Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Заява вмотивована тим, що 04 вересня 1994 року уклала шлюб з відповідачем. Під час перебування у шлюбі позивач придбала квартиру [ADDRESS] , у зазначеній квартирі прописала [PERSON] . 02.08.2001 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 03.02.2006 між [PERSON] та [PERSON] укладений шлюб. 19.11.2014 шлюбміж [PERSON] та [PERSON] розірвано, останній претензій майнового характеру не мав. Позивач звернулась до суду у зв`язку із ти, що на сьогодні [PERSON] не проживає, не приймає участі у витратах по утриманню квартири, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, інформацію про місце перебування останнього позивач не володіє, всі витрати пов`язані з утриманням квартири та оплатою за комунальні послуги, здійснює одноосібно позивач. Позивач просить суд визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартири [ADDRESS] та понесені судові витрати. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20.02.2023 року відкрито провадження у цивільний справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, в адресу суду надав заяву про розгляд справи за відсутності позивача, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки в судове засідання суд не сповістив. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. За таких обставин, зважаючи на положення ст. ст. ст. 223,280 ЦПК України, за відсутностізапереченьсторонипозивача, суд вважає за можливерозглянути справу за відсутностісторін на підставінаявнихдоказів, провести заочнийрозглядсправи та ухвалитизаочнерішення. Дослідившинаявні в справідокази, та надавшиїмвідповіднуоцінку суд приходить до висновку, щопозовпідлягаєзадоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що24 квітня 2019 року [PERSON] є [ADDRESS] на підставі договору куплі-продажу нерухомості серія та номер В4382/5886 від 06.06.1996 (копія наявна в матеріалах справи). У серпні 2001 рокузареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 03 лютого 2006 року зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] укладений шлюб. Рішенням Шевченківським районним судом м. Києва від 19.11.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] який був зареєстрований 03.02.2006 року, актовий запис №83 розірвано(копія наявна в матеріалах справи). Згідно листаШевченківської районної в місті Києві державної адміністрації посвідченої керівником апарату Царан В. №109-109/ц-2142 від 02.11.2021у квартирі [ADDRESS] зареєстровано три особи: [PERSON] , дата реєстрації 10.10.1996, [PERSON] дата реєстрації 10.10.1996 та [PERSON] дата реєстрації 01.10.1999(копія наявна в матеріалах справи). В свою чергу, відповідно до положень ст. 163 ЖК УРСР у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених ч. 1, п.п. 1 і 5 ч. 3 і ч. 4 ст. 71 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно ч. 1 ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За аналізом вказаних норм, якщо особа вибула із житлового приміщення на строк понад шість місяців, вона може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням відповідно до законодавства. Факт не проживання, не перебування та відсутності за місцем реєстрації більше шести місяців, відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , підтверджується копіями актів-довідок, які складені в присутності майстра технічної дільниці та сусідів зазначеного будинку підписи затверджені ТОВ «Іпульсгаз» від 05.08.2022, 12.10.2022, 13.12.2022, відповідно до яких мешканець квартири [ADDRESS] [PERSON] , мешканець кв. по [ADDRESS] , мешканець кв. [ADDRESS][PERSON] ,що на момент огляду кв. [ADDRESS] за вказаною адресою та зі слів сусідів громадянина [PERSON] , 1970 року народження не проживає у кв. [ADDRESS] січня 2014 року до теперішнього часу, будь які речі або інше майно, що свідчило б про проживання гр. [PERSON] у вищезазначеній квартирі, на момент огляду відсутні (копії наявні в матеріалах справи). Вказані обставини свідчать про те, що відповідач не проживає у квартирі [ADDRESS] шести місяців, докази які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні, також відсутні докази поважних причин відсутності відповідача у вказаній квартирі. Постановою Верховного Суду від 15.08.2019 року у справі №320/9410/15 зроблено висновок, що аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутності на це поважних причин у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина, і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13). Право кожного на судовий захист є однією з конституційних гарантій реалізації інших прав і свобод, захисту їх від порушень і протиправних посягань. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Положеннями ч.1 ст.15 ЦК України визначено, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, відповідно вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Позивач, обґрунтовуючи позов, вказує, що відповідач понад 6 місяців у квартирі не проживає, коштів по утриманні квартири не сплачує. Перешкод у користуванні він їй не чинив, її речі у квартирі відсутні. Як встановлено судом, та підтверджено матеріалами справи, відповідачне проживає у квартирі [ADDRESS] , проте у добровільному порядку не знявся з реєстрації місця проживання. При цьому, як вже встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відповідач квартирою не користується протягом більше шести місяців, не бере участі в її утриманні. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які позивач посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі. Так, [PERSON] просить стягнути з відповідача на йогокористьвитрати на правовудопомогу у розмірі7 500,00 грн. Як свідчать матеріали справи, на виконання вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України позивачем долучені докази на підтвердження розміру витрат на правову допомогу. За приписами ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Уразі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, як це вбачається з положень ч. 1 ст. 134 ЦПК України. При поданні позовної заяви позивач наводив попередній (орієнтовний) розрахунок позовних вимог, отже позивачем дотримано вимог ч. 1 ст. 134 ЦПК України. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Виходячи зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). Разом з ти, відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 24 червня 2021 року у справі № 761/14537/15-ц та від 27 січня 2021 року у справі № 659/226/19. Суд зауважує, що клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу відповідачем в порядку частини п`ятої статті 137 ЦПК України до суду не подавалось. Як свідчать матеріали справи, 11 серпня 2022 року між позивачем [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Амадео Право» укладено договір про надання правової допомоги предметом якого є надання клієнту правничої допомоги у цивільній справі №761/16851/22. Відповідно до Розділу 4 договору за надання правової допомоги Клієнт зобов`язаний сплатити гонорар за правову допомогу, у розмірі7 500 грн. Як вбачається з попереднього розрахунку витрат позивачем на професійну правничу допомогу адвоката у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням становить 7 500 грн. 00 коп. Так [PERSON] долучила до позову договір №0508202202 від 05.08.2022, Акт приймання-передач приймання-передач №0508202202 від 11.08.2022 до Договору з детальним описом виконаних робіт, які свідчать про сплату позивачем представнику послуг за надання правової допомоги у розмірі7 500 грн. 00 коп. Норми процесуального закону передбачають можливість стягнення не тільки судових витрат, які вже фактично понесені стороною, а й судових витрат, що мають бути сплачені у майбутньому за умови підтвердження розміру таких витрат належними доказами, про що неодноразово наголошував Верховний Суд, зокрема, у постановах від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц та від 16.04.2020 по справі №727/4597/19. Підсумовуючи все вище наведене, беручи до уваги відсутність клопотання про зменшення суми витрат на професійну правничу допомогу суд вважає заявлені вимоги підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 992,40 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: approved