Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «ФК «АЛАНД», приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Романа Васильовича, в якому просить стягнути з відповідачів незаконно стягнуті з його заробітної плати грошові кошти у розмірі 4226,25 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що у 2021 році позивачем було отримано постанову приватного виконавця виконавчого округу міст Києва Клименка Романа Васильовича про звернення стягнення з позивача на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Аланд» заборгованості у розмірі 10188,07 грн. на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая Олега Станіславовича № 3305 від 20.01.2021. У зв`язку з поданням позовної заяви про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, 19.10.2021 Самарським районним судом міста Дніпропетровська було винесено заочне рішення у цивільній справі №206/2430/21, яким позовні вимоги [PERSON] були задоволені повністю. Разом з тим, загальна сума стягнутих з нього грошових коштів у період з 01.05.2021 по 30.06.2021 складається з: 2538,44 грн. - борг на користь ТОВ «ФК «Аланд»; 1018,81 грн. - винагорода приватного виконавця; 669,00 грн. - витрати на проведення виконавчих дій. Вказані грошові кошти були стягнуті на підставі виконавчого напису нотаріуса, який рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська визнано таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21.01.2022 справу за вказаним позовом направлено за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою суду від 24.05.2022 справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду за правилами позовного (спрощеного) провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач подав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, відзивів на позов не подали; про день, час, місце розгляду справи повідомлені належним чином. Згідно ч. 8 ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Статтею 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на вказане, суд визнав за можливе проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідачів та ухвалити у справі заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що на підставі виконавчого напису від 20.01.2021 № 3305 приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Клименко Романом Васильовичем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER] від 11.02.2021 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Аланд» 10188,07 грн. 19.10.2021 заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська, яке набрало законної сили, позов [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АЛАНД»», треті особи: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Клименко Роман Васильович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, - задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 3305, вчинений 20.01.2021 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай Олегом Станіславовичем про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Аланд» заборгованості по кредитному договору №Z20.187.74852 від 30.05.2016 в розмірі 10188,07 грн., в тому числі: заборгованість за кредитом 4020,26 грн., прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом - 5667,81 грн. та 500,00 грн. - за вчинення виконавчого напису. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Аланд»» на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1362,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу 5000,00 грн. Згідно з частиною 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Разом з тим, до ухвалення судом даного рішення, у період часу з 01.05.2021 по 30.06.2021 на підставі виконавчого напису нотаріуса з заробітної плати позивача за його місцем роботи у товаристві з обмеженою відповідальністю «БК Ольвія» було безпідставно стягнуто (утримано) грошові кошти на загальну суму 4226,25 грн., які складаються з: 2538,44 грн. - борг на користь ТОВ «ФК «Аланд»; 1018,81 грн. - винагорода приватного виконавця; 669,00 грн. - витрати на проведення виконавчих дій. Вказані обставини підтверджуються звітом від 13.07.2021 про здійснені відрахування та виплати, складеним та підписаним директором ТОВ «БК Ольвія» Глушенко В.І. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає про безпідставне набуття відповідачем грошових коштів у вказаному розмірі та необхідність їх повернення на підставі ст. 1212 ЦК України. При вирішенні даного спору суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 386, 387 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. За приписами статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення 83 глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають в зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Отже, сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Згідно з ч.1 ст. 177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є, зокрема речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню інший стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Наведена правова позиція суду по даній справі відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 10.10.2018 по справі №757/6937/17-ц, від 20.03.2019 по справі №634/727/16-ц, від 07.09.2019 по справі №752/5986/16-ц, від 28.01.2020 року у справі № 910/16664/18, а також правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 31.01.2020 по справі №161/17945/18, від 16.06.2020 по справі №910/22513/17. Таким чином, рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, і за яким (виконавчим написом) відбулося повне або часткове виконання, є правовою підставою для виникнення у стягувача зобов`язання з повернення майна, що набуто ним в ході примусового виконання означеного виконавчого напису, тобто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого рішення суду правова підстава (виконавчий напис) вважається такою, що відпала. Відповідно до ст. 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, від 06.03.2019 по справі №910/1531/18, від 28.01.2020 по справі №910/16664/18, від 08.09.2021 по справі №201/6498/20, від 08.09.2021 по справі №206/2212/18, від 06.10.2021 у справі №623/363/20. Таким чином, оскільки виконавчий напис приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая Олега Станіславовича від 20.01.2021 (реєстровий №3305), яким з [PERSON] фактично стягнуто на користь ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» заборгованість за кредитним договором від №Z20.187.74852 від 30.05.2016 в сумі 2538,44 грн., судовим рішенням визнано таким, що не підлягає виконанню, тому, отримані ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» та приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Клименком Романом Васильовичем кошти на підставі вказаного виконавчого напису в сумі 4226,25 грн. підлягають поверненню позивачу на підставі ст. 1212 ЦК України. При цьому питання наявності та/або відсутності заборгованості позивача перед відповідачем ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» за таким кредитним договором може бути предметом окремого судового розгляду. Крім того, суд враховує той факт, що відповідачі не надали до суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кошти стягнуті з [PERSON] в сумі 4226,25 грн. в межах виконавчого напису №3305 від 20.01.2021 вчиненого приватним нотаріусом ЖМНО Гораєм О.С., ними не отримано чи вони утримуються ними за наявності правових підстав чи були повернуті позивачу. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідачі відзив на позов з належними, допустимими та достатніми доказами в спростування доводів позивача до суду не подавали. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави, як закріплено у частині першій ст. 137 ЦПК України. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У відповідності до частини другої ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У відповідності до частини четвертої ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини восьмої ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. [PERSON] та адвокат Маркело В.О., яка діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 0199 від 11.09.1993, уклали 17.12.2021 договір № 50 про надання правничої допомоги. Згідно з п. 1.1. договору, адвокат зобов`язується надати клієнту правову допомогу в Шевченківському районному суду м. Києва, Київському апеляційному суді, в тому числі правову допомогу зі складанням позовної заяви. Пунктом 3.3. договору передбачено, що гонорар сплачується за згодою сторін в розмірі до 5000,00 грн., в тому числі плата за складання позовної заяви 2000,00 грн.Також, сплата наданих послуг підтверджується довідкою від 24.12.2021 про сплату гонорару в розмірі 2000,00 грн. За надання правничої допомоги зі складання позовної заяви до Шевченківського районного суду м. Києва. Підписи сторін в договорі № 50 про надання правничої допомоги від 17.12.2021 засвідчують відсутність претензій однієї сторони до іншої. Враховуючи вищевикладене, судом встановлено наявність підстав для стягненя судових витрат, понесених позивачем на правничу допомогу, у розмірі 2000,00 грн. солідарно з відповідачів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, солідарно з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved