Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-03 00:00:00

22 жовтня 2021 року до суду з позовною заявою звернувся [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. В обґрунтування вимог посилався на те, що [INFO] помер його дід - [PERSON] , [INFO] , останнє місце проживання якого було: [ADDRESS] , про що було видано свідоцтво про смерть. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, а саме: будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Як зазначив позивач він, [PERSON] був інвалідом дитинства, на даний момент є інвалідом другої групи, у зв`язку з чим часто проходив і проходить обстеження і лікування. З дідом [PERSON] підтримував добрі та теплі відносини і постійно проживав в одному будинку, так як іншого житла не мав та не має на даний час. У березні 2020 року бабуся [PERSON] потрапила до лікарні з серцевим нападом, в ході ретельного обстеження їй рекомендували термінову операцію на серці. У зв`язку з цим у діда стався сильний напад і він потрапив до лікарні з інсультом. Після виписки дід став прикладатися до чарки. Позивач просив бути сильніше і морально підтримувати бабусю та дідуся. Бабуся відмовилася від операції і вмовила, щоб її виписали. На наступний день після виписки бабусі з лікарні дід вмовив бабусю їхати на дачу і вона з ним погодилася. На дачі бабусі стало дуже погано і вони повернулися додому. Вранці у бабусі почався сильний напад і задуха та дід викликав швидку. Бабуся [PERSON] померла швидка не змогла її врятувати. Всі витрати щодо поховання позивач та його мати взяли на себе. Після похорону дід став збігати на дачу, щоб ніхто його не бачив як він зловживає алкогольними напоями. У травні 2020 року у дідуся трапився сильний серцевий напад. У лікарні з`ясувалося, що у діда інфаркт, короткочасні втрати координації руху, погіршення слуху дійшло майже до глухоти, сильно зник зір. При виписці з лікарні лікар наполегливо йому порекомендував не сідати за кермо. У зв`язку з цими подіями дід став нервовим, дратівливим, а іноді і агресивним, також з`явилися короткі провали в пам`яті та довелося більш ретельно за ним доглядати. Але через місяць він відновив поїздки на дачу. В останні місяці життя діда, як зазначив позивач, він став помічати, що за місцем мешкання почали з`являтися різні незнайомі люди, з якими він міг випадково познайомитися на вулиці, привести до дому, розповідаючи різні історії про відсутність родичів. На неодноразові запитання, хто ці люди, дід не міг надати зрозумілої відповіді, навіть часто не міг назвати їх ім`я, та взагалі, звідки та як вони у нього з`явилися. 15.04.2021 року з роботи позивач відразу поїхав до своєї матері з бабусею, з якими: з мамою [PERSON] і бабусею [PERSON] на Західному кладовищі до бабусі [PERSON] була річниця смерті. Після кладовища позивач поїхав додому хотів дізнатися чому дід не приїхав, адже на дзвінки він не відповідав. Приїхавши додому потрапити не зміг на воротах був поміняний замок. Біля будинку була відсутня машина порахував що дід поїхав знову на дачу. А 19.04.2021 року ввечері мамі подзвонив сусід [PERSON] і повідомив про смерть дідуся і похорони 20.04.2021 року. В морзі тіло не видавали, повідомивши, що все сплачено дружиною померлого. Після похорону дідуся позивач дізнався, що замки змінила [PERSON] , [INFO] , вважаючи себе господинею після смерті діда. Після дуже тривалих дебатів [PERSON] спільно з донькою і зятем, погрожували і не дали потрапити додому. Крім того, в будинку [PERSON] поселили чотирьох сторонніх людей. Як зазначив позивач у своєму позові, за життя дід постійно наголошував, що будинок в якому вони проживали родиною залишиться у спадок онукові - позивачу по справі, аргументуючи це бажанням його та бабусі. 20.08.2021 року [PERSON] звернувся із заявою про прийняття спадщини до майна діда до Приморської державної нотаріальної контори в м. Одесі: місцезнаходження: м.Одеса вулиця Богдана Хмельницького будинок №98, де йому було повідомлено, що спадкова справа зареєстрована за №185Б/2021 від 27.04.2021 року. 18.10.2021 року [PERSON] отримав повідомлення від нотаріуса, яким було повідомлено, що є заповіт, який охоплює все майно спадкодавця діда, та складений не на користь позивача. Нотаріусом мені було повідомлено, про право звернутися до суду щодо недійсності заповіту і запропоновано надати заяву до нотконтори щодо зупинення видачі спадщини за спадковою справою після смерті діда, в зв`язку зі звернення до суду. Як зазначив [PERSON] , його дуже здивувало, що дід склав заповіт на користь сторонньої людини. Впевнений, що розпорядження діда на користь відповідачки є спонтанним, непродуманим актом, що не відповідає заявам діда за життя про те, що [PERSON] , його єдиний онук, успадкує його майно. З урахуванням того, що дід на тлі ряду психоемоційних подій, які відбувалися у його житті почав зловживати алкоголем, до якого згодом в нього з`явився патологічний потяг, що призвело в подальшому до розвитку серцево-судинних порушень, вважає, що через власний психічний та емоційний стан на час укладання заповіту не усвідомлював значення своїх дій, та не міг керувати ними. Крім того, дід проходив курс лікування в лікарнях, був оперований, переніс інсульт, що відобразилось на його нестабільному емоційному стані. Останнім часом дід був замкнутим, в нього часто відмічалися різки зміни настрою, спостерігалась дратівливість, він багато пиячив, мав неохайний вигляд. Також, були випадки, коли він міг плутати час, розповідав історії, які з ним ніколи не траплялися, що визиває сумнів у його психічному стані та потребує проведення аналізу його дій, пов`язаних з укладенням заповіту на сторонню людину, всупереч наявним раніше висловлюванням про залишення спадщини на користь позивача, при тому що, за життя діда вони не припиняли спілкуватися один з одним, у них були добрі та теплі стосунки. Позивач вважає, що хвороба його діда [PERSON] не давала можливості сприймати дійсність і керувати своїми діями, у зв`язку з чим його заповіт від 26 березня 2021 року підлягає визнанню недійним, тому він звернувся із зазначеним позовом до суду. Також просив визнати за ним право власності на будинок, котрий розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . На адресу суду 22 жовтня 2021 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. 09 листопада 2021 р. (л.с.28) провадження по справі відкрито та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Відповідачем 10 червня 2022 року надано відзив на позовну заяву. (л.с. 48-50). Ухвалою суду від 19 грудня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд по суті позову. (а.с. 96,97). Позивач в судове засідання не прибув, про розгляд справи неодноразово повідомлявся належним чином, причин неявки суду не сповістив. Відповідач в судове засідання не прибув, про розгляд справи обізнаний належним чином, представник відповідача-адвокат Блажиєва О. О. надала клопотання про можливість розгляду справи за її відсутності та відсутності відповідача. Позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. (а.с. 95). Щодо неявки сторони позивача в судове засідання суд зазначає наступне. Рівність сторін є одним з невід`ємних елементів поняття справедливого судового розгляду. Вона вимагає, аби кожна сторона бачила, що їй надано розумні можливості представити свій інтерес за умов, які не ставлять її у несприятливе становище, порівняно із супротивником (Ocalan проти Туреччини [ВП], § 140, Foucher проти Франції, § 34; Bulut проти Австрії; Faig Mammadov проти Азербайджану, § 19). Вона вимагає забезпечення справедливої рівноваги між сторонами і застосовується як до цивільних, так і до кримінальних справ. Слухання може бути проведене за відсутності позивача, якщо він відмовився від права бути присутнім на слуханні. Така відмова може бути очевидною або передбачуваною з поведінки, наприклад, коли він або вона намагається ухилитися від судового розгляду (Lena Atanasova проти Болгарії, § 52). Проте будь-яка відмова від гарантій згідно зі статтею 6 повинна виконувати тест «проінформованої та усвідомленої» відмови, як це встановлено у прецедентному праві Суду (Сейдовіч проти Італії [ВП], §§ 86-87)7. Розумний характер тривалості провадження визначається відповідно до обставин справи, що вимагає оцінки в цілому (Boddaert проти Бельгії, § 36). Хоча окремі стадії провадження можуть провадитись з прийнятною тривалістю, проте загальна тривалість процесу може, однак, перевищити «розумний строк» (Добертен проти Франції, § 44). Установивши невідповідність акта законодавства критерію «якість закону» суд, за загальним правилом, повинен тлумачити національне законодавство таким чином, щоб результат цього тлумачення відповідав верховенству права з урахуванням усіх складових цього принципу, зокрема, справедливості та розумності (врахування при вирішенні публічно-правового спору загальних (суспільних) інтересів). Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Викладене свідчить про можливість вирішення справи у відсутності позивача. Вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. Так судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , останнє місце проживання якого було: [ADDRESS] , про що було видано свідоцтво про смерть. (а.с. 57). Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, а саме: будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . 20.08.2021 року [PERSON] звернувся із заявою про прийняття спадщини до майна діда до Приморської державної нотаріальної контори в м. Одесі: місцезнаходження: м.Одеса вулиця Богдана Хмельницького будинок №98, де йому було повідомлено, що спадкова справа зареєстрована за №185Б/2021 від 27.04.2021 року. (а.с. 20). За життя [PERSON] , [INFO] , розпорядився власним майном на випадок своєї смерті, склавши заповіт 26 березня 2021 року, згідно з яким заповів все своє майно відповідачу [PERSON] , [INFO] . (а.с. 52). Правовстановлюючим документом є документ, який посвідчує правовий зв`язок конкретного майнового чи немайнового права з особою його власника та складений у порядку, передбаченому законодавством. У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем. Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України (частина третя статті 1247 ЦК України). Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Доводи позивача, що на його думку волевиявлення діда, [PERSON] , [INFO] , через свою хворобу, через те, що він не усвідомлював своїх дій через зловживання алкогольними напоями, жодними належними та допустимими доказами не доведені. Таким чином, стороною позивача не доведено те, що заповідач [PERSON] підписав заповіт та зазначене не відповідало його волі. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленомустаттею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача». Проте, позивачем не надано ні суду достовірних та допустимих доказів для підтвердження підстави позову, а саме доказів того, що оскаржений заповіт укладений з порушенням вимог ЦПК України, особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними і всупереч її волі. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що всупереч вимог процесуального закону позивачем не представлено суду доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про те, що оскаржений заповіт укладений з порушенням вимог ЦК України особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними і всупереч її волі, суд приходить до висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, в зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed