Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до відповідачів Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації, [PERSON] про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації і свідоцтва про право власності на житло. В обґрунтування позовних вимог позивачем викладено обставини, що він перебуває на військовій службі і має право як військовослужбовець на забезпечення житловим приміщенням (у тому числі першочергово). Однак, скористатися житловими пільгами він може лише за умови, що ним не було використано право на безоплатну приватизацію житла. Право на безоплатну приватизацію житла він не використовував та не подавав жодної заяви про приватизацію. Однак, в процесі збирання документів на приватизацію дізнався, що він право на приватизацію житла уже використав на підставі заяви його батька [PERSON] від 05.07.2000 про приватизацію квартири [ADDRESS] , який подав вказану заяву без згоди та погодження його та його матері, і відповідно органу опіки та піклування. При цьому, позивач зазначає, що на час приватизації державного житлового фонду, участь у приватизації займаного державного (комунального) житла приймають наймач та члени його сім`ї, тобто всі зареєстровані у цьому житловому приміщенні особи, що проживають у ньому. Відмова від участі у приватизації житла осіб зареєстрованих у житловому приміщенні не передбачалась, крім виключних випадків. Відповідно, згоду на участь у приватизації надавали всі повнолітні члени сім`ї. Мати позивача, яка не брала участі у процесі приватизації квартири у 2000 році, не надавала згоди на приватизацією вказаного житла, також у разі не отримання згоди на приватизацію від його матері, як законного представника, потрібно було отримати згоду органу опіки та піклування, що не було зроблено батьком. Також слід зазначити, що він на момент приватизації проживав та навчався в м. Києві. Отже, дії його батька під час приватизації зазначеної квартири призвели до порушення його прав самостійно реалізувати його право на отримання повноцінного житла. Також у разі визнання недійсною приватизацію та скасування свідоцтва на право власності на вказане житло в частині його майнових інтересів, не призведе до порушення прав на житло інших осіб, які приватизували квартиру за власним волевиявленням та на законних підставах, а також не призведе до порушення інтересів держави в особі органів, на які покладено функцію здійснення приватизації. При цьому, у відповідача будуть усі підстави для приватизації спірного житла без його участі. У зв`язку з недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та визнати недійсним та скасувати розпорядження органу приватизації Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації адміністрації Тернопільської міської ради № 32170 від 10 липня 2000 року про передачу в спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] квартири [ADDRESS] та свідоцтва про право власності на житло, яке видане 10 липня 2000 року Міським бюро технічної інвентаризації стосовно права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Представник Товариство з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації» та відповідач [PERSON] не подали відзиву на позов. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав та мотивів зазначених у позові. Представник Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації у судове засідання не з`явився, однак подав заяву, в якій покладається на думку суду та просить розглядати справу без його участі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, однак подав заяву про визнання позову повністю та не заперечив проти його задоволення, в подальшому просив розглядати справу без його участі. При розгляді справи судом, учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії, зокрема. Ухвалою суду відкрито провадження у справі. Перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов до наступного висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів та застосованих норм права. Судом встановлено\~фактичні обставини\~справи та\~зміст спірних\~правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , 1989 року народження, на час приватизації, тобто липень 2000 року, був малолітній, прописаний, проживав та навчався в місті Києві. Будь-якої згоди на приватизацію, зміни місця прописки, позивач не давав, також такої згоди не було отримано, від матері позивача та органу опіки та піклування. Прописку позивача у квартирі [ADDRESS] , було зроблено відповідачем через сімейні обставини. Вказані обставини визнаються відповідачем [PERSON] і підтвердженні у підготовчому судовому засіданні. Згідно із довідки про склад сім`ї наймача ізольованої квартири та займані ним, №17 від 05.07.2000, видана ТОВ «Житлово-комунальна контора», у квартирі [ADDRESS] , мешкають і мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» - [PERSON] , 1965 року народження, [PERSON] , 1989 року народження. 05 липня 2000 року, [PERSON] подав керівнику органу приватизації Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації, заяву про оформлення передачі в спільну сумісну власність квартири, що займають та передбачити розподіл долі власної між членами сім`ї у такому співвідношенні: [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до розпорядження органу приватизації Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації № 32170 від 10 липня 2000 року, задоволено прохання [PERSON] та передано квартиру [ADDRESS] , в спільну сумісну власність. Згідно із свідоцтва про право власності на житло, яке видане 11 липня 2000 року Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації, квартира [ADDRESS] , дійсно належить за правом спільної сумісної власності [PERSON] та члену його сім`ї [PERSON] . Судом встановлено та підтвердженні відповідачами [PERSON] та Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації, що [PERSON] мав право на приватизацію квартири [ADDRESS] , без участі позивача [PERSON] . При цьому, відповідач [PERSON] після подання заяви від 05.07.2000, не отримував у Тернопільському міському бюро технічної інвентаризації свідоцтва про право власності на житло, яке видане 11 липня 2000 року. Позивач також не отримував свідоцтва про право власності на житло, яке видане 11 липня 2000 року. [PERSON] на даний час перебуває на військовій службі на посаді командира 2 стрілецького батальйону військової частини [NUMBER] Національної гвардії України і зареєстрований та проживає за адресою [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 12745295 від 13.10.2021. Під час оформлення документів для постановки\~на квартирний\~обліку 2022 році позивач дізнався, що використав своє право на приватизацію житла і за ним зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS] . Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 2\~статті 15 Цивільного кодексу України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1\~ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Позивач як на підставі заявлених вимог посилається на те, що слід визнати недійсним та скасувати розпорядження органу приватизації Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації № 32170 від 10 липня 2000 року та свідоцтво про право власності на житло, яке видане 10 липня 2000 року, Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації, оскільки були порушенні його права при приватизації, на яку він не давав згоди. Суд погоджується з такими аргументами позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування. Відповідно до ч. 2\~ст. 3 Конституції України\~права і свободи людини, їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою діяльність, забезпечення прав є головним обов`язком держави. Відповідно до вимог\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Як вбачається з рішення Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянки щодо офіційного тлумачення положення пункту 5\~статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"\~(справа про безоплатну приватизацію житла N 1-38/2010 від 10 червня 2010 року),\~приватизація\~державного житлового фонду не є обов`язком громадян України, а є їх правом, яке повинне реалізовуватися ними на власний розсуд, на умовах, у порядку та спосіб, встановлених законом. Право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутися до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду вказаним органом у строк передбачений чинним законодавством. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 грудня 2013 року у справі N 6-121цс13. Приватизація спірної квартири відбувалася у липні 2000 року, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» №2482-XIIвід 19.06.1992 року (далі Закон № 2482-XII від 19.06.1992 року) та\~наказу Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року №56 «Про затвердження Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян»\~(далі - Наказ № 56; із змінами, внесеними згідно з\~наказом Держжитлокомунгоспу від 05 серпня 1994 року №72; наразі даний\~наказ втратив чинність 16.12.2009). У відповідності до ч. 1\~ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Згідно з пунктом 5 Наказу № 56 передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло. У відповідності до ч. ч. 3, 5 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до частини 5\~статті 8 цього Закону\~оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Отже, виходячи з норм законодавства, яке регламентувало час спірних відносин, приватизацію державного житлового фонду, вбачається, що право особи на безоплатну приватизацію є правом абсолютним, тобто таким, що залежить лише від її волі і не може бути заперечене жодною посадовою чи службовою особою. Тому актом здійснення цього права слід вважати подання заяви про приватизацію. Відповідно, така заява має трактуватися як підстава для набуття права власності на житло. При цьому участь у приватизації займаного державного (комунального) житла приймають наймач та члени його сім`ї, тобто всі зареєстровані у цьому житловому приміщенні особи, що проживають у ньому. Відмова від участі у приватизації житла осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні не передбачалась. Питання згоди малолітніх або неповнолітніх членів сім`ї, які проживали в житлі, яке приватизується, законодавством не визначено. Судом встановлено, що на час приватизації позивач був малолітнім, оскільки досяг 11 років, прописаний, проживав та навчався в місті Києві. Будь-якої згоди на приватизацію, зміни місця прописки, позивач не давав, також такої згоди не було отримано, від матері позивача та органу опіки та піклування і було зроблено, виключно батьком позивача, без згоди матері. Відповідно до\~ст. 13 ЦК УРСР, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, за неповнолітніх, які не досягли п`ятнадцяти років, угоди укладають від їх імені батьки (усиновителі) або опікун. Вони вправі учиняти лише дрібні побутові угоди. Набуття позивачем у спільну сумісну приватну власність квартири [ADDRESS] , в порядку приватизації житла, від імені якого діяв, на той час його батько [PERSON] , без згоди та дозволу матері та органу опіки та піклування, виходить за межі дрібної побутової угоди. \~ \~ \~ \~ Преамбулою\~Закону України\~"Про\~приватизацію державного\~житлового фонду" зазначено, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні збереженні існуючого житла. Проведеною приватизацією квартири [ADDRESS] , вказана мета не досягнута, а навпаки приватизація\~створила перешкоди в здійснені права на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі. Рішення про передачу житла у приватну власність було прийнято не позивачем, без врахування його дійсних інтересів. Відповідно до ч. 1\~ст. 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Чинним законодавством України, зокрема\~ст. 203 ЦК України, визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. При цьому, ч. 2\~ст. 328 ЦК України\~регламентовано, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як вбачається зі\~ст. 393 ЦК України\~правовий акт органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. У відповідності до\~статті 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України. Згідно частини 1\~статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених\~Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Враховуючи те, що приватизація\~житлового фонду не є обов`язком позивача, а правом, волевиявлення позивача не було здійснено під час приватизації квартири і вказаний правочин не відповідає його дійсній волі, і здійснено без його участі, порушує його право на отримання повноцінного житла, як військовослужбовцем, відповідно до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також те, що відповідач [PERSON] має право на приватизацію квартири без участі позивача чи інших осіб, і визнання недійсним та скасування розпорядження та свідоцтва не призведе до порушення прав на житло інших осіб та інтересів держави в особі органів, на які покладено функцію здійснення приватизації, суд дійшов висновку, що слід визнати недійсним та скасувати розпорядження органу приватизації Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації № 32170 від 10 липня 2000 року та свідоцтво про право власності на житло, яке видане 10 липня 2000 року, Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації стосовно права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає. Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1)\~на\~професійну\~правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові\~витрати,\~пов`язані\~з\~розглядом справи,\~покладаються: 1)\~у\~разі\~задоволення позову\~-\~на\~відповідача; 2)\~у\~разі\~відмови в\~позові\~-\~на\~позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин, суд вважає, що з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, а саме, судовий збір в розмірі 1073,60 грн, в рівних частках. На підставі наведеного,

Outcome: approved