Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-16 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Ракитянська Т.Г. про витребування майна. Під час розгляду справи позивачем подана уточнена позовна заява до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору недійсним, витребування майна, в якій позивачка зазначила, що [INFO] помер її двоюрідний дядько [PERSON] , [INFO] . Після смерті дядька позивачка звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Хамули Н.Г. із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої було заведено спадкову справу №20/2019. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на депозити, нерухоме майно, зокрема, квартиру за адресою: [ADDRESS] . 01.07.2020 нотаріусом позивачці видано свідоцтво про право на спадщину за законом та частину спадкового майна, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру було відмовлено у зв`язку з відсутністю документа, що посвідчує право власності на цю квартиру. При подачі заяви про прийняття спадщини та заведенні спадкової справи нотаріус перевіряла у державному реєстрі інформацію про те, за ким було зареєстровано право власності на квартиру і така інформація була відсутня, тому нотаріусом було надано запит до ТОВ «ЗМБТІ», після чого у реєстрі з`явився запис про відчуження квартири відповідачу. З отриманого від нотаріуса договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] і [PERSON] , частина спірної квартири належала [PERSON] на підставі біржового договору від 14.10.1998 та частина цієї ж квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину від 04 липня 2019, після смерті її померлого чоловіка [PERSON] . Оскільки станом на час передачі повноважень щодо реєстрації нерухомого майна від ТОВ «ЗМБТІ» до державної реєстраційної служби інформація про біржовий договір, укладений між [PERSON] та [PERSON] була відсутня на паперових носіях і не передавалася, відповідно, реєстрації цього договору у ТОВ «ЗМБТІ» не було на цей час і відбулася вона набагато пізніше, а саме у 2019 році та після смерті [PERSON] . [PERSON] за життя свою квартиру нікому не продавав, проживав в ній до часу смерті. Після поховання [PERSON] позивачці стало відомо, що хтось проник в квартиру, викрав документи на квартиру та змінив замки. З цього приводу позивачкою подано заяву про злочин і до ЄРДР було внесено відомості про кримінальне провадження №120190800500001024 від 20.03.2019. Позивачка вважає, що спірна квартира вибула з володіння власника незаконно, шахрайським шляхом, тому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 14.10.1998, зареєстрований товарною біржею «Торг-Інвест» за №Н-2654, зареєстрований ОП «ЗМБТІ» 28 січня 1999 за № 35651 в книзі 204, укладений між [PERSON] та [PERSON] , та витребувати у [PERSON] на її користь квартиру за адресою: [ADDRESS] , стягнути з відповідачів судові витрати. 26.02.2021 представником відповідача [PERSON] - адвокатом Макаренко В.М. надано відзив на позовну заяву, в якому вказано, що в позовній заяві позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири недійсним, однак конкретні підстави визнання оспорюваного правочину недійсним не зазначено, окрім припущень щодо шахрайських дій. Також зазначено, що позивачкою не надано доказів того, що вона була власником спірної квартири, також не надано доказів того, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS] . [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу квартири, право власності продавця було зареєстровано в державному реєстрі у встановленому законодавством порядку, будь-які обґрунтовані підстави сумніватися в правомірності володіння майном продавцем були відсутні. Позивачкою не підтверджено неправомірність володіння відповідача [PERSON] квартирою за адресою: [ADDRESS] , тому просить в задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні позивачка, представник позивачки на задоволенні позову наполягали. Відповідач [PERSON] , його представник у задоволенні позову просили відмовити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, відзиву на позовну заяву не надала. Третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Ракитянська Т.Г. в судове засідання не з`явилась. До суду надала заяву, в якій просила справу розглядати без її участі. Суд, вислухавши сторони по справі, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданим Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. Позивачка [PERSON] подала 15.02.2019 до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Хамули Н.Г. заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , на підставі якої було заведено спадкову справу №20/2019. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14.04.2020 встановлено факт, що має юридичне значення, а саме, що [PERSON] , [INFO] , є двоюрідним дядьком [PERSON] , [INFO] . Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, у зв`язку з чим факт родинних відносин позивачки і спадкодавця [PERSON] не підлягають доказуванню. Згідно повідомлення приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Хамули Н.Г., відповідно до матеріалів спадкової справи, єдиним спадкоємцем померлого [PERSON] є [PERSON] . Таким чином, [PERSON] у встановленому законом порядку, у відповідності до вимог ст.ст. 1268-1271 ЦК України, прийняла спадщину після смерті дядька [PERSON] , який помер [INFO] , і являється єдиним спадкоємцем до майна померлого. Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н.Г. 01.07.2020 [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з грошових вкладів з відсотками та компенсацією. У видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [INFO] [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] , приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н.Г. відмовлено постановою від 01.07.2019 у зв`язку з відсутністю документа, що посвідчує право власності спадкодавця на зазначене спадкове майно. Право власності [PERSON] на зазначену квартиру підтверджується свідоцтвом про право власності, видане органом приватизації. Так, згідно свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 19.10.1995, виданого Ленінською районною адміністрацією, квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , та зареєстрована за ним Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації. З метою надання правовстановлюючого документа на спірну квартиру [PERSON] звернулась до ТОВ «ЗМБТІ», в результаті чого дізналась про те, що право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] . Вважаючи своє право порушеним внаслідок злочинних дій, [PERSON] звернулась до Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області із заявою про вчинення невстановленою особою шахрайських дій щодо майна померлого [PERSON] . За даним фактом було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12021085050000020 за частинами 2, 3 ст.190, ч.3 ст.358 КК України. З метою захисту права власності [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. В ході підготовчого провадження судом отримані письмові докази щодо спірного нерухомого майна, з урахуванням яких позивачка подала заяву про залучення співвідповідачем у справі [PERSON] і збільшення позовних в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 05.07.2019, укладеного між [PERSON] і [PERSON] . Так, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, встановлено, що право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу квартири, серія та номер: 639, виданий 05.07.2019, видавник: [PERSON] приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу. Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Ракитянською Т.Г. надано документи, на підставі яких нею посвідчувався договір купівлі-продажу квартири від 05.07.2019 між [PERSON] і [PERSON] . Згідно договору купівлі-продажу квартири від 05.07.2019, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Ракитянською Т.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 639, [PERSON] продала а [PERSON] купив квартиру за адресою: [ADDRESS] . У даному договорі вказано, що вищезазначена квартира належить [PERSON] : частка квартири на підставі Договору купівлі-продажу, зареєстрованого Запорізькою Товарною Біржею «Торг-Інвест» від 14 жовтня 1998 року за №Н-2654, зареєстрованого Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 28 січня 1999 року, за реєстровим № 35651, в книзі №204; частка квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого П`ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою 04 липня 2019 року за реєстровим № 3-846. Державну реєстрацію права власності на частку вищезазначеного нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено 04 липня 2019 року [PERSON] , державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори Запорізькогоміського нотаріального округу Запорізької області, номер запису про право власності:32245634. При посвідченні договору купівлі-продажу квартири від 05.07.2019, укладеного між [PERSON] і [PERSON] , за запитом нотаріуса була отримана інформація щодо реєстрації за адресою: [ADDRESS] на момент укладення договору [PERSON] . Щодо спірного договору купівлі-продажу від 14.10.1998, зареєстрованого на товарній біржі «Торг-Інвест» за №Н-2654, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , судом встановлено наступні обставини. Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджену наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №121 від 09.06.1998 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.1998 року №399/2839, передбачала підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Тобто, реєстрація в бюро технічної інвентаризації права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, не суперечила законодавству, чинному на час укладення спірного договору. До 2013 року реєстрація права власності на квартири, житлові будинки, нежитлові приміщення та інше нерухоме майно, проводилася Бюро технічної інвентаризації, із видачею про це документів (Витягів) або проставленням відповідних штампів (відміток) на самому документі. В матеріалах інвентаризаційної справи знаходиться копія договору купівлі-продажу від 14.10.1998, згідно якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] . Даний договір зареєстрований Запорізькою Товарною Біржею «Торг-Інвест», реєстраційний номер Н-2654. Відміток ТОВ «ЗМБТІ» про реєстрацію права власності на квартиру документ не містить. З наданих приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Ракитянською Т.Г. документів, на підставі яких нею посвідчувався договір купівлі-продажу квартири від 05.07.2019 між [PERSON] і [PERSON] , встановлено, що на підтвердження права власності на спірну квартиру [PERSON] надала договір купівлі-продажу від 14.10.1998, укладений між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований Запорізькою Товарною Біржею «Торг-Інвест», реєстраційний номер [NUMBER] , з штампом ТОВ «ЗМБТІ» про реєстрацію права власності на квартиру 28.01.1999 в реєстраційній книзі №204 за №35651. Департамент реєстраційних послуг ЗМР на виконання ухвали суду про витребування доказів надав належним чином засвідчену копію сторінки 11 з реєстраційної книги ТОВ «ЗМБТІ» №204, яка містить запис реєстровий номер 35651 від 05.12.1995, згідно якого право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 19.10.1995, виданого Ленінською районною адміністрацією. Оскільки станом на 14.10.1998 [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі, а на момент відчуження квартири, придбаної на підставі спірного договору купівлі-продажу квартири від [INFO] чоловік [PERSON] помер, [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, видане П`ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою 04 липня 2019 року за реєстровим № 3-846, на частку спірної квартири як на частку у спільному майні подружжя, після чого уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу спірної квартири від 05.07.2019, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Ракитянською Т.Г. При вирішенні позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири від 14.10.1998, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований Запорізькою Товарною Біржею «Торг-Інвест», суд виходить з наступного. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувалодо порушення, шляхом застосування певних заходів, спрямованихна відновлення порушеного суб`єктивного права особи. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Судувід 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18),від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). Отже, застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача. У частині першій та другій статті 2 ЦПК України визначено завданням цивільного судочинства справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Оскільки договір купівлі-продажу було укладено у 1998 році, то спір про визнання договору недійсним має вирішуватися на підставі норм, які були чинними в момент його укладення. Згідно ст. 41 ЦК УРСР 1963 року (чинного на час виникнення спірних відносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЦК УРСР 1963 року угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Повинні укладатись у письмовій формі: 1) угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР; 2) угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; 3) інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають (ч.ч. 1, 2 ст. 44 ЦК УРСР 1963 року). Недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі (ч. 1 ст. 45 ЦК УРСР 1963 року). Недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу (ст. 46 ЦК УРСР 1963 року). Згідно ст. 47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. У частині першій статі 48 ЦК УРСР (в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного договору) передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Порядок укладення договору регламентується законом. Зокрема, згідно ст. 153 ЦК УРСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не потребувалась. Якщо згідно з законом або угодою сторін договір повинен бути укладений в письмовій формі, він може бути укладений як шляхом складання одного документа, підписаного сторонами, так і шляхом обміну листами, телеграмами, телефонограмами та ін., підписаними стороною, яка їх надсилає. В передбачених законом випадках договір може бути укладений шляхом прийняття до виконання замовлення (ст. 154 ЦК УРСР 1963 року). Угода купівлі-продажу належить до двосторонніх та оплатних договорів. Істотними умовами такої угоди є предмет договору та його вартість (узгоджена сторонами). Так, відповідно до ст. 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Глава 20 ЦК УРСР 1963 року, яка регулювала відносини купівлі-продажу, передбачала особливості його укладення щодо певного виду майна. Зокрема, згідно ч. 1 ст. 227 ЦК України договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). В п. 4 постанови від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами) Пленум Верховного Суду України зазначив, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 761/38912/16 (провадження № 61-9793св20) вказано, що "статтею 48 ЦК УРСР передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними", чинної на час виникнення спірних правовідносин, за правилами статті 48 ЦК УРСР угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. Стаття 48 ЦК УРСР застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК УРСР)". Для визнання судом договору недійсним на підставі 48 ЦК УРСР необхідно щоб такий договір суперечив вимогам закону в момент його укладення. Тобто підстава недійсності має існувати в момент вчинення, а не згодом. Вимоги позову щодо недійсності договору купівлі-продажу квартири від 14.10.1998 суд визнає обґрунтованими, оскільки в ході судового розгляду справи встановлено, що [PERSON] не підписував договіркупівлі-продажу від 14.10.1998, що підтверджуються письмовими доказами. Так, за заявою [PERSON] про вчинення шахрайських дій щодо успадкованого нею майна Дніпровським ВП ГУНП в Запорізькій області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12021085050000020за частинами 2,3 ст.190, ч.3 ст.358 КК України. Згідно повідомлення органу досудового розслідування від 05.10.2022 №6393/6-2022, наразі вказане кримінальне провадження об`єднане в одне провадження №12020080000000296 за частинами 2,3 ст.190 КК України за фактом шахрайського заволодіння майном мешканців м. Запоріжжя, наразі Слідчим управлінням ГУНП в Запорізькій області досудове слідство у даному кримінальному провадженні триває. В рамках даного кримінального провадження було проведено експертне дослідження оригіналів договору купівлі-продажу від 14.10.1998, зареєстрованого Запорізькою Товарною Біржею «Торг-Інвест», реєстраційний номер Н-2654, який було вилучено слідчим в ході тимчасово доступу до речей і документів у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Ракитянської Т.Г., і договору купівлі-продажу від 14.10.1998, зареєстрованого Запорізькою Товарною Біржею «Торг-Інвест», реєстраційний номер Н-2654, який було вилучено слідчим в ході тимчасово доступу до речей і документів у ТОВ «ЗМБТІ». Доводи позову [PERSON] , що [PERSON] не підписував спірний договір купівлі-продажу своєї квартири, підтверджуються письмовими доказами, а саме, висновками експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи та судової технічної експертизи вказаних документів, які були отримані [PERSON] у встановленому КПК України порядку, і які відповідають критеріям ст.ст. 76-79 ЦПК України, відповідачами не заперечуються і не спростовуються. Так, згідно висновку експертів № 947/948-22 від 09.12.2022 за результатами проведення судової почеркознавчої та судової технічної експертизи документів, підпис, виконаний від імені [PERSON] та розміщений в графі «Продавець» - / [PERSON] /, що міститься на зворотній стороні наданого для дослідження договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 14.10.1998 між [PERSON] , який проживає в [ADDRESS] і [PERSON] , яка проживає в [ADDRESS] , зареєстрованого Запорізькою Товарною Біржею «Торг-Інвест» на виконання біржевого контракту №Н-2654 від 14 жовтня 1998, підписаного від імені Президента Запорізької Товарної Біржі «Торг-Інвест» І.А.Войтоловського, 204/35651 28.01.1999, який було вилучено 04.10.2022 в ході тимчасового доступу до документів у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Ракитянської Тетяни Григорівни, юридична адреса: м. Запоріжжя, проспект Соборний, буд.23, прим.2, виконаний рукописним способом з використанням кулькової ручки, спорядженої пастою синьо-фіолетового кольору без попередньої технічної підготовки та застосування технічних заходів та виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Згідно висновку експертів № 933/934-21 від 17.09.2021 за результатами проведення судової почеркознавчої та судової технічної експертизи документів, а саме договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 14.10.1998, який було вилучено у ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», підпис, виконаний від імені [PERSON] та розміщений в графі «Подписи»: «Продавец» - « [PERSON] », виконаний не [PERSON] . Крім того, згідно висновку експертів № 821/822/823-22 від 25.11.2022 за результатами проведення судової почеркознавчої та судової технічної експертизи документів, а саме оригіналу договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 14 жовтня 1998 року між [PERSON] , який проживає в [ADDRESS] , і [PERSON] , яка проживає в [ADDRESS] , зареєстрованого Запорізькою Товарною Біржею «Торг-Інвест» на виконання біржового контракту №Н-2654 від 14 жовтня 1998, підписаного від імені Президента Запорізької Товарної Біржі «Торг-Інвест» І.А.Войтоловського, 204/35651 28.01.1999, який було вилучено 04.10.2022 в ході тимчасового доступу до документів у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Ракитянської Тетяни Григорівни, підпис, який виконаний від імені [PERSON] , що міститься на зворотній стороні наданого для дослідження договору купівлі-продажу квартири від 14 жовтня 1998 року, виконаний не [PERSON] , а іншою особою; відтиск круглої печатки «Запорізька товарна біржа «Торг-Інвест», розміщений в наданому на експертизу договорі купівлі-продажу квартири від 14 жовтня 1998 року, нанесений рельєфним кліше фарбувальною речовиною фіолетового кольору; відтиск круглої печатки «Запорізька товарна біржа «Торг-Інвест», розміщений в наданому на експертизу договорі купівлі-продажу квартири від 14 жовтня 1998 року, нанесений не круглою печаткою «Запорізька товарна біржа «Торг-Інвест», вільні зразки якої були представлені для порівняльного дослідження. Згідно висновку експертів № 824/825/826-22 від 28.11.2022 за результатами проведення судової почеркознавчої та судової технічної експертизи документів, а саме оригіналу договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 14 жовтня 1998 року між [PERSON] , який проживає в [ADDRESS] , і [PERSON] , яка проживає в [ADDRESS] , зареєстрованого Запорізькою Товарною Біржею «Торг-Інвест» на виконання біржового контракту №Н-2654 від 14 жовтня 1998, підписаного від імені Президента Запорізької Товарної Біржі «Торг-Інвест» І.А.Войтоловського, який було вилучено 13.07.2021 в ході тимчасового доступу до документів у ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», досліджувані підписи, розміщені в даному договорі виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів; підпис, який виконаний від імені [PERSON] , що міститься на зворотній стороні наданого для дослідження договору купівлі-продажу квартири від 14 жовтня 1998 року, виконаний не [PERSON] , а іншою особою; відтиск круглої печатки «Запорізька товарна біржа «Торг-Інвест», розміщений в наданому на експертизу договорі купівлі-продажу квартири від 14 жовтня 1998 року, нанесений рельєфним кліше фарбувальною речовиною фіолетового кольору; відтиск круглої печатки «Запорізька товарна біржа «Торг-Інвест», розміщений в наданому на експертизу договорі купівлі-продажу квартири від 14 жовтня 1998 року, нанесений не круглою печаткою «Запорізька товарна біржа «Торг-Інвест», вільні зразки якої були представлені для порівняльного дослідження. З урахуванням наведених вимог закону та встановлених обставин справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного 14.10.1998 року між [PERSON] і [PERSON] , зареєстрований товарною біржею «Торг-Інвест» за №Н-2654, є обґрунтованими і підлягають задоволенню згідно ст. 48 ЦК УРСР. Щодо вимог позову [PERSON] до [PERSON] про витребування квартири із чужого незаконного володіння. Згідно статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (стаття 330 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким. Вказане узгоджується з висновком викладеним у постанові Великої Палати Верховного суду від 15.05.2019 у справі № 552/7636/14-ц. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частинами 1, 2 ст. 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Згідно з ч. 1,5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Положення ч.ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України визначають, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що спірна квартира вибула із власності спадкодавця [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, який визнаний судом недійсним, а позивачка, прийнявши в установленому законом порядку спадщину, з часу її відкриття набула речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав. Право розпорядження зазначеною квартирою виникає в позивача з часу державної реєстрації його права власності на квартиру (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Оскільки позивачці право власності на спадщину належало з часу смерті спадкодавця [PERSON] на підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України, остання є належним позивачем у вказаній справі та фактичним власником спадкового майна - спірної квартири та не позбавлена можливості отримати свідоцтво про право власності на таке майно після його витребування у відповідача. За таких обставин, суд приходить до висновку, що спірна квартира вибула з володіння власника незаконним шляхом, поза його волею, що є підставою для її витребування позивачкою від добросовісного набувача відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України. У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 752/14877/18 (провадження № 61-15210св21) зазначено, що «у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) вказано, що захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Велика Палата Верховного Суду вважає, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника». Отже, ефективним способом захисту права [PERSON] , як спадкоємця, що прийняла спадщину [PERSON] за законом на належну йому квартиру [ADDRESS] , є позов до [PERSON] як особи, за якою зареєстровано право власності на спірну квартиру, без оспорювання свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого [PERSON] . П`ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою 04.07.2019 за реєстровим № 3-846, та договору купівлі-продажу квартири від 05.07.2019, укладеного між [PERSON] і [PERSON] . Відповідно до висновків, наведених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц, захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем. Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (частина перша статті 388 ЦК України). Із матеріалів справи вбачається, що на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири від 05.07.2019, укладеного між [PERSON] і [PERSON] , спірна квартира не належала [PERSON] , оскільки право власності на неї, та подальша видача свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири як на спільне май подружжя, було зареєстровано за недійсним договором, і як наслідок таке майно не могло бути нею продане. Отже, [PERSON] спірне нерухоме майно придбав за відплатним договором і в цьому випадку майно може бути витребувано у добросовісного набувача, оскільки вибуло із володіння власника за недійсним договором купівлі-продажу, тобто не з його волі. Щодо доводів відповідача, що витребування спірного майна є надмірним тягарем для добросовісного набувача і застосування такого способу захисту прав є втручанням у його право на мирне володіння майном, суд зазначає таке. Перша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Справедливого балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 23 січня 2014 року у справі EAST WEST ALLIA№CE LIMITED v. UKRAI№E, заява № 19336/04). Тобто у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Зважаючи на встановлені в ході судового розгляду обставини, суд доходить висновку про необхідність задоволення вимоги про витребування спірного майна з володіння добросовісного набувача [PERSON] . Такий висновок враховує інтереси позивача як власника спірного нерухомого майна та баланс з правами й інтересами добросовісного набувача, оскільки за обставин, коли [PERSON] втратила майно на підставі недійсного правочину, законні права та інтереси позивачки як власника майна, переважають інтереси добросовісного набувача, який набуває право власності на майно лише у випадку, якщо згідно зі статтею 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього, тому вимоги про витребування спірного нерухомого майна є обґрунтованими. Відтак, суд вважає, що витребування спірного нерухомого майна у добросовісного набувача не порушуватиме принцип пропорційності втручання у його право власності. Позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] суд вважає обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved