Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-23 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяка П.Т. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29.09.2016 року, індексний номер: 31621997 від 29.09.2016 року 09:23:13, про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», ЄДРПОУ 20784660; визнання іпотеки на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , за договором іпотеки від 18.01.2006 року, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (Іпотекодержатель), [PERSON] (Іпотекодавець-Позичальник), [PERSON] (Іпотекодавець-Майновий поручитель), [PERSON] (Іпоткодавець-Майновий поручитель), посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тертичною Е.В., що належить відповідно до свідоцтва про право власності № Л00682 , виданого виконкомом Львівської міської ради народних депутатів 14.02.1995 року [PERSON] , [PERSON] такою, що припинена у зв`язку з повним виконанням основного зобов`язання; визнання за [PERSON] права власності на спадкове майно за померлою [INFO] [PERSON] , померлого [INFO] [PERSON] - квартиру [ADDRESS] , житловою площею 29,3 кв.м., загальною площею 51,9 кв.м. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 18.01.2006 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір на суму 10 000 доларів США. Цього ж дня, з метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором між [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] з однієї сторони та ЗАТ КБ «ПриватБанк» з іншої сторони, укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS] , яка належала [PERSON] і [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Всупереч вимогам закону, банк у 2008 році в односторонньому порядку збільшив річну процентну ставку за кредитним договором. [PERSON] виконав взяті на себе зобов`язання до 18.01.2010 року, проте, банк не припинив договір іпотеки та протиправно вимагав від боржника сплати додаткових коштів. В подальшому, банк звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нього і 29.09.2016 року державний реєстратор Тузяк П.Т. зареєстрував право власності на квартиру за банком, хоча на момент вчинення реєстраційних дій діяв Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». [PERSON] та [PERSON] постійно проживали в квартирі [ADDRESS] і така квартира була їхнім єдиним місцем проживання, внаслідок чого банк не мав права звертати на неї стягнення. Майновий поручитель [PERSON] померла [INFO] , а майновий поручитель [PERSON] - [INFO] . Позивач є їхньою дочкою та єдиним спадкоємцем, проте, внаслідок неправомірних дій банку, не має можливості оформити спадкові права. Тому, просить в судовому порядку скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за банком, а з метою ефективного захисту своїх прав - також визнати іпотеку припиненою та визнати за нею право власності на квартиру в порядку спадкування. Відповідач не погодився та подав спростування позовних вимог, долучивши докази його направлення представнику позивача. Вказує, що позивач не надала жодних доказів порушення банком порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, і в такому випадку презюмується, що банк дотримався вимог Закону України «Про іпотеку» в частині направлення відповідної вимоги про усунення порушення та повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання цієї вимоги. Крім того, банк звернув стягнення на предмет іпотеки на підставі відповідного застереження в договорі про позасудовий спосіб звернення стягнення шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки. Шляхом підписання договору із таким застереженням майнові поручителі надали свою згоду на звернення стягнення на предмет іпотеки, а відтак, вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на спірні правовідносини не поширюються. Просить у задоволенні позову відмовити, а також окремо зазначає про пред`явлення позову поза межами строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в позові. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог частини першої статті 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування не надходило. Позовна заява поступила до суду 03.08.2022 року. За відповідним клопотанням представника позивача ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 04.08.2022 року у порядку забезпечення позовних вимог, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , житловою площею 29,3 кв.м., загальною площею 51,9 кв.м., шляхом заборони на проведення дій з реєстрації права власності на нерухоме майно та внесення даних до Державного реєстру прав на нерухоме майно та його обтяжень із зміни власників. В подальшому, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 29.08.2022 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Цією ж ухвалою витребувано у Четвертої Львівської державної нотаріальної контори належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи за померлими [PERSON] та [PERSON] . Крім того, витребувано у приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Тертичної Е.В. копію нотаріальної справи з посвідчення договору іпотеки від 18.01.2006 року, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (Іпотекодержатель), [PERSON] (Іпотекодавець-Позичальник), [PERSON] (Іпотекодавець-Майновий поручитель 1), [PERSON] (Іпотекодавець-Майновий поручитель 2). Крім того, витребувано у державного реєстратора Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяк П.Т. реєстраційну справу реєстрації права власності 29.09.2016 року квартиру [ADDRESS] . Крім того, витребувано у відповідача АТ КБ «ПриватБанк» інформацію щодо сплати [PERSON] грошових коштів 04.01.2022 року та інформацію щодо сплати [PERSON] грошових коштів в розрізі умов підписаного кредитного договору 08.01.2006 року. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Справа слухалась у відкритому судовому засіданні, а сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. За відповідним клопотанням представника відповідача судові засідання проводились в режимі відеоконференції, про що суд постановляв відповідні ухвали. Інтереси сторін представляли адвокати, а відтак, в силу вимог статті 221 ЦПК України суд звільнений від обов`язку з`ясовувати обізнаність учасників справи з їхніми правами і обов`язками та роз`яснювати їх. Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 24.01.2023 року. Справа призначена до судового розгляду по суті. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Представник позивача в судовому засіданні під час виступу з вступним словом позовні вимоги підтримав. Дав пояснення, аналогічні мотивам позову та просить такий задовольнити. Представник відповідача під час виступу із вступним словом проти обґрунтованості позову заперечив з підстав, викладених у письмових спростуваннях і лише в частині вимог, пред`явлених до банку. Просить відмовити у задоволенні позову в цій частині. Треті особи в судове засідання не з`явились, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялися належним чином. Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Тертична Е.В. та представник Четвертої Львівської державної нотаріальної контори подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності. Останній у вирішенні спору покладається на розсуд суду. Третя особа [PERSON] також подав письмові пояснення та заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує. Третя особа державний реєстратор Тузяк П.Т. в судове засідання жодного разу не з`явився, про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи без його участі не подав. Враховуючи обсяг зібраних доказів, яких достатньо для ухвалення законного і обґрунтованого рішення, суд вважає можливим завершити розгляд справи у відсутності осіб які не з`явились. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з огляду на таке. Судом встановлено, що 18.01.2006 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», укладено кредитний договір на суму 10 000 доларів США на строк до 18.01.2010 року та сплатою за користування кредитом 0,92% в місяць (т.1 а.с.210-211). З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором між [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] з однієї сторони та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», з іншої сторони, укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS] (т.1 а.с.207-209). Предмет іпотеки належав [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, що підтверджується копією відповідного свідоцтва про право власності на квартиру від 14.02.1995 року (т.1 а.с.220). Боржник [PERSON] власником квартири не був, а відтак, і не був майновим поручителем. Відповідно до копій свідоцтв про смерть, майновий поручитель [PERSON] померла [INFO] (т.1 а.с.155зв.), а майновий поручитель [PERSON] - 20.06.2020 року (т.1 а.с.168). За матеріалами спадкових справ, заведених після смерті [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.153-175), єдиною спадкоємицею є позивач, яка є їхньою дочкою. В свою чергу, спадковим майном є лише спірна квартира. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.16-17), державним реєстратором Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області на підставі договору іпотеки від 18.01.2006 року, прийнято рішення від 29.09.2016 року індексний номер: 31621997 про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ПАТ КБ «ПриватБанк». Тим самим банк в позасудовому порядку звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нього. Вважаючи, що реєстрація права власності проведена з порушенням чинного законодавства, а також з метою захисту своїх спадкових прав на предмет іпотеки, позивач звернулась до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Таким чином з огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен вирішити питання щодо наявності підстав для дотримання банком порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, а також щодо наявності підстав для захисту спадкових прав позивача в судовому порядку. Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, в тому числі заставою. Згідно зі статтею 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (тут і надалі в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з частиною першою та третьою статті 33 Закону «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. У постанові від 29.09.2020 року у справі № 757/13243/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також потрібно вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином. У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. Недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. Іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання. Отже, презумпція належного повідомлення іпотекодержателя діє не у разі відсутності доказів про протилежне, а у разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. Іншими словами, у спірних правовідносинах при розподілу обов`язків доказування саме іпотекодержатель зобов`язаний довести дотримання ним порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, і лише після цього діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд вважає, що аргументи відповідача щодо дотримання ним порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Так, пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ № 1127 від 25.12.2015 року в редакції, чинній на момент проведення реєстрації права власності за банком, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Разом з тим, згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.16), підставою для державної реєстрації права власності вказано лише договір іпотеки від 18.01.2006 року і ніщо не свідчить про те, що державному реєстратору надавались інші, окрім договору іпотеки, документи, передбачені пунктом 61 згаданого вище Порядку, а саме письмова вимога про виконання основного зобов`язання та документ, який підтверджує факт її отримання іпотекодавцями і спливу тридцятиденного строку. Зрештою, копії письмової вимоги та копії документу, який підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання вимоги, відповідачем не долучено до матеріалів справи, хоча саме він є автором та володільцем таких документів. Вказане спростовує доводи відповідача про надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, що в свою чергу унеможливлювало застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. Крім того, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя за відсутності згоди останнього. Вказаний Закон набрав чинності 07.06.2014 року та втратив чинність 21.04.2021 року. Мораторій діяв протягом цього строку. Підпунктом 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (тут і далі - у редакції, чинній на дату звернення стягнення на іпотечне майно) передбачено, що не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші Закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його положень. Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Велика Палата Верхового Суду у постанові від 20.11.2019 року у справі № 802/1340/18-а виклала правовий висновок про те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку», отже, зазначений договір є одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від наявності згоди іпотекодавця. Звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі) є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог, а тому такий спосіб стягнення підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020р. у справі № 644/3116/18-ц. У справі яка розглядається відповідно до розділу 1 кредитного договору кредит надано в іноземній валюті для ремонту квартири та купівлі автомобіля. Отже, кредит надано на споживчі цілі. Крім того, відповідно до даних паспорта [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.13, 14), останні постійно були зареєстровані в квартирі, яка є предметом іпотеки. Згідно довідки ЛКП № 500, яка видана [PERSON] , його дружина [PERSON] на момент смерті постійно проживала в квартирі, яка є предметом іпотеки. В заяві про відмову від прийняття спадщини (т.1 а.с.154зв.) [PERSON] також вказував про постійне проживання в спірній квартирі. Отже, суд вважає встановленим, що спірна квартира використовувалась як постійне місце проживання. Даних про те, що у власності [PERSON] та [PERSON] перебувало інше нерухоме майно, яке можливо використовувати як місце проживання матеріали справи не містять і стороною відповідача таких доказів також не подано. Загальна площа спірної квартири становить 51,9 кв.м., а відтак, з урахуванням наведених вище висновків та у зв`язку із дією Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на неї не могло бути звернуто стягнення шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем. Таким чином, встановлені судом обставини свідчать про те, що державний реєстратор провів державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки не лише з порушенням процедури позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, але й з порушенням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який встановлював заборону на вчинення таких дій. Вказане в сукупності характеризує рішення державного реєстратора від 29.09.2016 року індексний номер: 31621997, як протиправне і тому, в цій частині суд ухвалює рішення про задоволення позову. При цьому, доводи представника відповідача щодо пропуску строку позовної давності суд визнає безпідставними. Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У статті 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). У справі № 346/3383/21 (постанова від 12.04.2023) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Як уже зазначалось вище, матеріали справи не підтверджують факту надсилання майновим поручителям вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. Крім того, суд також встановив що майновий поручитель [PERSON] проживав у спірній квартирі до моменту смерті - [INFO] . Згідно відповіді ЛКП «Господар» (т.1 а.с.43), ЛМКП «Львівтеплоенерго» (т.1 а.с.44), ПрАТ «Львівобленерго» (т.1 а.