Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-05 00:00:00

13 жовтня 2022 року [PERSON] звернувся до Корабельного районного суду м. Миколаєва з цивільним позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за розпискою у розмірі 41527, 33 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у жовтні 2020 року відповідач - [PERSON] отримав від позивача 20 300,00 грн., а також 300 доларів США або 10 970, 58 грн. (офіційний курс НБУ станом на 12.10.2022р. 1 долар США - 36,5686 грн.), тобто загалом 31 270, 58 грн. На підтвердження отриманих коштів відповідач, 29 липня 2021 року, передав позивачу власноруч написану розписку, в якій він зобов`язався повернути раніше йому передані грошові кошти до 20 серпня 2021 року. Однак, до теперішнього часу [PERSON] вказані грошові кошти позивачу не повернув та під різними приводами відмовляється їх повертати. Зазначив, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вказав, що індекс інфляції за 2021 рік - 5 %, за 2022 рік - 11,8%, загалом 26,8%, а саме: 8 380, 52 грн. Проценти за два роки - 6%, а саме: 1 876, 23 грн. Загалом 10 256, 75 грн. Посилаючись на вказане, просив стягнути з відповідача борг у сумі 31 270,58 грн., а також індекс інфляції та проценти за весь час прострочення у сумі 10 256,75 грн., загалом - 41 527,33 гривень. Ухвалою суду від 17.10.2022 р. провадження у справі було відкрите за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін та копії ухвали невідкладно направлені сторонам по справі. Ухвала суду відразу розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Корабельного районного суду м. Миколаєва, тобто ухвала суду була доступною для ознайомлення відповідачу. В судове засідання позивач не з`явився, надав суду заяву, в якій просив провести судове засідання без участі позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач був своєчасно та належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчать наявні в матеріалах справи поштові конверти. У поштових повідомленнях від 08.12.2022 р., 02.02.2023 р. і 06.04.2023 р. листоношею проставлена відмітка про відсутність відповідача за місцем проживання. Відповідно до положень пункту 4 частини 7 статті 128 ЦПК України дата проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за місцем проживання є днем вручення судової повістки. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки у судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи зазначене, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дійшов наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що 29.07.2021 р. відповідач [PERSON] взяв у борг протягом жовтня 2020 року у позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 20 300,00 гривень та 300,00 доларів США грн., які зобов`язався повернути до 20.08.2021 р. На підтвердження отримання коштів відповідачем була написана розписка. Тобто, названою розпискою відповідач підтвердив існування у нього невиконаного грошового зобов`язання, розмір боргу за договором позики, а також визначив строк повернення грошового зобов`язання, а між сторонами склалися цивільні правовідносини з договору позики. Відповідно до ч. 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. На переконання суду, надана суду позивачем розписка підтверджує той факт, що між сторонами по справі був укладений договір позики, згідно якого відповідач отримав у позивача в борг 20 300,00 гривень та 300,00 доларів США, на підтвердження якого була складена розписка. Той факт, що саме позивач пред`явив суду розписку вказує, що саме ним було надано відповідачу позику. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналізуючи фактично укладений між сторонами договір позики у вигляді розписки від 29.07.2021 року, обсяг та зміст прав і обов`язків сторін, які передбачені зазначеним договором, вбачається, що при оформлені розписки відповідач погодився з його умовами. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної ним у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічні правові висновки зроблені і викладені Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16. Крім того, ч. 1 ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому основний Закон України заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав не встановлює. За змістом ч. 1 ст. 192, ч. 1 ст. 524, ч. 1 ст. 533 ЦК України законним платіжним засобом на всій території України є грошова одиниця України - гривня. Грошове зобов`язання має бути виражене та виконане у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом ч. 2 ст. 524, ч. 2 ст. 533 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі позики, чинне законодавство теж не містить. Тлумачення абз. 1 ч. 1 ст. 1046, абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством на позичальника покладається обов`язок повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц зроблено правовий висновок та зазначено, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язані грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. В позовній заяві позивач, окрім позичених коштів в сумі 20 300,00 грн., також просить стягнути з відповідача грошові кошти, передані відповідачу в іноземній валюті, визначивши еквівалент заборгованості у національній валюті відповідно до курсу валют, встановленого Національним банком України станом на 12.10.2022 р. (день підписання позовної заяви), розраховуючи, що 300,00 доларів США передані ним у борг відповідачу у жовтні 2020 року та факт передачі яких відображений у борговій розписці від 29.07.2021 р. станом на 12.10.22 становить 10 970,58 грн. Загалом борг складає 31 270,58 грн. ( 20 300,00 грн + 10 970,58 грн). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ст. 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи встановлені обставини справи та вищенаведені вимоги закону, суд дійшов висновку, що відповідач порушив грошове зобов`язання та має повернути позивачу позику в сумі 31 270,58 грн. за договором позики, оформленим у виді розписки від 29.07.2021 р. Крім суми заборгованості за основним боргом позивач також просив стягнути з відповідача інфляційні втрати та відсотки за несвоєчасне виконання зобов`язання. За такого суд зазначає наступне. Частиною ч. 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ Про індексацію грошових доходів населення індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Крім того, частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до вимог статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з статтями 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Проте, всупереч вказаним вимогам законодавства, позивачем не надані докази, якими останній обґрунтовує свої вимоги щодо стягнення індексу інфляції та 3% річних за прострочення виконання зобов`язання. Позивачем не наданий розрахунок ані щодо індексу інфляції, ані щодо 3% річних. Так, надана позивачем роздруківка зведеної таблиці індексів споживчих цін за останні роки, а саме з 2017 року по вересень 2022 року з помісячним зазначенням відсотків не дає можливості суду пересвідчитися у вірності нарахування суми індексу інфляції, що на думку позивача підлягає до стягнення з відповідача. Тим паче, що у своєму позові позивач обраховуючи суму стягнення індексу інфляції за прострочення виконання зобов`язання відповідачем зазначає сукупний розмір інфляції за 2021 і 2022 роки, а суду надає зведену таблицю індексу споживчих цін із зазначенням індексу окремо по місяцях та відображенням такого індексу окремо за кожен рік, розмір яких не відповідає відображеному позивачем розміру у позовній заяві. А тому, враховуючи зазначені обставини, суд доходить висновку, що у задоволенні вимог позивача про стягнення індексу інфляції в сумі 8 380,52 грн. належить відмовити. Крім того, позивачем також не наданий розрахунок 3% від простроченої суми за невиконання зобов`язання. Як вже зазначалося судом, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проте, всупереч вказаним положенням ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача 6% річних, що за його підрахунком складає 1 876,23 грн. За відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження здійснених позивачем розрахунків щодо індексу інфляційних втрат, а також 3 процентів річних від простроченої суми, суд позбавлений можливості надати їм належну правову оцінку, а тому у задоволенні вказаних вимог належить відмовити. Враховуючи встановлені обставини справи та вищенаведені вимоги закону, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Крім того, крім заборгованості за договором позики позивач також просив суд стягнути з відповідача понесені останнім судові витрати, у зв`язку з чим суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у разі часткового задоволення позову. Під час звернення до суду позивачем був сплачений судовий збір за пред`явлення позовної заяви в сумі 992,40 грн. У зв`язку з тим, що позов задоволено частково, то з відповідача підлягає стягненню судовий збір, розрахований пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 747,29 грн. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: partial