Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-23 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якого дія представник - адвокат Січка В.В., звернувся до суд з позовною заявою до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , Перша ужгородська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності та сплату грошової компенсації. В обґрунтування позову представник позивача посилається на те, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , [INFO] , яка постійно проживала за адресою: [ADDRESS] . Після її смерті відкрилася спадщина, що складалася, як йому відомо, з домоволодіння (житлового будинку), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказане спадкове майно позивач, як спадкоємець, який на момент відкриття спадщини був малолітній (11 років), прийняв відповідно до частини 4 статті 1268 ЦК України, тому звернувся із відповідною заявою до державної нотаріальної контори з проханням видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом на його частку у спадковому майні, так як інша частина має належати його сестрі [PERSON] . Також просив надати інформацію про склад спадщини, яка відкрилася після смерті матері [PERSON] , про коло спадкоємців та про можливі видані свідоцтва про право на спадщину (або наявність заяв про відмову від її прийняття). Для цього надав усі необхідні копії документів. Наголошує, що 15.08.2018 засобами поштового зв`язку позивач отримав відповідь від Першої ужгородської державної нотаріальної контори за № 772/01-16 від 14.10.2018 про те, що свідоцтво було видано на майно в цілому його сестрі [PERSON] , яка подала необхідний перелік документів. Проте, згідно із заявою відповідача від 25.09.2008, що знаходиться у матеріалах спадкової справи (та витребувана судом), відповідач не повідомила нотаріусу про його існування і про його право на спадкування разом з нею на рівних правах та в результаті одноособово оформила спадщину на себе. Всі бесіди позивача із сестрою [PERSON] звелися нанівець, оскільки остання в категоричній формі відмовляється визнавати його право на спадкування за їх померлою матір`ю. Звертає увагу, що на момент смерті матері позивачу було 11 років. Відповідно до частини четвертої статті 1268 ЦК України він прийняв спадщину, не дивлячись на те, що не був зареєстрований за адресою, де була зареєстрована його матір [PERSON] , заяву про вступ в спадщину після смерті матері не подавав у силу свого віку. Твердження державного нотаріуса про те, що від його імені заяв ніхто не подавав в даному випадку значення не має, оскільки законодавець чітко захистив права малолітніх та неповнолітніх шляхом закріплення за ними права на прийняття спадщини без звернення із відповідною заявою. Оскільки при видачі свідоцтва про право на спадщину не була врахована частка позивача (як малолітнього сина), яку він прийняв у спадок після смерті матері, то в даному випадку свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду. Зауважує, що як відомо позивачу, за адресою: [ADDRESS] , знаходилися три окремі будинки і було троє співвласників, в тому числі його мати [PERSON] , яка володіла часткою 268/400 (інші двоє співвласників - 33/100), хоча фактично у кожного із співвласників був окремий будинок і кожен користувався та володів окремо своїм. У власності його матері фактично був будинок, який зараз зареєстрований як [ADDRESS] . Зазначає, що оскільки відповідач після оформлення спадщини на підставі договору про поділ/виділ майна від 20.04.2016 (в реєстрі № 1652), здійсненим нотаріусом Парамоновим О.В. між співвласниками, здійснила виділ частки, отриманої у спадщину і оформила право власності на окремо виділене в результаті поділу домоволодіння під присвоєним номером 54 «А» , на даний час згідно з реєстром відчуженого третім особам. Представник позивача вказує, що 04.11.2019 судом було постановлено ухвалу про закінчення підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду. 24.05.2020, тобто після постановлення ухвали, представником [PERSON] та [PERSON] надано розписку про отримання відповідачем коштів за відчужений спірний будинок в розмірі 20500 доларів США. Враховуючи, що це було зроблено у порушення вимог ЦПК України щодо вчасного подання всіх доказів у справі, які мали бути надані у відзиві, виникла ситуація, коли вони були обмежені у процесуальному праві змінити предмет позову, збільшити чи зменшити позовні вимоги, виходячи з нових обставин, які їм стали відомі. У зв`язку з цим позивач змушений звертатися до суду з даним позовом з метою захисту своїх прав на підставі частини другої статті 1280 ЦК України, шляхом отримання грошової компенсації за свою частину майна у спадщині. Сума, отримана відповідачем за відчуження всього будинку, згідно з наданою розпискою, склала 20500 доларів США, що складає еквівалент суми 549771,05 грн. у національній валюті згідно з курсом НБУ станом на 02.06.2020. Отже, сума, яка підлягає компенсації за його частку у домоволодінні складає 10250 доларів США, що відповідає сумі 274885,52 грн. В обґрунтування строків позовної давності вказує, що спадщину за своєю матір`ю (на підставі статті 1268 ЦК України) позивач прийняв за визначенням у 2007 році, весь час він був впевнений, що є власником частини будинку, періодично там бував (що визнається відповідачем і свідками), більшість часу він знаходився за кордоном. Не перебуваючи із старшою сестрою у конфлікті, повністю довіряючи їй, він не міг навіть уявити, що вона могла приховати його право на спадкування за матір`ю в органах нотаріату та в кінцевому результаті вчинити дії, що призвели до юридичного усунення його від спадкування. Ситуація стала цілком незрозумілою після того, як невідомі люди у 2018 році почали облаштовувати двір спірного будинку. У зв`язку з цим він відразу звернувся до нотаріальної контори про отримання свідоцтва про право на спадщину, проте, як виявилося, відповідач шахрайським способом заволоділа його часткою, надавши нотаріусу неправдиву інформацію. Про наявність розписки стало відомо 24.05.2020, тому вважає, що строки позовної давності не пропущені, проте, у випадку, якщо суд вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності, просить його поновити. На підставі наведеного, представник позивача просить суд: у разі, якщо суд вважає, що строк позовної давності звернення до суду за захистом своїх прав позивачем пропущений, просять його поновити; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Першою ужгородською державною нотаріальною конторою від 25.09.2008 на ім`я [PERSON] та зареєстроване в реєстрі за № 3-2118; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та 1/2 частки земельної ділянки (2110100000:32:001:0339), що знаходиться під будинком з призначенням для його обслуговування, в порядку спадкування за законом за його померлою матір`ю [PERSON] ; стягнути з [PERSON] грошову компенсацію за відчуження його частки домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належної йому у порядку спадкування за законом за його померлою матір`ю у розмірі 10250 доларів США, що складає 274885,52 грн. та відповідної 1/2 частки земельної ділянки (2110100000:32:001:0339) за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 79164,50 грн. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.08.2020 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою. Розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 04.02.2021 від представник відповідача [PERSON] - адвоката Ракущинець А.А. до суду надійшли письмові пояснення та заява про застосування наслідків позовної давності, в яких зазначив, що позивач просить стягнути з відповідача 10250 доларів США, що складає 274885,52 грн. При цьому наводить копію розписки про отримання 500 доларів США. Як може 500 доларів США перетворитися в 10250 доларів США невідомо. Жодної прив`язки про отримання відповідачем 20500 доларів США та укладення договору за цією ціною позивачем не наводиться, а припущення не можуть бути покладені в основу рішення. При цьому в розписці не наведено, що відповідач продає будинок, а навпаки гроші даються на купівлю будинку, а не за його продаж. В частині стягнення половини вартості землі, зазначає, що в матеріалах справи є договір дарування земельної ділянки. За цим договором кошти відповідачем не отримано. Виходячи з обраної позиції захисту позивача, оскільки земля набута третіми особами безоплатно, позивач міг би пробувати визнати цей договір недійсним, однак в жодному випадку не вимагати від відповідача не отримані ним кошти. Крім того, представник відповідача наголошує, що позивач народився у 1995 році, його мати померла у 2007 році, тобто йому виповнилося 18 років у 2013 році. Підставою позову, як визначено самим позивачем, є захист його права власності на нерухоме майно. З 2013 року позивач набув всіх прав для захисту свого права, а відтак міг його реалізувати в порядку та спосіб, визначені законом. Договори, на які посилається позивач, були укладені в 2017 році - вже коли 4 роки позивач був повнолітній, однак не реалізовував своє право на спадщину та оформлення документів. У зв`язку з викладеним, відповідач заявляє про сплив позовної давності з 06.12.2016 до вимог, заявлених позивачем та просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності, а саме відмови в задоволенні позову. Також представник відповідача при дослідженні доказів просить викликати та заслухати свідків [PERSON] , [PERSON] , які можуть засвідчити, що позивач знав про спірний будинок, періодично проживав в ньому, а відтак мав всі підстави для захисту свого порушеного, як він вважає права, починаючи з моменту виповнення йому 18 років до 2016 року, коли ці 3 роки спливло. Зауважує, що як видно зі свідоцтва про право на спадщину від 25.09.2008, предметом спадкового майна було 268/400 частин житлового будинку в [ADDRESS] . В подальшому в 2016 році, як стверджує сам позивач, вказане майно було виділено в окремі об`єкти нерухомого майна. Таким чином, починаючи з 2016 року, предмет спадкового майна перестав існувати, що виключає з огляду на положення статті 364 ЦК України визнання за ним права власності позивача. Твердження позивача, що 268/400 частин будинку трансформувалися в будинок № 54-А , не підтверджене жодними доказами та є виключно припущенням. Представник відповідача звертає увагу, що як вказано в свідоцтві про право на спадщину від 25.09.2008, вартість спадкового майна, за результатами його оцінки складає 70402,26 грн. Враховуючи, що це є частина нерухомого майна, а також самим будинком, що знаходиться в периферійній зоні міста, така ціна є справедливою для частини даного домоволодіння. Після набуття спадкового майна у власність відповідач власними зусиллями здійснила ремонт вказаного будинку та його облаштування, оскільки на момент смерті спадкодавця будинок був в аварійному стані, в цьому будинку не було ні каналізації, ні водопостачання, ні газопостачання. Вважає, що вимога позивача про стягнення вартості земельної ділянки з кадастровим номером 2110100000:62:001:0339 не може бути задоволена, оскільки земельна ділянка померлій особі не належала, а відтак не може бути предметом спадкового майна. Крім того, як зазначає представник, відповідач третім особам майно не продавала, а відтак оцінка майна в розмірі 20500 доларів США, будь-які претензії з огляду зазначеної суми є безпідставними. Враховуючи викладене, представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити повністю. Ухвалою суду від 05.07.2021 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за даною позовною заявою до судового розгляду по суті. Цією ж ухвалою задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та постановлено витребувати з Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області цивільну справу № 308/9384/18, від [PERSON] та [PERSON] - оригінал розписки від 24.05.2020, наданої [PERSON] як доказ отримання коштів за відчужений спірний будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Також задоволено клопотання представника відповідача про виклик свідків та постановлено викликати для допиту в судовому засіданні у якості свідків [PERSON] та [PERSON] . Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на обставини, викладені у позові. Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав, наведених у письмових поясненнях та заяві про застосування наслідків позовної давності. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, при цьому подав до суду заяву, в якій зазначив, що підтримує позовні вимоги в частині стягнення коштів з [PERSON] на користь [PERSON] . Справу просить розглянути без його участі. Треті особи [PERSON] та представник Першої ужгородської державної нотаріальної контори у судове засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, письмові пояснення щодо позову не подано, клопотань про відкладення судового засідання до суду не надходило. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали даної справи та матеріали витребуваної з канцелярії суду цивільної справи № 308/9384/18, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 18.07.2001, позивач [PERSON] народився [INFO] , його батьками зазначено [PERSON] та [PERSON] . Згідно з свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданим 26.05.2005, між [PERSON] та [PERSON] розірвано шлюб, про що в Книзі реєстрації розірвання шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 271 від 08.08.2002. Після реєстрації розірвання шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим повторно 26.07.2018. 25.09.2008 до Першої ужгородської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] звернулася її донька - [PERSON] .. У даній заяві відповідач повідомила, що на день смерті її матері залишилося майно, що складається з 268/400 частини житлового будинку з надвірними будовами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , яке вона прийняла, а також, що крім неї інших спадкоємців за законом до майна померлої немає. На підставі вказаної заяви відповідача Першою ужгородською державною нотаріальною конторою 25.09.2008 було відкрито спадкову справу № 649/2008. 25.09.2008 державним нотаріусом Першої ужгородської державної нотаріальної контори [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме, на спадкове майно, що складається з 268/400 частин житлового будинку з надвірними будовами, що розташований в [ADDRESS] , що належав померлій [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 14.08.2001 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Гудковою Н.В. за реєстровим № 3143. Відповідно до договору дарування будинку від 22.05.2017, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Куровською Н.Ю. за реєстровим № 201, [PERSON] подарувала [PERSON] будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці площею 0,0397 га, кадастровий номер: 2110100000:62:001:0339. Вказаний будинок належить дарувальнику на підставі особистої приватної власності на підставі договору поділу/виділу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Парамановим О.В., 12.04.2016 за реєстровим № 1652. Згідно з договором дарування земельної ділянки від 22.05.2017, посвідченим приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Куровською Н.Ю. за реєстровим № 200, [PERSON] подарувала [PERSON] земельну ділянку площею 0,0397 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки: 2110100000:62:001:0339. Земельна ділянка, що відчужується, належить дарувальнику на підставі витягу з ДЗК про земельну ділянку серії НВ-21017400472017, виданим управлінням Держкомзему України 24.01.2017, рішення Ужгородської міської ради № 361 від 30.08.2016. Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки: 134609342, дата формування: 16.08.2018, [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 29.05.2017, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Куровською Н.Ю. за реєстровим № 232, є власниками на праві приватної спільної часткової власності по 1/2 частці кожен житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Іншою інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки: 134742752, дата формування: 17.08.2018, підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 29.05.2017, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Куровською Н.Ю. за реєстровим № 231, є власниками на праві приватної спільної часткової власності по 1/2 частці кожен земельної ділянки з кадастровим номером: 2110100000:62:001:0339, площею 0,0397 га, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач звернувся до Першої ужгородської державної нотаріальної контори із заявою від 30.07.2018, в якій зазначив, що [INFO] померла його мати [PERSON] , [INFO] , що постійно проживала за адресою: [ADDRESS] . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складалася, як йому відомо, з домоволодіння (житлового будинку), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказане спадкове майно він, як спадкоємець, який на момент відкриття спадщини був малолітнім (йому було 11 років) прийняв (частини четверта статті 1268 ЦК України), тому просив видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом на його частку у спадковому майні (так як інша частина має належати сестрі - [PERSON] ). Крім того, просив надати інформацію про склад спадщини, яка відкрилася після смерті матері його [PERSON] , про коло спадкоємців та про можливі видані свідоцтва про право на спадщину (або наявність заяв про відмову від її прийняття). Листом від 14.10.2018 № 772/01-16 Перша ужгородська державна нотаріальна контора повідомила позивача про те, що після померлої [PERSON] , яка померла [INFO] , було видано свідоцтво про право на спадщину за законом спадкоємцю [PERSON] - доньці померлої. Для отримання свідоцтва про прав на спадщину за законом на частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , спадкоємцем були подані необхідні документи, у тому числі довідку про склад сім`ї спадкодавця на день смерті, в якій було перераховано осіб, що проживали. Позивач там не значився і від імені малолітнього спадкоємця ( [PERSON] ) заяв ніхто не подавав. Свідоцтво про право на спадщину видано спадкоємцю [PERSON] , яка у передбаченому чинним законодавство порядку прийняла свої спадкові права. Матеріалами справи встановлено, що 20.08.2018 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , третя особа: Перша ужгородська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності та витребування майна з чужого володіння. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.12.2018 (справа № 308/9384/18) прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вказаним позовом. 03.06.2020, під час розгляду справи № 308/9384/18, представник позивача - адвокат Січка В.В. звернувся до суду із заявою про залишення позовної заяви без розгляду, в якій зазначив, що оскільки представником відповідача 24.05.2020 було надано їм письмовий доказ, про який їм не було відомо, а саме розписку [PERSON] про отримання коштів за відчуження майна із зазначенням ціни договору, що надає їм можливість скористатися правом на грошову компенсацію, що передбачено статтею 1280 ЦК України. У зв`язку з цим звертаються до суду з новим позовом з метою захисту своїх прав на підставі частини другої статті 1280 ЦК України шляхом отримання грошової компенсації за свою частину майна у спадщині, а даний позов просять залишити без розгляду. Ухвалою суду від 04.06.2020 у справі № 308/9384/18 позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду на підставі пункту п`ятого частини першої статті 257 ЦПК України. З розписки [PERSON] від 25.05.2017 вбачається, що вона отримала від [PERSON] аванс в розмірі 500 доларів США за купівлю будинку в [ADDRESS] . Кінцева ціна розрахунку 20500 доларів США, всі витрати порівну. 27.05.2017 [PERSON] кінцеву ціну розрахунку (20500 доларів США) отримано. Відповідно до заяви [PERSON] від 16.09.2020, справжність підпису якої у заяві засвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Гулянич Т.М., зареєстровано в реєстрі за № 813, остання підтвердила факт передачі [PERSON] грошових коштів за її житловий будинок та земельну ділянку у розмірі 21000 доларів США, про що свідчить розписка від 25.05.2017 про отримання вищезазначеної суми коштів. Згідно із заявою [PERSON] та [PERSON] від 13.12.2019, справжність підпису яких у заяві засвідчено приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Васіловка В.