Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня подачі позову і довічно. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від шлюбу у них народилась донька - [PERSON] (відповідач). В 1997 році позивач уклала шлюб з [PERSON] , від шлюбу у них народилась донька - [PERSON] (третя особа). Позивач є пенсіонером за віком, отримує пенсію. Єдиним доходом позивача є пенсія в розмірі 3448,30 грн на місяць, якої не вистачає на забезпечення належних умов для проживання, придбання необхідних ліків та достатнього харчування, оплати комунальних послуг. У зв`язку із хронічними захворюваннями позивач потребує спеціального харчування, лікування та профілактики в оздоровчих закладах, на ці заходи у позивача не вистачає коштів. Зазначає, що її донька - [PERSON] , є працездатною особою, має достатній дохід, проте не бере участь в утриманні позивача, не надає матеріальну допомогу, не цікавиться станом її здоров`я, не піклується про матір, протягом восьми років не спілкується з позивачем. На підставі зазначеного позивач просить про задоволення позову. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 28.11.2022 у справі відкрито спрощене позовне провадження. 07.02.2023 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач заперечила проти позову, просила відмовити у його задоволенні, пославшись на таке. Відповідач проживала з батьками і перебувала на їх повному утриманні до 1977 року. У 1976 році її батьки розлучились. Після чого позивач уклала шлюб з [PERSON] . З цього моменту вихованням відповідача та утриманням займався її батько - [PERSON] . Фінансово забезпечували відповідача тільки батько та дідусь з бабусею, які є батьками батька відповідача, які також займались вихованням відповідача. Позивач займалась виключно своєю новою сім`єю і не цікавилась життям відповідача. Через відсутність належного фінансового утримання, закінчивши школу, відповідач змушена була працювати, так і не здобувши освіти про яку мріяла. Доводи позивача про те, що вона утримувала відповідача не відповідають дійсності. Позивач взагалі не спілкувалась із відповідачем, в зв`язку з чим з 1985 року вони не підтримують родинні відносини і зовсім не спілкуються. Відповідач цікавиться життям своєї матері і сестри, з якою вони підтримують відносини. Сестра відповідача, [PERSON] , повністю взяла на себе утримання та догляд за матір`ю: купівля ліків, лікування у санаторіях, придбання продуктів харчування та оплату комунальних послуг. Останні два роки позивач перебуває на обліку в Територіальному центрі соціального обслуговування населення Солом`янського району, їй призначено соціального працівника для догляду. Від початку бойових дій на території України позивач отримує щоденно гарячі обіди та постійно гуманітарну допомогу, періодично отримує фінансову допомогу. У власності позивача є двокімнатна квартира. Розмір пенсії позивача більший від прожиткового мінімуму і вона не потребує матеріальної допомоги. Від початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України і по даний час відповідач не має жодного доходу, перебуває на повному утриманні свого чоловіка, який є пенсіонером, та своїх повнолітніх дітей. Відповідач має ряд хронічних захворювань, які потребують постійного лікування та фінансових витрат. Позивачем не доведено факту потреби матеріальної допомоги. 08.02.2023 від третьої особи надійшли пояснення у яких вона заперечила проти позову, просила відмовити у його задоволенні, пославшись на таке. Відповідач не проживає з позивачем, з 1985 року вони взагалі не підтримують родинних зв`язків та спілкування, причиною тому передувало упереджене та не лояльне ставлення до відповідача, як до дитини від невдалого шлюбу та зайвого члена родини. [PERSON] спілкується із відповідачем та її родиною, підтримують зв`язок та спілкування. З 1985 по 2019 рік [PERSON] проживала разом із позивачем. З 1997 року коли позивач вийшла на пенсію, [PERSON] забезпечувала матір всім необхідним (продуктами харчування, ліками, оплачувала санаторне лікування, сплачувана комунальні послуги в повному розмірі, тощо), займалась хатньою роботою. З 2020 року [PERSON] знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною і отримує державну допомогу в розмірі 860 грн на місяць. Маючи малолітню дитину і проживаючи окремо від матері, [PERSON] не може фізично допомагати матері по господарству, але продовжує купувати продукти і сплачувати комунальні послуги, які надавались позивачу за адресою її проживання. На даний час [PERSON] має можливість частково сплачувати комунальні послуги позивача та і надалі утримує її. Останні два роки позивач перебуває на обліку в Територіальному центрі соціального обслуговування населення Солом`янського району, де їй призначено соціального працівника для догляду, отримує щоденно гарячі обіди та постійно гуманітарну допомогу, періодично отримує фінансову допомогу. Таким чином, позивач забезпечена усім необхідним і не потребує допомоги. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження, учасники справи в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Згідно змісту позовної заяви, позивач [PERSON] є матір`ю відповідача [PERSON] та третьої особи - [PERSON] . Матеріали справи не містять свідоцтва про народження відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] , проте такі обставини визнаються відповідачем та третьою особою. [PERSON] є пенсіонеркою за віком довічно, що підтверджується даними пенсійного посвідчення Серія [NUMBER] , виданого 27.01.2011. Відповідно до довідки про доходи №4394213017311317, позивач [PERSON] знаходиться на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві (Солом`янський район) в м. Києві і отримує пенсію за віком в розмірі 3448,30 грн щомісячно. Сума пенсії позивача за період з 01.04.2022 по 30.09.2022 складає 20689,80 грн. Як на підставу своїх вимог, позивач посилається на положення статей 202, 205 СК України, згідно яких відповідач, як її повнолітня дитина, повинна піклуватися про неї та утримувати, оскільки позивач є пенсіонером та потребує матеріальної допомоги. Єдиним джерелом її доходу є пенсія. Розмір пенсії є недостатнім для задоволення її життєвих потреб та сплати комунальних послуг. Відповідно до ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. У п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006 року надано роз`яснення, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК України). Відповідно до ч.1 ст. 204 СК України дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків. При вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей, виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено ч. 1 ст. 204 СК України. Моментом виникнення обов`язку утримувати своїх батьків є наявність усіх перерахованих умов. Відповідно до ст. 205 Сімейного кодексу України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. Відповідно до ст.1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Як встановлено судом, позивач є пенсіонером за віком та отримує пенсію. Згідно довідки про доходи №4394213017311317, виданої ГУ ПФ України в м. Києві, розмір отриманої позивачем пенсії за період з 01.04.2022 по 30.09.2022 становить 3448,30 грн щомісячно. Ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» передбачено, що прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Розмір прожиткового мінімуму для основних соціальних і демографічних груп населення встановлюється законом про державний бюджет на відповідний рік. Згідно ст. 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2022 рік», прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність встановлений у такому розмірі: з 1 січня - 1934 гривні, з 1 липня - 2027 гривень, з 1 грудня - 2093 гривні. Згідно ст. 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2023 рік», прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність встановлений у розмірі 2093 гривні. Таким чином вбачається, що сума нарахованої позивачу пенсії перевищує суму прожиткового мінімуму на осіб, які втратили працездатність, відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» Слід зазначити, що необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Позивач повинен довести необхідність отримання такої допомоги. Позивач не надала суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що розмір отримуваної нею пенсії є нижчим за розмір необхідних щомісячних витрат на ліки та харчування. Посилання позивача на незадовільний стан здоров`я не підтверджують обставин її щомісячних витрат на лікування, які перевищують її дохід у вигляді пенсії. Також суд враховує письмові пояснення третьої особи - [PERSON] , яка також є донькою позивача, згідно пояснень якої вона надає позивачу матеріальну допомогу по мірі своєї фінансової можливості, зокрема, сплачує комунальні послуги за місцем проживання позивача, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями. Виходячи зі змісту ст. 19 Закону України «Про пенсійне забезпечення» мінімальний розмір пенсії забезпечує прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому позивача не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні ч. 1 ст. 202 СК України, що свідчить про безпідставність та недоведеність її позовних вимог. Згідно положень статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Вичерпний перелік підстав, які звільняють від доказування, визначений ст. 82 ЦПК України, до їх переліку не належать доводи, викладені позивачем у позові. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed