Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-10 00:00:00

17.03.2021 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся Заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури (далі прокуратура, прокрор) в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради (далі позивач, ДМР) з позовом до [PERSON] (правонаступник померлого [PERSON] ; далі відповідач-1), [PERSON] (далі відповідач-2), Комунального підприємства «Житлово-комунальна контора» Дніпропетровської обласної ради (далі КП «Житлово-комунальна контора» ДОР, КП «ЖКК» ДОР, відповідач-3), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Дніпропетровська обласна рада (далі ДОР, третя особа), про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, визнання недійсним розпорядження органу приватизації, визнання права комунальної власності та витребування майна, в якому позивач, з урахуванням залучення до участі у справі правонаступника померлого [PERSON] [PERSON] ухвалою суду від 01.08.2022 року, просить суд: - скасувати державну реєстрацію прав, проведену 26.04.2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. (індексний номер рішення 40882577 від 02.05.2018 року, номер запису про право власності 25954847), про державну реєстрацію права комунальної власності Комунального підприємства «Житлово-комунальна контора» Дніпропетровської обласної ради (код ЄДРПОУ 01355550) на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1542779212101); - визнати недійсним та скасувати розпорядження від 19.06.2018 року №П-29, видане Комунальним підприємством «Житлово-комунальна контора» Дніпропетровської обласної ради (код ЄДРПОУ 01355550) про передачу у власність [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) квартири [ADDRESS] ; - визнати право комунальної власності територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради (код ЄДРПОУ 26510514) на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: [ADDRESS] , відомості щодо якого внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №1542779212101; - витребувати від [PERSON] (правонаступник померлого [PERSON] ) на користь територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради (код ЄДРПОУ 26510514) об`єкт нерухомого майна, що розташований у будинку [ADDRESS] , відомості щодо якого внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №1542779212101; - стягнути солідарно з відповідачів на користь Дніпропетровської обласної прокуратури судовий збір у сумі 10218,19 грн. І. Стислий виклад позицій учасників справи. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушенням або загрозою порушення інтересів держави, ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтересів держави». Під час здійснення конституційних повноважень прокуратурою області було встановлено факт безпідставного набуття речових прав на нежитлове приміщення, що розташоване у будинку [ADDRESS] . Прокурором встановлено, що в період з 2018-2019 роки під час триваючого процесу з передачі у комунальну власність територіальної громади міста Дніпра зазначеного житлового будинку на підставі свідоцтв про право власності на житло, виданих Комунальним підприємством «Житлова-комунальна контора» Дніпропетровської обласної ради, зареєстроване право приватної власності на житлові приміщення, що розташовані у будинку. При цьому видачі свідоцтв про право власності передувала реконструкція нежитлових приміщень під житлові, а новоутворені житлові квартири за своїми технічними характеристиками, здебільшого непридатні для постійного проживання. Водночас для реєстрації права приватної власності використовувались свідоцтва про право власності старого зразка (чинного до 2012 року), а реєстрація права комунальної власності, яка передувала видачі свідоцтв була проведена на підставі документів, що мають ознаки підроблення. Тому прокурор, враховуючи, що правовідносини, пов`язані з володінням, використанням та розпорядженням комунальним майном, становлять суспільний інтерес, а набуття речових прав на нього всупереч встановленому законодавством порядку та волі органу місцевого самоврядування, такому інтересу не відповідає, звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, визнання недійсним розпорядження органу приватизації, визнання права комунальної власності та витребування майна. 12.05.2021 року у встановлений судом строк третя особа подала до суду пояснення щодо позову, зазначивши, що КП «Житлово-комунальна контора» ДОР перебуває в управлінні Дніпропетровської обласної ради, яка є органом управління майном вказаного комунального підприємства. Так, ДОР 24.03.2017 року було прийнято рішення №177-8/VII «Про деякі питання управління майном, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області», пунктом 1.10 якого вирішено передати майно, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області, а саме об`єкти нерухомого майна, в тому числі будинок [ADDRESS] . Вказані об`єкти нерухомого майна закріплені на праві господарського відання за КП «Житлово-комунальна контора» ДОР та належать до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра за умови прийняття відповідного рішення ДМР, згідно з чинним законодавством України. Рішенням ДМР від 13.04.2017 року №59/19 було надано згоду на прийняття у комунальну власність територіальної громади міста зазначеного будинку з його передачею на баланс Комунального підприємства «Жилсервіс-15» ДМР». На виконання вказаних рішень 13.04.2019 року було підписано Акт приймання-передачі майна із спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області до комунальної власності територіальної громади міста, а саме: нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] . При цьому на виконання вищевказаних рішень про надання дозволу на переведення нежитлового приміщення в житлове, на реконструкцію нежитлового приміщення під квартиру [ADDRESS] не надавалось. Відповідно до чинного законодавства приватизація житлового фонду не належить до повноважень ДОР і у обласної ради відсутній орган приватизації. Також третя особа зазначила, що 07.12.2018 року обласною радою було прийнято рішення №428-15/VII «Питання діяльності окремих обласних комунальних підприємств та закладів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області», пунктом 5 якого вирішено припинити шляхом ліквідації комунальне підприємство КП «Житлово-комунальна контора» ДОР, яке перебуває у стані припинення. 24.05.2021 року позивач подав письмові пояснення по суті спору, в яких просить суд задовольнити позов. За поясненнями представника позивача, прокуратура звернулась до суду з позовом в інтересах територіальної громади в особі ДМР. Прокурор обґрунтував наявність інтересу держави у незаконному позбавленні права власності на нерухоме майно, що належить до комунальної власності, завдає значної шкоди територіальній громаді, підриває матеріальну основу місцевого самоврядування, порушує інтереси держави, унеможливлює виконання гарантованих ст. 47 Конституції України житлових прав громадян, які потребують соціального захисту. Отже, територіальна громада м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради не вчиняла дій щодо усунення перешкод у користуванні комунальним майном, витребування із чужого незаконного володіння об`єктів нерухомого майна, було порушено інтереси держави та територіальної громади, що полягає у незаконному позбавленні права власності на нерухоме майно, що належить до комунальної власності, завдає значної шкоди територіальній громаді, підриває матеріальну основу місцевого самоврядування, порушує інтереси держави. Тому представник відповідача-2 просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 07.06.2021 року відзив на позовну заяву надійшов від представника відповідача-2 [PERSON] адвоката Пашніної А.В., яка заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила суд залишити позовну заяву без задоволення. Оскільки, на думку представника відповідача-2, звернення прокуратури до суду є передчасним, прокурор не надав можливість ДМР самостійно звернутися до суду чи спростувати підстави представництва. Тому ДМР є неналежним позивачем, бо ДМР не є та не була володіючим власником майна на момент обставин, на які посилається позивач у позові. Житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , у 2017 році так і не був переданий з балансу КП «ЖКК» ДОР на баланс КП «Жилсервіс-15» ДМР за відповідним актом приймання-передачі. Передача вказаного житлового будинку на баланс КП «Жилсервіс-15»ДМР була здійснена лише 30.04.2019 року, відповідно до акту приймання-передачі від 30.04.2019 року. Таким чином, за період з 2009 року по 30.04.2019 року житловий будинок перебував у господарському віданні КП «Житлово-комунальна контора» ДОР на підставі розпорядження голови Дніпропетровської обласної ради від 13.07.2009 року №119-р. За період з 2009 року по 30.04.2019 року, коли майно перебувало у господарському віданні КП «Житлово-комунальна контора» ДОР були здійснені такі дії щодо спірного майна: 26.04.2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. на підставі заяви директора КП «Житлово-комунальна контора» ДОР Залогіна І.В. та поданих документів було зареєстроване за КП «Житлово-комунальна контора» ДОР право комунальної власності на квартиру [ADDRESS] ; 25.06.2018 року на підставі свідоцтва про право власності від 19.06.2018 року, згідно з розпорядженням №П-29 від 19.06.2018 року КП «Житлово-комунальна контора» ДОР про передачу у власність наймачу [PERSON] квартири [ADDRESS] , приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дажук М.В. було зареєстроване право приватної власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; за договором купівлі-продажу від 11.09.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. квартира [ADDRESS] , була відчужена відповідачем-2 на користь [PERSON] (правонаступник [PERSON] ) на праві приватної власності. Отже, [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири. Також представник відповідача-2 пояснив, що позивачем не наведено конкретних положень з посиланням на нормативно-правові акти, відповідно до яких ДОР в обов`язковому порядку повинна надавати дозвіл на проведення реконструкції нежитлових приміщень. 15.06.2021 року представник відповідача-3 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні. За твердженнями представника відповідача-3, набуття права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра на комунальну власність, що перебувала у господарському віданні КП «ЖКК» ДОР, зокрема, на комунальну власність у житловому будинку по [ADDRESS] , відбулось 30.04.2019 року в день підписання відповідного акта приймання-передачі, що міститься в матеріалах справи. Вказаним актом приймання-передачі від 30.04.2019 року відбулась передача тільки тих об`єктів комунальної власності, що перебували у господарському віданні КП «ЖКК» ДОР. Одночасно станом на 30.04.2019 року квартира [ADDRESS] , у комунальній власності та господарському віданні не перебувала. А тому вказана квартира не входить до переліку об`єктів комунальної власності, що були передані за актом приймання-передачі від 30.04.2019 року. При цьому прокурор не надав суду доказів того, що ДМР набула право комунальної власності на квартиру [ADDRESS] , до того часу, коли на вказану квартиру було видано та оформлено право власності на громадянку [PERSON] . Таким чином, представник відповідача-3 констатує, що спірна квартира до 19.06.2018 року перебувала у господарському віданні КП «ЖКК» ДОР, а з 19.06.2018 року належала на праві приватної власності [PERSON] . У подальшому [PERSON] розпорядилась квартирою на власний розсуд як її власник. Тому представник відповідача-3 просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 24.06.2021 року прокуратура подала до суду відповіді на відзиви відповідача-2 та відповідача-3, в яких однаково зазначила, що прокурор не погоджується з доводами, викладеними у відзивах на позов, бо такі не спростовують підстави, викладені у позові. Так, за поясненнями прокурора з-поміж іншого, відповідно до листа від 11.01.2021 року №3/12-73 за запитом обласної прокуратури, Департаментом житлового господарства ДМР не приймалось рішення про розподіл житлового фонду за адресою: [ADDRESS] , та її передачі у приватну власність. Нерухоме майно вибуло з комунальної власності у 2018 році, а також ДМР протягом майже 3 місяців з часу першого повідомлення прокурором про безпідставне вибуття з комунальної власності об`єктів нерухомого майна, ДМР не вжито заходів до усунення порушень, а тому прокурор прийняв рішення звернутися до суду з позовом. Крім того, прокурор зазначив, що внаслідок безпідставного проведення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] , подальшої передачі її у приватну власність порушуються права та законні інтереси територіальної громади м. Дніпра в особі ДМР, яка позбавлена можливості у повній мірі реалізувати власні управлінські рішення, що узгоджуються з рішеннями попереднього власника в особі ДОР, внаслідок наявності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] . При цьому прокурор, посилаючись на судову практику ВС, вказав, що віндикаційний позов є забезпеченням введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Тому прокурор просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 30.01.2023 року представник відповідача-1 [PERSON] (правонаступник померлого [PERSON] ) адвокат Цветкова О.О. подала до суду відзив на позов, в якому зазначила, що відповідач-1 заперечує проти задоволення позовних вимог та просить суд відмовити у їх задоволенні. Так, за твердженнями представника відповідача-1, на момент укладення договору купівлі-продажу спірної квартири між [PERSON] та продавцем [PERSON] на суму 227212,90 грн квартира не перебувала ні під арештом, ні під забороною відчуження. Тому [PERSON] є добросовісним покупцем спірної квартири, а позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що на час продажу спірної квартири саме ДМР була її власником. Тому представник відповідача-1 просить суд відмовити у задоволенні позову. 15.02.2023 року прокурор подав до суду відповідь на відзив відповідача-1, в якому зазначив, що на його думку, представник відповідача-1 у відзиві на позов надав лише власні тлумачення правових норм, що не спростовують доводів прокурора, викладених у позові. За поясненнями прокурора, відповідно до прийнятих ДОР та ДМР рішень (від 13.04.2017 року та від 24.03.2017 року), належним власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , невід`ємною частиною якого є нежитлові приміщення на цокольному поверсі житлового будинку, є територіальна громада м. Дніпра в особі ДМР, яка має право звертатися до суду з позовом про витребування майна в порядку ст. 388 ЦК України. Під час судового засідання прокурор та позивач підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили суд їх задовольнити, підстави звернення до суду з позовом пояснили суду таким чином, як про це вказано у заявах по суті спору. Також вони наголосили на тому, що відповідно до положень ст. 388 ЦК України спірне майно підлягає витребуванню у неналежного власника. Прокурор у судовому засіданні додатково пояснила, що КП «Житлово-комунальна контора» ДОР без згоди власника майна, тобто ДМР, надало майно на приватизацію та згодом відчужило його. Тобто власник майна не надав згоди на розпорядження майном. Водночас спір стосується нежитлового приміщення, яке згодом було перетворено та його статус був змінений на житлове приміщення квартиру, проте без згоди власника. Представник позивача з-поміж іншого посилалась на судову практику ВС. Представник відповідача-1 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила суд відмовити у їх задоволенні, підстави своїх заперечень пояснила суду таким чином, як про це зазначено у заяві по суті спору. Також представник відповідача-1 пояснила, що спірне майно під час підписання акту прийому-передачі не перебувало у комунальній власності. На підставі розпорядження було видане свідоцтво про право власності на майно. При цьому відповідач-1 придбав у [PERSON] спірне майно за договором купівлі-продажу та процедура державної реєстрації права власності була дотримана сторонами договору. Представник відповідача-1 вважає, що на момент купівлі квартири вона перебувала на праві господарського відання ДМР, та відповідно до вимог ст. 388 ЦК України відповідач-1 є добросовісним набувачем майна. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 19.04.2021 року було відкрито провадження в цивільній справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 16.07.2021 року було частково задоволено заяву Заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури про забезпечення позову в цивільній справі та заборонено [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які дії щодо відчуження, у тому числі шляхом укладення договору купівлі-продажу, дарування, міни, іпотеки, передачі в оренду, поділу об`єкту тощо, вчиняти будь-які дії, що пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно об`єкт нерухомого майна, що розташований у будинку [ADDRESS] , відомості щодо якого внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №1542779212101, а у задоволенні іншої частини вимог заяви відмовлено. Ухвалою суду від 04.11.2021 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача-3 про залишення без розгляду позовної заяви в цивільній справі. Ухвалою суду від 04.11.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Ухвалою суду від 24.03.2022 року було задоволено клопотання представника заявника (заінтересованої особи) про зупинення провадження в цивільній справі та зупинено провадження в цивільній справі до залучення для участі у справі правонаступника відповідача: [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Ухвалою суду від 01.08.2022 року було поновлено провадження в цивільній справі та залучено до участі у справі правонаступника відповідача, померлого [INFO] [PERSON] [PERSON] , продовжено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначене судове засідання. У чергове судове засідання, призначене на 11.04.2023 року, з`явились прокурор, представник позивача та представник відповідача-1. Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, належним чином були повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. Третя особа 12.05.2021 року подала до суду письмову заяву про розгляд справи за відсутності її представника та просила суд урахувати пояснення третьої особи щодо позову та наявні в матеріалах справи документи. Відповідач-2 та відповідач-3, їх представники не повідомили суду причини неприбуття у судове засідання. Суд, заслухавши думки учасників справи, які з`явились у судове засідання, на підставі положень ст. ст. 128, 211, 223 ЦПК України розглянув справу за відсутності інших учасників справи. Під час судового розгляду справи суд заслухав усні пояснення учасників справи по суті спору, дослідив письмові докази, що містяться в матеріалах справи, оголосив судові дебати та заслухав заключні слова учасників справи. 11.04.2023 року у судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено, що відповідно до витягу з рішення ДОР від 24.03.2017 року «Про деякі питання управління майном, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області», ДОР вирішила передати майно, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області: об`єкти нерухомого майна, згідно з додатком 3, в тому числі житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що закріплені на праві господарського відання за комунальним підприємством «Житлово-комунальна контора» ДОР», до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра за умови прийняття відповідного рішення Дніпровською міською радою, згідно з чинним законодавством України. Відповідно до рішення ДМР від 13.04.2017 року №59/19 «Про надання згоди на прийняття у комунальну власність територіальної громади міста житлових будинків», міська рада вирішила надати згоду на прийняття у комунальну власність територіальної громади міста житлових будинків на баланс КП «Жилсервіс-15» ДМР», в тому числі житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до наказу №28 КП «ЖКК» ДОР від 30.06.2017 року «Про утворення комісії з питань передачі житлових будинків з балансу КП «ЖКК» ДОР на баланс КП «Жилсервіс-15» ДМР», у зв`язку із передачею житлових будинків, що знаходяться на балансі КП «ЖКК» ДОР на баланс КП «Жилсервіс-15» ДМР», на виконання п. 1.10 рішення ДОР №177-8/VII від 24.03.2017 року та рішення ДМР №59/19 від 13.04.2017 року, було наказано, зокрема, створити комісію з питань передачі житлових будинків, що знаходяться на балансі КП «ЖКК» ДОР на баланс КП «Жисервіс-15» ДМР», підготувати акти приймання-передачі житлових будинків з балансу КП «ЖКК» ДОР на баланс КП «Жилсервіс-15» ДМР». 30.04.2019 року головою ДМР та головою ДОР було затверджено акт приймання-передачі майна зі спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області до комунальної власності територіальної громади міста. Відповідно до рішення ДМР від 20.05.2020 року №59/57 «Про передачу з балансу комунальних підприємств житлових будинків та житлових приміщень на баланс КП «Жилсервіс-5» ДМР», міська рада вирішила передати з балансу КП «Жилсервіс-2» ДМР», КП «Жилсервіс-15» ДМР» та КП «Житлове господарство Самарського району» ДМР», житлові будинки та житлові приміщення згідно з переліком (додатки 1, 2, 3) на баланс КП «Жилсервіс-5» ДМР» та внести відповідні зміни в бухгалтерський облік підприємств. Відповідно до рішення ДМР від 21.10.2020 року №68/62 «Про внесення змін до рішення міської ради від 20.05.2020 року №59/57 «Про передачу з балансу комунальних підприємств житлових будинків та житлових приміщень на баланс КП «Жилсервіс-5», міська рада вирішила, зокрема, викласти у новій редакції додаток 2. Так, відповідно до додатку 2 до рішення ДМР від 20.05.2020 року №59/57 у редакції рішення від 21.10.2020 року №68/62, до переліку житлових будинків та житлових приміщень, що передаються з балансу КП «Жилсервіс-15» ДМР» на баланс КП «Жилсервіс-5» ДМР» віднесено і житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . За відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.02.2021 року та від 13.07.2021 року щодо реєстраційного номера об`єкта нерухомого майна: 1542779212101, а саме: квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] : 26.04.2018 року державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. було зареєстроване комунальне право власності за Комунальним підприємством «Житлово-комунальна контора» ДОР; підстави для державної реєстрації права власності: рішення виконавчого комітету ДМР №1549 від 19.06.2003 року, видавник: міський голова Куліченко І.