О., зареєстровано в реєстрі за №№ 1884, 1885, останні повідомили, що [PERSON] з 2009 до 2016 року періодично проживав у будинку в [ADDRESS] , перебуваючи на утриманні [PERSON] , яка його годувала та надавала посильну фінансову допомогу. [PERSON] ще з 2011 року знав, що [PERSON] оформила право спадщини за померлою [PERSON] на себе, оскільки з цього періоду у них виникали розмови з претензіями з боку [PERSON] щодо своїх прав на спадкове майно, свідками цих розмов були [PERSON] та [PERSON] . Крім того, [PERSON] здійснювала ремонт будинку в [ADDRESS] , за період з 2004 до 2017 року, а саме оплачувала нанесення штукатурки на будинок підключення будинку до водопостачання, каналізації, газопостачання, оскільки станом на 2007 рік вказані комунікації до будинку підключені не були. Також [PERSON] здійснювала оплату комунальних платежів в [ADDRESS] , з 2004 до 2017 року. Будучи допитаною під час розгляду даної справи у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] підтвердила суду обставини, викладені нею у її заяві від 13.12.2019. Відповідно до заяви [PERSON] від 24.09.2021, справжність підпису якої у заяві засвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Іванова Ю.О., зареєстровано в реєстрі за № 1094, остання повідомила про обставини, аналогічні за змістом у її заяві від 13.12.2019. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків відмови від спадщини у встановленому законодавством України порядку. За змістом статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. На підставі норм статей 1268-1269 ЦК України можна дійти висновку, що порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та від особливостей правового статусу спадкоємця як малолітньої, неповнолітньої, недієздатної особи або ж особи, цивільна дієздатність якої обмежена. Для з`ясування обставини прийняття неповнолітньою особою спадщини необхідно встановити факти, що спадкоємець є дитиною спадкодавця, на час відкриття спадщини є неповнолітньою особою, неповнолітньою особою не подано заяви про відмову від прийняття спадщини. Постановою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 183/4406/16 зроблено висновок, відповідно до якого частина четвертої статті 1268 ЦК України встановлює додаткові гарантії охорони спадкових прав малолітніх, неповнолітніх, недієздатних осіб, а також осіб з обмеженою дієздатністю. Зазначені особи вважаються такими, що прийняли спадщину завжди, крім випадків їхньої відмови від спадщини, а щодо малолітніх та недієздатних осіб - відмови, здійсненої від їхнього імені батьками (усиновлювачами), опікуном з дозволу органу опіки та піклування (частини друга-четверта статті 1273 ЦК України). Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є сином спадкодавця і має право на спадкування за законом у першу чергу. На час відкриття спадщини син спадкодавця був малолітньою особою. Заяву про відмову від прийняття спадщини за законом позивач не подавав. Тобто позивач прийняв відповідну спадщину в силу прямої дії норми матеріального права, а тому правила частини першої статті 1269 ЦК України на нього не поширюються. Частиною третьою статті 1269 ЦК України передбачено право, а не обов`язок особи, яка досягла чотирнадцяти років, на подання заяви про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника, а частиною четвертою цієї норми права конкретизовано, що подання відповідної заяви від імені малолітньої, недієздатної особи має бути здійснено її батьками (усиновлювачами), опікунами. Виходячи з вищевикладеного, мало місце порушення спадкових прав позивача при видачі спірного свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.09.2008 на ім`я [PERSON] . При цьому суд дійшов висновку про сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною відповідача, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] , з урахуванням наступного. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Разом з тим, згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Вказана позиція неодноразово висловлювалася Великою Палатою Верховного Суду та є сталою. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. У позовній заяві представник позивача посилався на те, що спадщину за своєю матір`ю позивач прийняв у 2007 році на підставі статті 1268 ЦК України, весь час він був впевнений, що є власником частини будинку, періодично там бував (що визнається відповідачем і свідками), більшість часу знаходився за кордоном. Після того, як невідомі люди у 2018 році почали облаштовувати двір спірного будинку, позивач відразу звернувся до нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину, проте, як виявилося, відповідач заволоділа його часткою, надавши нотаріусу неправдиву інформацію. Про наявність розписки стало відомо 24.05.2020, тому вважає, що строки позовної давності не пропущені, однак, у випадку, якщо суд вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності, просить його поновити. Як вбачається з матеріалів справи, позивач, звернувшись до суду із позовом у справі № 308/9384/18 лише у серпні 2018 року та у подальшому з даним позовом у червні 2020 року, при цьому не навів суду жодних обставин, які б підтверджували поважність причин пропуску ним позовної давності та перешкоджали йому звернутися за захистом свого права до суду, а також обставин, які б підтверджували, що позивач не міг дізнатися про порушення свого права раніше липня 2018 року (коли звернувся до Першої ужгородської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої матері). Позивач був обізнаний про смерть матері, проте не цікавився її спадковим майном після досягнення ним повноліття ( [INFO] ), а почав реалізовувати свої спадкові права лише у липні 2018 року, коли для нього стало актуальним питання оформлення спадщини. Крім того, позивач з 2009 до 2016 періодично проживав у будинку за адресою: [ADDRESS] , перебуваючи на утриманні [PERSON] , яка його годувала та надавала посильну фінансову допомогу. З 2011 року позивач знав, що відповідач оформила право спадщини за померлою матір`ю на себе, оскільки з цього періоду у них виникали розмови з претензіями з боку позивача щодо своїх прав на спадкове майно. Свідками цих розмов були [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується наявними у матеріалах справи заявами останніх з відповідними поясненнями. Вказані обставини стороною позивача під час розгляду справи не заперечувалися. На цій підставі доводи сторони позивача про те, що заявник дізнався про порушення своїх спадкових прав лише у 2018 році, відхиляються, а суд приходить до переконання про свідоме невиконання [PERSON] свого обов`язку щодо реалізації спадкових прав. Суд погоджується з доводами сторони відповідача про те, що з 2013 року позивач набув всіх прав для захисту свого права, відтак міг його реалізувати в порядку та спосіб, визначені законом, а тому відповідач заявляє про сплив позовної давності з 06.12.2016 до позовних вимог, тобто, що датою спливу позовної давності та кінцевим строком звернення до суду із цим позовом є 05.12.2016 (дата досягнення позивачем повноліття + 3 роки), оскільки у випадку, якщо неповнолітня особа знала або могла довідатися про порушення своїх цивільних прав або інтересів до досягнення нею повноліття, то обчислення позовної давності починається з досягненням нею повноліття (частина четверта статті 261 ЦК України). Позивач не повідомив суд про наявність поважних причин, які об`єктивно перешкоджали йому звернутися до суду за захистом його прав у межах позовної давності (частина п`ята статті 267 ЦК України). Враховуючи наведене та недоведеність [PERSON] , що він не міг довідатися про порушення свого права раніше 2018 року, суд дійшов висновку про пропущення позивачем позовної давності. У даному випадку суд враховує висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 742/2354/20, а також висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладені у постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20, в яких Об`єднана палата наголошує на тому, що початок перебігу позовної давності за позовами про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину пов`язується з тим моментом, коли спадкоємець дізнався або за усіма об`єктивними обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. У визначенні початкового моменту позовної давності суд повинен виходити з таких критеріїв оцінки поведінки позивача, як добросовісність, розумність та справедливість, закріплених у статті 3 ЦК України, що відповідним чином висуває до кожного учасника цивільних відносин вимоги до обрання поведінки, яка має відповідати поведінці умовного доброго господаря та дбайливого власника. Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Добрий господар повинен піклуватися про своє майно, вживати дії з його збереження та своєчасного захисту його і прав на нього протягом розумного строку. Особа не може вважатися дбайливим власником, якщо тривалий період не цікавиться своїм майном, не вживає заходів, які б вчинив добрий господар невідкладно, якщо не існує перешкод, що об`єктивно перешкоджали йому у вчиненні таких дій. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі № 367/6105/16-ц зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону. Таким чином, суд відмовляє в позові [PERSON] про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, а також про визнання за позивачем права власності на частку у спірному майні та стягнення з відповідача грошової компенсації, які є похідними вимогами від першої вимоги, у зв`язку зі спливом позовної давності. Обґрунтовуючи своє рішення, суд бере до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики суд вважає обґрунтування цього рішення достатнім. У судовому засіданні 24.04.2023 на підставі частини першої статті 259 ЦПК України проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, повний текст якого складено 27.04.2023.

Outcome: dismissed