Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-23 00:00:00

У листопаді 2021 року ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС» звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором посилаючись на те, що 09.04.2012 року між ПАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПУАТ «ФІДОБАНК» та [PERSON] було укладено Кредитний договір з фізичною особою № 014/ZB1A85/3/1 та Іпотечний договір № 014/ZB1A85/3/1. Згідно умов Кредитного договору відповідач отримав грошові кошти у розмірі 249 787, 85 гривень, терміном на 120 (сто двадцять) місяців по програмі кредитування, та зобов`язався сплатити проценти. Забезпечення виконання грошового зобов`язання виступив предмет іпотеки - квартира [ADDRESS] . Також для забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за Кредитним договором № 014/ZB1A85/3/1 між Банком та [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір поруки № 014/ZB1A85/3/1 від 09 квітня 2012 року. Згідно Протоколу електронного аукціону № UA-EA-2019-12-20-000092-b від 10.02.2020 року Товариство стало переможцем на електронних торгах на електронній площадці «Національна електронна біржа» за номером лоту GL3N015248, склад лоту - право вимоги за Кредитним договором № 014/ZB1A85/3/1. 21.02.2020 року між ПУАТ «ФІДОБАНК» та ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС» було укладено Договір № GL3N015248 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за умовами якого Товариство отримало право вимоги до [PERSON] за Кредитним договором № 014/ZB1A85/3/1 та Іпотечним договором № 014/ZB1A85/3/1. Відповідачі умови Кредитного договору та Іпотечного договору належним чином не виконували, про що неодноразово повідомлялися в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов`язань згідно умов Кредитного договору та договору іпотеки, з попередженням про наміри звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, сума заборгованості за Кредитним договором по тілу кредиту та за нарахованими відсотками складає - 115 961,98 грн. Крім того [PERSON] порушено умови Кредитного договору на підставі чого позивач просить стягнути суму штрафів у розмирі 69 940, 59 грн., а саме: штраф у розмірі 25% від 249 787, 85 грн. - 62 446, 96 грн. та штраф у розмірі 1% від 249 787, 85 грн. - 2497, 87 грн.*3 роки - 7493, 63 грн. У зв`язку з порушенням відповідачами умов Іпотечного договору, необхідно стягнути штраф у розмірі 2% від суми заставної вартості, що складає 11 173, 58 грн. Також, з відповідачів належить стягнути витрати на правовий супровід в розмірі 255 500,00 грн. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити його вимоги. 23.12.2021 року ухвалою Святошинського районного суду міста Києва відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи у порядку загального позовного провадження. 09.02.2022 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Ільницьким О.О. було подано до суду зустрічну позовну заяву до ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС», третя особа [PERSON] про визнання відсутнім права іпотеки. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] є власником спірної квартири [ADDRESS] , яка незаконно вибула з його володіння, на підставі вчинення недійсних правочинів між ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС» та [PERSON] 26.02.2020 року та між приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Чулієвим А.А. і [PERSON] 07.07.2020 року, які оскаржувалися в межах цивільної справи № 759/13238/21 за позовом [PERSON] до ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС», [PERSON] , [PERSON] , ДП «Сетам», приватного виконавця Чулієва А.А. про визнання недійсними електронних торгів, про визнання недійсним протоколу проведення електронних торгів, про визнання недійним акту приватного виконавця про проведення електронних торгів, про витребування квартири [ADDRESS] із незаконного володіння [PERSON] . Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 01.12.2021 року у цивільній справі № 759/13238/21 позовні вимоги задоволенні повністю та спірну квартиру витребувано у власність [PERSON] , рішення набрало законної сили 31.12.2021 року. Зазначеним вище рішення суду встановлено факт неправомірності звернення стягнення ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС» на належну [PERSON] квартиру шляхом її продажу 26.02.2020 року на користь [PERSON] у зв`язку з тим, що ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС» не надсилало на адресу [PERSON] письмову вимогу про дострокове виконання основного зобов`язання, як це передбачено положеннями ст. 35 Закону України «Про іпотеку», а [PERSON] не мав простроченої заборгованості перед ПУАТ «ФІДОБАНК» станом на моменту переуступки прав вимоги за кредитним договором, що відбулося 21.02.2020 року. У відповідності до пункту 6.2 іпотечного договору № 014/ZB1A85/3/1 від 09 квітня 2012 року право іпотеки і відповідно договір припиняє чинність, зокрема у разі припинення основного зобов`язання, забезпеченого цією іпотекою, реалізації предмета іпотеки, аналогічні положення встановлені ст.. 17 Закону України «Про іпотеку». В силу ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Тож зважаючи на той факт, що [PERSON] виконав власні зобов`язання за кредитним договором № 014/ZB1A85/3/1 від 09 квітня 2012 року, що підтверджується квитанцією від 31.03.2020 року про перерахунок [PERSON] на рахунок ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС» заборгованість за кредитним договором, то відповідно іпотечний договір № 014/ZB1A85/3/1 від 09 квітня 2012 року припинив свою дію, як і припинило свою дію право ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС» іпотеки на квартиру [PERSON] . В результаті через бездіяльність ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС» із звернення із заявою до державного реєстратора про припинення іпотеки належної [PERSON] квартири порушуються його права власності, адже останній позбавлений можливості на власний розсуд розпоряджатися власним майном, а також існує загроза повторного незаконного звернення стягнення на квартиру [PERSON] з боку ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС» у позасудовому порядку незважаючи на припинення основного зобов`язання та іпотечного договору, адже для цього формально достатньо надати нотаріусу примірник іпотечного договору та запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень про іпотеку. На підставі вище викладеного, представник відповідача [PERSON] - адвокат Ільницький О.О. у зустрічному позові просить визнати відсутнім у ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС» право іпотеки на двокімнатну квартиру площею 46,8 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , припинивши обтяження речового права на двокімнатну квартиру площею 46,8 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] у вигляді іпотеки, запис про іпотеку № 37373904 від 09.04.2012 року та припинивши обтяження речового права на двокімнатну квартиру площею 46,8 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] у вигляді заборони на нерухоме майно, запис про обтяження № 37373998 від 09.04.2012 року. 07.06.2022 року Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва прийнято зустрічний позов [PERSON] до ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС», третя особа: [PERSON] про визнання відсутнім права іпотеки, зустрічний позов об`єднано в одне провадження з первісним позовом ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. 28 лютого 2023 року Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - [PERSON] та його представник - адвокат Грибова О.О. зазначили, що первісний позов є необґрунтованим, просили задовольнити зустрічний позов з підстав, наведених у ньому. Відповідач за первісним позовом (третя особа за зустрічним позовом) - [PERSON] у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні первісного позову. Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомляв. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини - в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Виклик позивача за первісним позовом у судове засідання було здійснено шляхом надсилання на електронну адресу представника позивача за первісним позовом, яку він самостійно вказав у процесуальних заявах та клопотання по справі, судової повістки про виклик. Таким чином, сторона позивача за первісним позовом належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи, які не з`явились у судове засідання. Суд, вислухавши думку сторін, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач за первісним позовом послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, з урахуванням заперечень сторін та поданих доказів, та на які позивач за зустрічним позовом послався як на підставу його вимог, що викладені у зустрічному позові та підтверджені доданими до нього доказами, які були також досліджені судом, з урахуванням заперечень сторін та поданих доказів, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 09.04.2012 року між ПАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПУАТ «ФІДОБАНК» та відповідачем за первісним позовом [PERSON] було укладено кредитний договір з фізичною особою № 014/ZB1A85/3/1, відповідно до умов якого відповідачу за первісним позовом надано кредитні кошти в розмірі 249 787,85, зі сплатою 23,49 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 08 квітня 2022 року. Згідно п.1.2 кредитного договору, цільове призначення (мета) кредиту для рефінансування кредитної заборгованості перед ПАТ «Ерсте Банк» згідно кредитного договору № С-226 від 21 грудня 2010 року, терміном на 120 (сто двадцять) місяців по програмі кредитування, «Кредит під заставу нерухомості - для позичальників фізичних осіб», забезпеченням виступає двох кімнатна квартира, що знаходиться за адресую: [ADDRESS] , загальною площею 46,8 кв.м., заставною вартістю 558 679 грн.. З метою забезпечення зобов`язань за вказаним договором, 09.04.2012 року між ПАТ «Ерсте Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки, за п.1.1 якого остання, як поручитель, зобов`язується відповідати перед кредитором за невиконання [PERSON] усіх його зобов`язань, що виникли з вищевказаного договору. Згідно п.1.4 договору, відповідальність поручителя і боржника є солідарною. Крім того, 09.04.2012 між ПАТ «Ерсте Банк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір № 014/ZB1A85/3/1, за умовами якого в забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором в іпотеку передано квартиру [ADDRESS] . В подальшому, 21.02.2020 року між ПУАТ «ФІДОБАНК» та позивачем за первісним позовом було укладено договір № GL3N015248 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до якого права вимоги за кредитним договором відповідача за первісним позовом, майнових поручителів та інші права, що виникають з прав вимоги, перейшли до позивача за первісним позовом. Позивач за первісним позовом просить задовольнити його вимоги, посилаючись на те, що відповідачі за первісним позовом свої зобов`язання за кредитним договором не виконали, а тому просить стягнути з них заборгованість за тілом кредиту та нарахованими відсотками в розмірі 115 961,98 грн., штрафи в розмірі 81 114,17 грн., а також витрати на правовий супровід у розмірі 255 500,00 грн. в якості збитків відповідно до ст. 22 ЦК України. Надаючи виниклим між сторонами по справі належну правову оцінку, суд зазначає, що згідно із ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України, за якою зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно із ст. 11 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Щодо ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. У силу ст. 1054 ч. 1, 2 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно із ст. 1055 ч. 1, 2 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ст. 1046 ч.1 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до положень ст. 1049 ч. 1, 3 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вказує ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 530 ч. 1 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. У силу ст. 536 ч.ч.1,2 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно із ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Як наводить ст. 612 ч.1 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до ст. 614 ч.1 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 625 ч. 1, 2 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того, відповідно до вимог ст. 553 ч. 1 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Так, згідно з ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Крім того, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Частиною другою ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про те, що на підставі вищевказаних правочинів змінилась сторона у кредитних зобов`язаннях, а саме змінився первісний кредитор ПАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого було ПУАТ «ФІДОБАНК» на його ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС», яке набуло прав вимоги до відповідачів за первісним позовом в солідарному порядку. Відповідно до наданих позивачем за первісним позовом доказів вбачається, що на момент набуття прав вимоги 21.02.2020 року заборгованість відповідача за кредитним договором становила: за тілом кредиту - 113 818,89 грн., за відсотками - 2143,09 грн., а всього 115 961,98 грн. Проте, з матеріалів справи також вбачається, що відповідач за первісним позовом [PERSON] достроково виконав свої зобов`язання за кредитним договором від 09.04.2012 року за № 014/ZB1A85/3/1, перерахувавши суму заборгованості у розмірі 115 961, 98 грн. на рахунок ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС», про що свідчить копія квитанції від 31.03.2020 року № 0.0.1664271958.1 (а.с.54). Позивачем за первісним позовом було надіслано відповідачу за первісним позовом листа з підтвердженням отримання платежу у сумі 115 961,98 грн.(а.с. 64). У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем за первісним позовом не доведено його вимоги про стягнення з відповідачів за первісним позовом вищевказаної заборгованості. Натомість, наявні докази свідчать про виконання основного зобов`язання за кредитним договором. Що стосується вимог позивача за первісним позовом про стягнення з відповідачів за первісним позовом витрат на судовий супровід у розмірі 255 500,00 грн. на підставі ст.22 ЦК України, то суд зауважує наступне. Згідно із ч.