних зобов`язань. Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереcи фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідност. 2 ЦПК України. Відносно застосування позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється в три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Як зазначено в Постанові Верховного Суду України № 6-2891цс16 від 08 листопада 2017 року: « відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовується судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх діях є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою». Тобто, кожен із здійснених позичальником періодичних платежів є дією, що свідчить про визнання відповідачем наявного боргу та перериває позовну давність. Представник позивача в додаткових письмових поясненнях від 06 березня 2023 року зазначає, що два останні платежі, датовані 23 листопада 2021 року в сумі 100 доларів США та 26 листопада 2021 року в сумі 28,06 доларів США. Крім того,\~представником позивача\~за дорученням\~ [PERSON] в\~судовому засіданні\~надано квитанцію\~до платіжної\~інструкції на\~переказ готівки\~№ 1550519221\~від 19\~січня 2023\~року про\~сплату кредиту\~на суму\~100\~доларів США; квитанцію до платіжної інструкції на переказ готівки № 11596428306 від 16 лютого 2023 року про сплату кредиту на суму 100 доларів США; квитанцію до платіжної інструкції на переказ готівки № 1630533673 від 07 березня 2023 року про сплату кредиту на суму 100 доларів США. Призначення платежу зазначено: Поповнення поточного рахунку. А тому, на думку суду, позовна давність в даному випадку була прервана. Так, як своїх зобов`язань за кредитним договором [PERSON] добровільно не виконує належним чином, але як боржник він не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, то у позивача виникло право вимагати від боржника сплати заборгованості за кредитом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, а саме, до стягнення з відповідача на користь позивача суму заборгованості за кредитом в розмірі 1447,29 доларів США та за відсотками 164,71 доларів США. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. При цьому умовами кредитного договору було передбачено його виконання саме у валюті кредиту - Євро. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 №464/3790/16-ц (14-465цс18). Відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. Тому як укладення правочинів, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України, а також частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Аналогічні висновки Верховного Суду про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц, № 464/3790/16-ц та від 23.10.2019 у справі № 723/304/16-ц. Таким чином позовні вимоги банку про стягнення заборгованості є такими, що підлягають до задоволення та з відповідача слід стягнути заборгованість в іноземній валюті, без визначення гривневого еквіваленту заборгованості. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що відповідачем не представлено суду жодних доказів щодо безпідставності вимог позивача, враховуючи те, що відповідач, будучи ознайомлений з умовами кредитування, уклавши кредитний договір не виконує його істотні умови щодо порядку та строків погашення кредиту та процентів за користування ним, хоча взяв на себе зобов`язання їх виконувати та вчасно погашати заборгованість, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] на користь АТ «Альфа-Банк» згідно кредитного договору № 895/06-034-83 від 27.02.2007 року заборгованість в сумі 1812,00 дол. США, підлягають до задоволення. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються разі задоволення позову - на відповідача. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 2481 грн. 00коп. (меморіальний ордер № 1280527754 від 25 серпня 2022 року). Відповідно до копії посвідчення Серії [NUMBER] , [PERSON] є інвалідом 2 групи, а тому, на підставі ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору. А тому, суд приходить до висновку про необхідність компенсування позивачу судового збору 2481 грн.00 коп. з Державного бюджету.

Outcome: partial