І., розпорядження голови обласної ради №119-р від 13.07.2009 року, видавник: голова обласної ради Вілкул В., декларація про готовність об`єкта до експлуатації ДП№143143040078 від 23.10.2014 року, видавник Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області; 25.06.2018 року державним реєстратором було зареєстроване припинення права комунальної власності за Комунальним підприємством «Житлово-комунальна контора» ДОР. При цьому 25.06.2018 року державний реєстратор приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дажук М.В. на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19.06.2018 року, видавник КП «Житлово-комунальна контора» ДОР, здійснив державну реєстрацію приватного права власності за [PERSON] , яке було припинене 11.09.2020 року. Так, 11.09.2020 року держаним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. було зареєстроване приватне право власності, розмір частки: 1/1, за власником громадянином України [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1542779212101. За відомостями з декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 23.10.2014 року, об`єкт: «Реконструкція нежитлового приміщення №82 (поз. 4, 5) під квартиру [ADDRESS] », дозвільний документ: декларація про початок виконання будівельних робіт, зареєстрована Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області від 24.09.2014 року ДП№083142595174, загальна площа будівлі: 52,6 кв.м. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 19.06.2018 року, виданого КП «Житлово-комунальна контора» ДОР на підставі розпорядження органу приватизації від 19.06.2018 року №П-29, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , дійсно належить на праві приватної власності [PERSON] . Це також підтверджується копіями розпорядження органу приватизації від 19.06.2018 року №П-29, технічним паспортом на квартиру від 21.06.2018 року. Відповідно до акта ФОП [PERSON] від 21.06.2018 року, загальна площа квартири за адресою: [ADDRESS] , складає 50,5 кв.м, житлова площа 39,4 кв.м. 11.09.2020 року [PERSON] , [INFO] , (продавець) та [PERSON] , [INFO] , (покупець) уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого продавець передає у власність, а покупець приймає у власність квартиру [ADDRESS] , і сплачує за нього ціну, визначену договором, яка складає 227212,90 грн без ПДВ. Договір є нотаріально посвідченим та зареєстрованим в реєстрі за №1015. Відповідно до листа Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області від 30.10.2020 року «Про розгляд листа» на адресу прокурора, за даними реєстру відсутні відомості щодо реєстрації Інспекцією архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області або Департаментом, в тому числі декларації про готовність об`єкта до експлуатації №ДП143140400078 від 23.10.2014 року та декларації про початок виконання будівельних робіт №ДП083142595174 від 24.09.2014 року по об`єкту «Реконструкція нежитлового приміщення №82 (поз. 4, 5) під квартиру [ADDRESS] ». Відповідно до листа КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» ДМР на адресу прокурора від 12.02.2021 року №1423, станом на 31.12.2012 року згідно з наявною технічною документацією на житловий будинок [ADDRESS] , зокрема квартира [ADDRESS] , є складовою частиною нежитлових приміщень, які розташовані на цокольному поверсі житлового будинку літ. А-5 по [ADDRESS] ; визначити, які саме за номером, позицією та призначенням приміщення є складовими частинами, в тому числі квартири [ADDRESS] , неможливо, бо простежується проведення перепланування цих приміщень. На підтвердження факту звернення до позивача з листами та повідомленням про порушення інтересів держави з метою звернення до суду за захистом інтересів держави, прокурор в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», а також на адресу ДОР, надав суду копії листів від 24.12.2020 року №15/4-197 вих-20, №15/4-198 вих-20, №15/4-200 вих-20, від 03.03.2021 року №15/4-177 вих-21, та листа від 12.11.2020 року за №15/4-112 вих-20. При цьому 15.03.2021 року Дніпропетровська обласна прокуратура листом за №15/4-204 вих-21, повідомила Дніпровську міську раду про звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради про скасування державної реєстрації прав, визнання недійсним та скасування розпорядження про приватизацію, визнання права комунальної власності та витребування на користь Дніпровської міської ради об`єкта нерухомого майна, відомості про який внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за номером: 1542779212101. Відповідно до витягу із рішення ДОР «Питання діяльності окремих обласних комунальних підприємств та закладів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області» від 07.12.2018 року, обласна рада вирішила припинити шляхом ліквідації КП «ЖКК» ДОР», що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області, створити комісію з припинення КП «ЖКК» ДОР». [INFO] помер [PERSON] , [INFO] . Це підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть №29 від 24.01.2022 року. Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 16.06.2022 року №09225710, 16.06.2022 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шульдіною Т.В. була зареєстрована спадкова справа номер у спадковому реєстрі: 69364012, номер у нотаріуса: 47/2022, спадкодавець: [PERSON] , [INFO] , дата смерті: [INFO] . Відповідно до довідки приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шульдіної Т.В. від 12.07.2022 року №118/02-14, померлий [PERSON] проживав за адресою: [ADDRESS] . Єдиним спадкоємцем, який станом на 12.07.2022 року прийняв спадщину, є рідний брат [PERSON] [PERSON] , [INFO] . Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, визнання недійсним розпорядження органу приватизації, визнання права комунальної власності та витребування майна. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до частин 3, 4, 5 ст. 56 ЦПК України, у визначених законом випадках\~ прокурор\~звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду\~ прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених\~статтею 185цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою\~ прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду\~ прокурор\~зазначає про це в позовній заяві і в такому разі\~ прокурор\~набуває статусу позивача. Відповідно до положень ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», від 14 жовтня 2014 року №1697-VII, представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 26.05.2020 року, справа №912/2385/18, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частин 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 136 Господарського кодексу України (далі ГК України, ГК), право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб`єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника. Відповідно до частин 2-5 ст. 145 ГК України, зміна правового режиму майна суб`єкта господарювання здійснюється за рішенням власника (власників) майна у спосіб, передбачений цим Кодексом та прийнятими відповідно до нього іншими законами, крім випадків, якщо така зміна забороняється законом. Правовий режим майна суб`єкта господарювання, заснованого на державній ( комунальній) власності, може бути змінений шляхом приватизації майна державного ( комунального) підприємства відповідно до закону. Правовий режим майна суб`єкта господарювання, заснованого на державній ( комунальній) власності, може бути змінений шляхом здачі цілісного майнового комплексу підприємства або майнового комплексу його структурного підрозділу в оренду. Статтею 330 ЦК України\~визначено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~ст. 388 цього Кодексу\~майно не може бути витребуване у нього. Згідно з положеннями ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно\~із положеннями ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14- 208цс18), можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна\~відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі\~№6-2407цс15). Особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. (Такі висновки наведені у пунктах 62-67 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц). Заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа (пункт 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року, справа №199/8324/19). Також відповідно до положень п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», власник має право витребувати майно з незаконного володіння набувача, якщо це майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, враховуючи ст. ст. 387, 388 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Статтею 327 ЦК України\~встановлено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~від 21.05.1997 року №280/97-ВР (в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на засадах їх підпорядкованості, підзвітності та підконтрольності органам місцевого самоврядування. Згідно з частинами 1, 2, 5, 6, 8\~ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Доцільність, порядок та умови відчуження об`єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Доходи від відчуження об`єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Відповідно до пункту 40 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127 (далі Порядок №1127, в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених\~статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~та цим Порядком. Пунктом 41 Порядку №1127 передбачено, що для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (крім випадків державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 5 серпня 1992 року); 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси (крім випадків надання відомостей про кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташований індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинки); 4) письмова заява співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що перебуває у спільній частковій власності); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності). Порядком визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені. Отже, з урахуванням порядку державної реєстрації прав та кола повноважень державного реєстратора, у ході проведення державної реєстрації прав, останній приймає рішення про державну реєстрацію лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та у разі їх відповідності вимогам законодавства. Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року №2482-XII (в чинній редакції), приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Частинами 1, 9 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~встановлено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування згідно з вимогами цього\~Закону. Згідно з частинами 1-3\~ст. 4-1 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» від 3 березня 1998 року №147/98-ВР (в чинній редакції), передача об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури здійснюється у порядку, встановленому цим Законом, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Ініціатива щодо передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність може виходити відповідно від органів, визначених статтею цього Закону, підприємств, на балансі яких перебувають ці об`єкти, а також господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації). Рішення щодо передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність приймаються органами, уповноваженими управляти державним майном, самоврядними організаціями за згодою відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, а у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст за згодою районних або обласних рад. Згідно з частинами 1, 5, 6\~ст. 7 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», з державної у комунальну власність передаються безоплатно, зокрема, житлові будинки та гуртожитки. Передача оформляється актом приймання-передачі, який підписується головою і членами комісії. Форма акта приймання-передачі затверджується Кабінетом Міністрів України. Право власності на об`єкт передачі виникає з дати підписання акта приймання-передачі, а у випадках, передбачених законом, - з дня державної реєстрації такого права. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-IV (в чинній редакції), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до положень ст. 1, ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування», право комунальної власності право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Відповідно до ч. 5\~ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Статтею 24 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяження. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Відповідно до положень ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до\~положень ст. 15 ЦК України,\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна сторона має право звернутися до суду за захистом свого порушеного майнового права, обравши спосіб захисту, передбачений ч. 2\~ст. 16 ЦК України\~або іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з ч. 2\~ст. 16 ЦК України,\~способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Відповідно до\~положень ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. За правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 19.01.2022 року, справа №924/316/21, від 10.11.2021 року, справа\~№910/8060/19, наведена норма Цивільного кодексу України визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов,\~суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Порушеним суб`єктивне право вважається, якщо воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Також Верховний Суд у постанові від 13.01.2022 по справі\~№921/591/20\~зауважив, що додатково, в контексті обраного способу захисту, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача у цих правовідносинах, позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (пункт 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі\~№916/1415/19). Ефективним вважається такий спосіб захисту, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) відшкодування шкоди, заподіяної порушенням права; обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №826/14016/16, від 11 лютого 2019 року у справі № 2а-204/12, від 15 липня 2019 року у справі № 420/5625/18, від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18). Так, у цивільній справі, що розглядається, позивач обрав спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, визнання недійсним розпорядження органу приватизації, визнання права комунальної власності та витребування майна. Відповідно до положень ст. 391\~ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до положень ст. 41\~Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно з ч. 1 ст. 21\~ЦК України,\~суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ч. 1 ст. 393\~ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Відповідно до положень частин 1, 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому\~підпунктом "а"\~пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому\~підпунктом "а"\~пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому\~підпунктом "а"\~пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав. У ході судового розгляду справи судом було встановлено, що відповідачем-3 було порушено порядок зміни правового режиму спірного майна, бо без згоди власника майна, тобто ДМР, воно було передано шляхом приватизації з комунальної власності у приватну власність відповідачу-2. Оскільки спірне майно було ввірене відповідачу-3 на праві господарського відання, що передбачає обмежені права суб`єкта господарювання щодо розпорядження майном, з урахуванням наявності згоди власника майна щодо окремих видів майна у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Хоча вказаною вище нормою Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (ч. 1 ст. 17 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні») передбачено, що відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на засадах їх підпорядкованості, підзвітності та підконтрольності органам місцевого самоврядування. При цьому судом було встановлено, що реконструкція спірного майна була проведена з порушенням встановленого законом порядку його перетворення з нежитлового у житлове, бо така була проведена також без згоди власника майна в особі Дніпропетровської обласної ради, тобто всупереч приписам ч. 1\~ст. 17 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Крім того, всупереч прийнятого ДОР рішення, згідно з яким житловий будинок було вирішено передати до комунальної власності територіальної громади м. Дніпра, та наявності відповідного рішення Дніпровської міської ради про надання згоди на прийняття у комунальну власність територіальної громади міста житлового будинку з передачею його на баланс КП «Жилсервіс-15» ДМР, а також всупереч приписам ч. 1 ст. 17, ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування»,\~ст. 4-1 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», КП «Житлово-комунальна контора» ДОР було зареєстроване право комунальної власності на спірну квартиру, яку в подальшому в порядку приватизації передано у приватну власність відповідачу-2. Водночас відповідачі не надали суду доказів на підтвердження факту прийняття уповноваженими органами рішення про передачу спірної квартири в користування відповідачу-2, видачі на його підстави ордеру, що також свідчить з-поміж іншого про порушення відповідачем-3 порядку передачі спірного нерухомого майна з комунальної власності у приватну власність шляхом приватизації останньої в передбаченому законом порядку. Аналіз викладених вище норм чинного законодавства України, встановлених обставин справи, дає суду підстави для висновку про те, що визнання судом недійсним та скасування розпорядження від 19.06.2018 року №П-29, виданого Комунальним підприємством «Житлово-комунальна контора» Дніпропетровської обласної ради про передачу у власність [PERSON] спірного майна, на підставі якого було проведено державну реєстрацію права приватної власності на квартиру за відповідачем-2, скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням рішенням суду, зокрема речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). При цьому на підставі такого рішення суду державний реєстратор вносить до Державного реєстру прав та їх обтяжень відомості про скасування державної реєстрації прав. Аналогічний правовий висновок був викладений у постанові Верховного Суду від 28.10.2020 року, справа №910/10963/19, яким наголошено, що зі змісту частини третьої статті 26 Закону № 1952-ІV вбачається, що не підлягають скасуванню та/або вилученню відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав. При цьому, можуть бути, зокрема, скасовані рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, а також державна реєстрація речових прав з одночасним визнанням, зміною чи припиненням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні вимог чинного законодавства України позовні вимоги про скасування державної реєстрації прав, визнання недійсним та скасування розпорядження про передачу спірного майна у приватну власність, відповідають положенням ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та узгоджуються з висновком Верховного Суду, що викладений у постанові від 28.10.2019 року, справа №910/10963/19. Також суд, вирішуючи по суті спір між сторонами, бере до уваги те, що у праві господарського відання обмежена правомочність уповноваженої особи на розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. При цьому відповідачі не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відбулась зміна правового режиму спірного майна у порядку, визначеному законом. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Тому позовні вимоги прокурора в інтересах держави в особі ДМР суд вважає обґрунтованими. При цьому суд зазначає, що відповідно до ч. 3\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами , зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами. Відповідно до положень ст. ст. 77, 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає (постанова КЦС ВС від 13.02.2019 року, справа №369/13976/15-ц; постанова КЦС ВС від 27.03.2019 року, справа №806/2-1093/2011). Аналіз викладеного вище вказує, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника поза його волею. При цьому [PERSON] , який є правонаступником померлого [PERSON] , у розумінні положень ЦК України вважається добросовісним набувачем спірного майна. Оскільки право власності на квартиру перейшло до нього за відплатним договором купівлі-продажу. А тому витребування спірного майна від добросовісного набувача як незаконного володільця на користь неволодіючого власника є ефективним способом захисту. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі. З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з положеннями ст. 1, ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674-VI, судовий збір це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. З урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку про необхідність задоволення у повному обсязі позовних вимог Заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради та скасувати державну реєстрацію права комунальної власності, проведену 26.04.2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко\~І.А. (індексний номер рішення 40882577 від 02.05.2018 року, номер запису про право власності\~ 25954847) за Комунальним підприємством «Житлово-комунальна контора» Дніпропетровської обласної ради (код ЄДРПОУ 01355550), на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №1542779212101); визнати недійсним та скасувати розпорядження від 19.06.2018 року №П-29, видане Комунальним підприємством «Житлово-комунальна контора» Дніпропетровської обласної ради (код ЄДРПОУ 01355550), про передачу у власність [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) квартири [ADDRESS] ; визнати право комунальної власності територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради (код ЄДРПОУ 26510514) на об`єкт нерухомого майна, а саме: квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №1542779212101); витребувати від [PERSON] ( [INFO] ; адреса місця проживання: [ADDRESS] ; РНОКПП [NUMBER] ) на користь територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради (адреса місцезнаходження: пр. Дмитра Яворницького, 75, м. Дніпро, 49000; код ЄДРПОУ 26510514) об`єкт нерухомого майна, а саме: квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №1542779212101). При цьому, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у сумі 3784,40 грн (10218,19 грн (судовий збір за позовом) + 1135,00 грн (судовий збір за заявою про забезпечення позову) = 11353,19 грн; 11353,19 грн : 3 = 3784,40 грн) з кожного, відповідно.

Outcome: approved