ч.1,2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). На підтвердження своїх вимог в цій частині позивач за первісним позовом надав акт здачі-прийняття виконаних робіт по кредитній справі [PERSON] за договором «Про надання правової допомоги» (сам договір про надання правової допомоги суду не надано). Відповідно до вказаного акту, адвокатом здійснено юридичний супровід, представництво клієнта по кредитній справі [PERSON] .. Перелік наданих юридичних послуг за період з 02.03.2020 року по 01.10.2021 року: аналіз матеріалів кредитної справи - 5 500,00 грн.; збір інформації по кредитній справі та розробка правової стратегії щодо досудового врегулювання (стягнення заборгованості) - 20 000,00 грн.; підготовка (подача) заяв, клопотань звернень та інших (супровідних документів), пов`язаних з веденням кредитної справи в межах досудового врегулювання спору - 30 000,00 грн.; ведення претензійної та позовної роботи в межах кредитної справи та підготовка проектів всіх процесуальних документів, в межах судових справ, що стосується клієнта по кредитній справі - 40 000,00 грн.; супровід справи № 759/5175/20, суддя Горбенко Н.О., що перебуває у провадженні Святошинського районного суду м. Києва - 80 000,00 грн.; супровід справи № 759/5551/20, суддя Кириленко Т.В., що перебуває у провадженні Святошинського районного суду м. Києва - 80 000,00 грн.. Загалом за надання правової допомоги виконано робіт на суму 255 500,00 грн. Відтак, зважаючи на наведене вбачається, що предметом судового розгляду в цій частині є не захист порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача за первісним позовом, а питання про розподіл судових витрат, понесених позивачем за первісним позовом в інших цивільних справі, порядок вирішення яких визначається нормами глави 8 параграфу 8 розділу 1 ЦПК України, а не нормами матеріального права і здійснюється у тій справі, в якій вони понесені, в тому числі, і шляхом ухвалення додаткового рішення. В той же час, виходячи із змісту позовної заяви, позивач за первісним позовом ототожнює розмір майнової шкоди із судовими витратами, зокрема, його витратами, пов`язаними із розглядом цивільних справ № 759/5175/20, № 759/5551/20. Проте такі міркування є помилковими та не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства. Витрати, понесені позивачем за первісним позовом у вищевказаних цивільних справах, є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді відповідної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні. Така позиція відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові цієї палати від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18, зокрема у п.6.19, де зазначено, що процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством. Також такі висновки викладено у п. 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16-ц, пункті 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц, пункті 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18. З урахуванням наведеного, в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку, що позивачем за первісним позовом належним чином не доведено та не обґрунтовано його вимоги, в зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем за первісним позовом, відшкодуванню не підлягають. Щодо зустрічного позову суд зазначає наступне. Так, відповідач за первісним позовом пред`явив зустрічний позов до ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС» (позивача за первісним позовом) з вимогою визнання відсутнім права іпотеки. Судом було встановлено, що 09.04.2012 року між ПАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПУАТ «ФІДОБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір з фізичною особою № 014/ZB1A85/3/1, відповідно до умов якого надано кредитні кошти в розмірі 249 787,85, зі сплатою 23,49 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 08 квітня 2022 року. На забезпечення кредитних зобов`язань було укладено Іпотечний договір № 014/ZB1A85/3/1, посвідчений 09 квітня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнко О.В. Предметом іпотеки, була квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належала позивачу за зустрічним позовом на підставі свідоцтва про спадщину за законом № 1с-70 від 20.01.2003 року, виданого Київською державною нотаріальною конторою № 2. Згідно з п. 5 вказаного іпотечного договору, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнко О.В. та зареєстрований у реєстрі за № 320, за вибором іпотекодержателя застосовується один з наведених способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя (п.п. 5.1; 5.2). При цьому, відповідно до договору іпотеки (п. 5.3 та 5.4) у разі невиконання позичальником умов основного зобов`язання та/або Іпотекодавцем умов цього договору іпотеко держатель може звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити за рахунок його вартості свої вимоги у повному обсязі. Іпотекодержатль має право обирати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно до договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № GL3№О15248 від 21.02.2020 року право вимоги за кредитним договором № 014/ZB1А85/3/1 від 09.04.2012 року перейшло до ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС» за 114 656, 94 гривень. 