Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-05 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів, де є треті особи, про визнання недійсним договору про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги від 26.12.2018 укладеного між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» (далі - Банк) та ТОВ «Ес.Ді.Сі.Груп» (далі - Товариство), в частині відступлення права вимоги за кредитним договором № 126-07-Ил/09 від 17.09.2007 та за договором іпотеки квартири від 17.09.2007 укладеними між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON] , згоду на укладення яких надавала позивач перебуваючи з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано, а майно набуте під час шлюбу, у тому числі і те, що є предметом іпотеки поділено у рівних частинах між колишнім подружжям. Обґрунтовуючи вимоги позивач зазначає, що Банк не мав право укладати оспорювані правочини, оскільки на той час Товариство не володіло необхідним обсягом прав, а саме здійснювати розрахункові операції у іноземні валюті, а отже боржник так само як і іпотекодавець не могли виконати свої зобов`язання в частині повернення кредиту, який отримували в іноземній валюті і згідно умов договорів повинні повернути у тій же валюті зобов`язання. Після укладення оспорюваних правочинів Товариство вимагало повернення кредиту у національній валюті, що суперечило умовам первісних договорів, а в подальшому здійснила відступлення прав вимоги оспорюваних правочинів третім особам. В судовому засіданні позивач та представник останньої позов підтримали, просили задовольнити з підстав зазначених в останньому та додаткових поясненнях /а.с. 121-124/. Представник Товариства в судові засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про можливість про розгляду справи за відсутністю представника. Представник Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення АТ «Банк «Фінанси та кредит» просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що відсутність у Товариства права на здійснення розрахункових операцій в іноземній валюті не перешкоджає Банку укладати правочини з продажу зобов`язань в іноземній валюті третім особам, як і не зобов`язаний перевіряти можливість розрахунків такими особами в іноземній валюті, оспорювані правочини укладені відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки процедура відчуження активів банку відбувалась за спеціальною процедурою, а саме на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»/а.с.128-156/. Третя особа [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що відсутність у Товариства права на здійснення розрахункових операцій в іноземній валюті не перешкоджає Банку укладати правочини з продажу зобов`язань в іноземній валюті третім особам, як і не зобов`язаний перевіряти можливість розрахунків такими особами в іноземній валюті і не перешкоджає Товариству здійснювати купівлю таких зобов`язань та в подальшому відчужувати останні, оспорювані правочини укладені відповідно до вимог чинного законодавства, не порушують прав позивача, про що надав письмові пояснення /а.с. 68-70/. Треті особи [PERSON] , [PERSON] в судові засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про можливість про розгляду справи за їх відсутністю. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 16.08.1985 по 12.11.2008, що встановлено судовим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26.11.2009, про поділ майна (далі - Судове рішення) /а.с. 32/, що згідно ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. 17.07.2007 між Банком та [PERSON] укладено кредитний договір відповідно до якого [PERSON] отримав від Банку кредит в розмірі 155590 доларів США /а.с 25-28/. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 17.09.2007 між Банком та [PERSON] укладено договір іпотеки квартири /а.с. 29 - 30/, згоду на укладення якого надала позивач, яка на той час перебувала з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі /а.с. 31/. 26.11.2009 майно [PERSON] та [PERSON] , зокрема квартира, передана в іпотеку, поділено по частині кожному згідно Судового рішення /а.с. 32/. Відповідно до постанови Правління НБУ від 17.12.2015 № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Банку виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 18.12.2015 № 230 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку», розпочато процедуру ліквідації, згідно даних з ЄДР 10741780061025974, внесення рішення ДО про припинення ЮО в результаті ліквідації, що згідно ч. 3 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. 03.12.2018 проведено електронні торги продажу активів неплатоспроможного Банку згідно Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», переможцем якого стало Товариство, в результаті чого між останнім та Банком 26.12.2018 укладено договір про відступлення (купівлю - продаж) прав вимоги зобов`язань за оспорюваними правочинами /а.с. 8 - 13/. 23.05.2019 Товариство уклало договір відступлення (купівлі - продажу) вимоги до [PERSON] та [PERSON] [PERSON] , який 18.10.2019 уклав аналогічний договір з [PERSON] /а.с. 14-20/. Відповідно до ч. 1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (ч.1ст.510 ЦК України). Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні. Відповідно до п. 1 ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1ст.514 ЦК України). При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Визначення факторингу міститься у ст.49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. Відповідно до ч. 1 ст.1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Статтею 1054 ЦК України, визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями у кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним. У п. 1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. З наведених норм права слідує, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі послуги надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. За загальним правиломвідступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч.3 ст.512 та ст.1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа. Вказаний правовий висновок викладено в постановах ВС КЦС від 10.03.2021 у справі № 278/2083/18, провадження № 61-5470св19; ВП ВС від 11.09.2018 у справі № 909/968/16, провадження № 12-97гс18; від 31.10.2018 у справі № 465/646/11, провадження № 14-222цс18 та від 10.11.2020 у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20). В той же час, положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та прийняті на його виконання нормативно-правові акти Фонду гарантування вкладів фізичних осібне містять заборони щодо придбання фізичними особами майна неплатоспроможного банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення. Тобто, якщо фізична особа - новий кредитор уклав договір відступлення прав вимоги за кредитним договором у процедурі примусової ліквідації банку, то він не набуває права здійснювати фінансові операції відносно боржника, оскільки за умовами договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги у нього виникає лише право вимагати виконання зобов`язань у розмірі та обсязі, які існували на момент укладення цього договору, без можливості нарахування додаткових процентів і неустойки, право на нарахування яких мав первісний кредитор. Вказаний висновок узгоджується із висновками, висловленими у постановах ВС від 31.07.2019 у справі № 910/4816/18; від 18.11.2020 у справі № 295/3588/14-ц; від 16.12.2020 у справі № 640/14873/19 та від 22.12.2020 у справі № 761/20317/18. Окрім того, у постанові ВС від 21.11.2018 у справі №161/5127/17 -ц наведено правову позицію, відповідно до якої договори про відступлення прав вимоги, які укладені внаслідок електронних торгів, проведених на підставі ст. 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не є договорами факторингу, а отже учасником електронних торгів із продажу права вимоги може бути фізична особаабо юридична особа, а не лише банк або інша фінансова установа. Враховуючи наведене доводи позивача та представника останньої, про те, що Банк не мав права відчужувати активи у вигляді забезпеченого кредитного портфелю (активу), а саме оспорювані правочини є неспроможними, оскільки останні були укладені внаслідок електронних торгів, проведених відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» і норми останнього не містять заборон для сторін як відчужувати так і набувати відповідні права вимоги, зокрема в іноземній валюті, навість за відсутності можливості проведення розрахунків в іноземній валюті. Крім того, суд вважає, що зобов`язання щодо повернення кредиту саме у визначеній іноземній валюті, у даному випадку може мати принципове значення для кредитора, а не божника, оскільки за відсутності можливості проведення розрахункових операцій в іноземній валюті, заборгованість може сплачуватися в національному грошовому еквівалентів на час розрахунку, в свою чергу курс обміну може бути меншим ніж на час укладення договору. Отже, у даному випадку суд не вбачає порушення прав позивача в контексті визначення валюти зобов`язання, тим більш, що остання не вживала заходів щодо виконання кредитних зобов`язань. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed