Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-16 00:00:00

В листопаді 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя та просила суд постановити рішення, яким визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що складається з: житловий будинок А, загальною площею 32,70 кв.м., житловою площею 13,20 кв.м., літня кухня Б; сарай В; сарай Г; погріб з шийкою Д; тимчасовий сарай Е; сарай Ж; сарай 3; тимчасова вбиральня И; колодязь К; колонка К1; замощення І; огорожа №1-6; залишити у власності [PERSON] 1/2 частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що складається з: житловий будинок А, загальною площею 32,70 кв.м., житловою площею 13,20 кв.м., літня кухня Б; сарай В; сарай Г; погріб з шийкою Д; тимчасовий сарай Е; сарай Ж; сарай 3; тимчасова вбиральня И; колодязь К; колонка К1; замощення І; огорожа №1-6; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,2009 кадастровий номер: 1221455400:03:001:0001, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; залишити у власності [PERSON] 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,2009 кадастровий номер: 1221455400:03:001:0001, що розташована за адресою: [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 992 грн. 40 коп. Представник позивачки [PERSON] за ордером на надання правової допомоги [PERSON] надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав(а.с.53). Відповідач [PERSON] надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав(а.с.52). Повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Встановлено, що сторони з 08 серпня 2001 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.10), та згідно рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2019 року шлюб між сторонами розірвано(а.с.11-12). 06 квітня 2013 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] придбав у [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , що складається з: житловий будинок А, загальною площею 32,70 кв.м., житловою площею 13,20 кв.м., літня кухня Б; сарай В; сарай Г; погріб з шийкою Д; тимчасовий сарай Е; сарай Ж; сарай 3; тимчасова вбиральня И; колодязь К; колонка К1; замощення І; огорожа №1-6(а.с.13-14). Також 06 квітня 2013 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] придбав у [PERSON] земельну ділянку, загальною площею 0,2009 кадастровий номер: 1221455400:03:001:0001, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.17-18). Цього ж дня, [PERSON] у встановленому законом порядку зареєстрував право власності на житловий будинок та земельну ділянку, що підтверджується відповідними витягами з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності(а.с.15-16, 19-20). Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, що також передбачено ст. 372 ЦК України, згідно якої у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 19, 23, 24 своєї Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу; вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог ст. 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором. Відповідно до правової позиції ВСУ, висловленої у постанові від 03.06.2015 року № 6-38цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України, та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою. У постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-3037цс15 вказано, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ст. 68 СК України). Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене та визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Outcome: approved