26.02.2020 року був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири між ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенко О.А. (а.с.71). Згідно рішення Святошинського районного суду міста Києва від 01.12.2021 року у цивільній справі № 759/13238/21 позовні вимоги [PERSON] були задоволенні та спірну квартиру витребувано у власність позивача [PERSON] , дане рішення набрало законної сили 31.12.2021 року (а.с.55-60). За змістом статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Частиною першою ст. 33 Закону України «Про іпотеку», визначено, що у разі невиконання боржником основного зобов`язання іпотекодрежатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього закону У відповідності до частини третьої статті 33 цього ж Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 36 Закону України «Про іпотеку», визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього закону. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (ст.37 Закону). Отже, з наведеного слідує, що вказане вище застереження в іпотечному договорі, а саме в п.п. 5.5.1, прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками, та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. У результаті, рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г. від 09.04.2012 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС» зареєстроване право власності на вказану квартиру. 31 березня 2020 року позивачем за зустрічним позовом було перераховано на рахунок ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС» грошові кошти у розмірі 115 961, 98 грн., що підтверджується дублікатом квитанції від 31.03.2020 року № 0.0.1664271958.1 (а.с. 54). Позивач за зустрічним позовом звернувся до суду з позовом про визнання відсутнім права іпотеки у ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС» у відповідності до п. 6.2. іпотечного договору № 014/ZB1А85/3/1 від 09.04.2012 року. Проте, на думку суду, позивачем за зустрічним позовом обрано не вірний спосіб захисту своїх прав, виходячи з наступного: Так, особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Порушене право чи інтерес особи суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц. Відповідно до вимог статей 2 та 5 ЦПК України, застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Як вже зазначалося вище, у своєму позові позивач просить захистити його право власності на квартиру шляхом визнання відсутнім у відповідача право іпотеки, припинивши обтяження речового права на квартиру. Однак Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" №1952 викладено у новій редакції, відповідно до пунктів 1, 2 та 3 частини 3 якої: «Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Таким чином з 16.01.2020 року було внесено зміни до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і такого способу захисту порушених речових прав як скасування рішення про проведену державну реєстрацію права без вимоги про припинення зміну або визнання речового права, закон не передбачає, тому обраний позивачем спосіб захисту прав суперечить частині третій статті 26 Закону №1952, що на погляд відповідача є підставою для відмови в задоволенні позову. До таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19, від 25 листопада 2020 року у справі № 761/15741/17, від 09 грудня 2020 року у справі № 607/12919/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 755/7423/17,від 18.11.2020 у справі № 154/883/19-ц, від 03.09.2020 у справі № 914/1201/19, від 23.06.2020 у справах № 906/516/19, № 905/633/19, від 30.06.2020 у справі № 922/3130/19, від 14.07.2020 у справі № 910/8387/19, від 16.12.2020 року № 676/58/17, від 25.01.2021 року № 664/220/19. Варто зауважити, що у своїй постанові від 13.07.2022р. у справі №199/8324/19 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Аналогічні висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018р. у справі №183/1617/16, у п. 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц. Отже, замість припинення неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру прав має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення в індикаційного позову. Заявлені позивачем вимоги про визнання відсутнім у відповідача право іпотеки не впливають і не можуть вплинути на права позивача щодо права на предмет іпотеки. Проте позивач не заявляє відповідної позовної вимоги, а одним із основних принципів цивільного судочинства є принцип диспозитивності, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених випадках (ст., ст. 12, 13 ЦПК України). Оскільки позивачем не заявлено належні позовні вимоги, то створюються умови, коли для вирішення одного спору потрібно ініціювати два і більше процесів. Однак рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті і ефективно захищати порушене право чи інтерес. Якщо для реалізації рішення суду потрібно ще раз звертатися до суду й отримувати ще одне рішення - це означає, що обраний спосіб захисту є неефективним. У п. 82 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі №522/1528/15-ц, ВПВС також звертає увагу на важливість дотримання принципу процесуальної економії (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-6, провадження № 12-143гс19; пункт 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження №12-204гс19), відповідно до якого, штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим. За результатами касаційного перегляду справи № 922/2589/19, Верховний Суд, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції, зазначив таке: «судом апеляційної інстанції не враховано законодавчі зміни, внесені Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, до статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", тобто на час ухвалення оскаржуваної постанови, законодавець вже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, а відтак, апеляційний суд помилково зазначив про необхідність застосування позивачем такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права, а значить не спроможний надати особі ефективний захист її прав, у зв`язку з чим справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції». У постанові від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц, провадження № 14- 577цс19, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що обраний позивачем спосіб захисту цивільного права має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (див. постанови від 13 березня 2019 року у справі №331/6927/16-ц, від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц та від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц). Що стосується позовних вимог виключення із Державного реєстру іпотек запису про іпотеку та з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про заборону відчуження вказаної квартири, суд зазначає наступне. Підставою для звернення до суду із даною позовною вимогою позивач вказує, що ним були виконанні зобов`язання за кредитним договором № 014/ZB1А85/3/1 від 09.04.2012 року, то відповідно іпотечний договір № 014/ZB1А85/3/1 від 09.04.2012 року припинив свою дію, як і припинило свою дію право ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС» іпотеки на квартиру. Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України та частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 3 ЗУ «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Іпотечний договір, предметом іпотеки за яким є майнові права на об`єкт незавершеного будівництва, посвідчується нотаріусом на підставі документів, що підтверджують майнові права на цей об`єкт. Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до ч.1 ст. 5 ЗУ «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання ( стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України). Відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. П. 6 оспорюваного іпотечного договору, передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до припинення основного зобов`язання. Дія цього договору також припиняється з інших підстав, передбачених чинним законодавством України, зокрема Законом України «Про іпотеку». Оскільки, наявність квитанції про перерахунок позивачем за зустрічним позовом на рахунок ТОВ «МЕГАІНВЕСТ СЕРВІС» не є припинення іпотеки, а саме обтяжень речового права. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у праві № 361/7543/17 та від 18.09.2018 року у справі №921/107/15-г/16 та у постанові КЦС ВС від 08.12.2021 у справі №751/3510/15-ц. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи дослідженні у судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позивач за зустрічним позовом не надав доказів, які б стали б підставою для задоволення вказаних позовних вимог про припинення встановленої на підставі договору іпотеки № 014/ZB1А85/3/1 від 09.04.2012 року іпотеки нерухомого майна, а саме квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] та виключення із Державного реєстру іпотек запису про іпотеку та з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про заборону відчуження вказаної квартири. Питання судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України та у зв`язку з відмовою у задоволенні первісного та зустрічного позовів вважає за необхідне покласти судові витрати зі сплати судового збору на позивачів за первісним та зустрічним позовами відповідно. Оскільки судом встановлено необґрунтованість первісного та зустрічного позовів, питання дотримання чи спливу позовної давності за поданими сторонами заявами, та поважність причин її пропуску, наведених останніми, судом не перевіряється. На підставі ст.ст.598, 599, 608 ЦК України, ст.ст.1, 17, 23 Закону України «Про іпотеку»,

Outcome: dismissed