с.47), особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг відкриті на ім`я [PERSON] . Зрештою, матеріали справи не містять жодного доказу, що відповідач після набуття права власності на квартиру повідомляв про таку обставину майнових поручителів чи їх спадкоємців. Також, ніщо не свідчить про те, що відповідач вживав заходів для їх виселення. На думку суду, за таких обставин ні у майнового поручителя [PERSON] , ні у позивача як його спадкоємиці, а також спадкоємиці майнового поручителя [PERSON] , не існувало об`єктивної можливості знати про посягання на їхні права. Відтак, суд погоджується з доводами позивача про те, що про порушення своїх прав остання дізналась 09.06.2022 року після формування витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.16) і тому, строк позовної давності для звернення до суду не пропущений. Що ж стосується інших позовних вимог, в їх задоволенні належить відмовити. Так, частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. За змістом цієї норми на особу, до якої перейшло право власності на майно, обтяжене іпотекою, навіть у випадках, коли до її відома не було доведено інформацію про обтяження майна іпотекою, переходять всі права та обов`язки іпотекодавця. Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 14.07.2020 року № 8-р/2020 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» констатував, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже, у разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя, шляхом перенесення всіх прав та обов`язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності. Відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна. Частинами першою, четвертою статті 17 Закону України «Про іпотеку» визначено підстави припинення іпотеки, якими є, зокрема, припинення основного зобов`язання. У справі яка розглядається сторонами основного зобов`язання окрім відповідача, є [PERSON] , який має статус третьої особи, а не позивача і який не заявляв самостійних вимог щодо припинення основного зобов`язання. З огляду на такий суб`єктний склад, суд у цій справі позбавлений можливості вирішувати питання про припинення основного зобов`язання за кредитним договором від 18.01.2006 року, що в свою чергу виключає можливість задоволення позовної вимоги про визнання іпотеки припиненою, оскільки припинення іпотеки безпосередньо залежить від встановлення факту припинення основного зобов`язання. В такому випадку не має правового значення надана відповідачем довідка від 15.03.2023 року (т.2 а.с.136) про відсутність заборгованості за кредитним договором від 18.01.2006 року, оскільки така сформована після того, як банк з метою задоволення власних вимог звернув стягнення на предмет іпотеки на підставі оскаржуваного рішення. Крім того, належить відмовити у задоволенні позовної вимоги про визнання права власності на спірну квартиру в порядку спадкування. Так, частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити з його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. Під час розгляду справи № 227/3750/19 (постанова від 22.09.2021) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. У справі яка розглядається після скасування рішення державного реєстратора про визнання за відповідачем права власності на предмет іпотеки позивач не позбавлена можливості оформити свої спадкові права у нотаріальному порядку, а за наявності на те інших перешкод - звернутись з відповідним позов до суду. Оскільки обраний позивачем спосіб захисту в частині визнання права власності не відповідає характеру порушеного права, в цій частині позовних вимог також належить відмовити. В силу вимог частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до підпункту 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем справляється судовий збір в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» визначено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 1 січня 2022 року становить 2481,0 гривня. Таким чином, з огляду на предмет позову за одну вимогу немайнового характеру підлягав сплаті судовий збір у розмірі 992,40 гривень, що становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позивачем долучено квитанцію про сплату судового збору у розмірі 2977,20 гривень (т.1 а.с.2). Оскільки суд задовольнив лише одну позовну вимогу немайнового характеру, пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача належить стягнути 992,40 гривень судового збору. Крім того, з відповідача на користь позивача також слід стягнути судовий збір у розмірі 496,20 гривень, сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (т.1 а.с.64) і який сплачувався при поданні заяви про забезпечення позову, яка задоволена ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 04.08.2022 року. Позивач у своїй першій заяві по суті справи вказала, що очікує понести інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме витрати на професійну правничу допомогу - 50000,0 гривень. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Всупереч вимогам частини восьмої статті 141 ЦПК України сторона позивача до завершення розгляду справи не надала доказів про розмір витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи. Крім того, не було зроблено відповідної заяви до закінчення судових дебатів і тому, понесені позивачем витрати не підлягають відшкодуванню. Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати пропорційно розміру відхилених позовних вимог відповідач не подавав. Крім того, відповідач не наводив попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він поніс або очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно, суд не вбачає підстав для відшкодування таких витрат.

Outcome: partial