Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-18 00:00:00

16.08.2022 [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому просив наступне: - встановити факт проживання [PERSON] разом із [PERSON] , однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період з 09 травня 2017 року по 22 грудня 2018 року; - визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на житловий будинок з прибудовою, загальною площею 66,7 кв.м., житловою площею 38,7 кв.м., який знаходиться по [ADDRESS] та земельну ділянку, кадастровий номер 1811000000:00:020:0458, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0599 га, за тією ж адресою. В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що в березні 2017 року він познайомився з [PERSON] , а з 09.05.2017 вони почали проживати разом, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, мали спільний побут, бюджет, вели спільне господарство, виховували дітей. Під час спільного проживання 13.04.2018 на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] купила у [PERSON] вищезазначений житловий будинок разом із земельною ділянкою. Ціна продажу будинку - 647700 грн; ціна продажу земельної ділянки - 59100 грн. Для оплати будинку були використані кошти в сумі 400 000 грн, які належали [PERSON] . Того ж дня [PERSON] уклала кредитний договір з ПАТ АКБ "Львів", за яким отримала 260000 грн. Кредитні кошти витратила на придбання вищезазначеного будинку. Одночасно [PERSON] уклав з ПАТ АКБ "Львів" договір поруки на забезпечення виконання кредитного договору між банком та [PERSON] . Після придбання будинку [PERSON] та [PERSON] разом з її двома неповнолітніми дітьми переїхали в зазначений будинок та проживали в ньому до 22.12.2018, коли відповідач несподівано виїхала з дітьми та забрала свої речі. Позивач продовжує проживати у спірному будинку, доглядає за ним та одноособово сплачує кошти на погашення кредиту. На підтвердження наведених обставин позивач просив суд допитати свідків та витребувати письмові докази з банку та від нотаріуса. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Відповідач у судове засідання не прибула. Представник відповідача подав відзив, у якому проти задоволення позову заперечував. Посилався на те, що сторони нетривалий час проживали у спільному помешканні, спільне господарство не вели. Спірний житловий будинок придбаний відповідачем частково за рахунок власних заощаджень та кредитних коштів. [PERSON] проживає у будинку на підставі договору найму житлового приміщення від 02.10.2019, строк дії якого сплинув у вересні 2022 року, але позивач відмовляється його звільняти. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила суду, що знайома з позивачем та відповідачем з 2017 року. Знала їх як подружню пару, що проживали у сусідньому з нею будинку до грудня 2018 року. Вели спільне господарство, виховували дітей, які називали [PERSON] батьком. Після того, як [PERSON] виїхала з будинку, [PERSON] продовжує там проживати. Свідок [PERSON] повідомив суду, що він є братом [PERSON] та йому відомо, що той проживав разом з [PERSON] як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу. Побутове спілкування свідчило про наявність сімейних стосунків. Аналогічні показання дав суду свідок [PERSON] , який перебуває у дружніх стосунках з [PERSON] . З`ясувавши обставини, на які посилались сторони, перевіривши їх належними доказами, суд діійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках. Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Статтею 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Правило статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. З наведених положень можливо встановити ознаки подружніх відносин, зокрема ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07 грудня 2020 року у справі № 295/14208/18-ц (провадження № 61-12879св20), від 20 січня 2021 року у справі № 178/90/18-ц (провадження № 61-12353св20). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарством є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. [PERSON] посилається на те, що проживав разом із [PERSON] , однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу в період з 09 травня 2017 року по 22 грудня 2018 року. Судом встановлено, що у зазначений період [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з будь-якою особою не перебував. Разом з тим, з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №00038879536 від 16.03.2023 вбачається, що відповідач [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] , який зареєстровано 12.06.2006 року Виконавчим комітетом Тютюнниківської сільської ради Чуднівського району Житомирської області. Шлюб було розірвано рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22.02.2018, по справі №285/526/18, яке набрало законної сили 27.03.2018. За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] , однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в частині періоду, що співпадає з часом перебування [PERSON] в зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком [PERSON] . Обставини проживання позивача з відповідачем однією сім`єю після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] підтверджуються показаннями свідків та письмовими доказами. 13.04.2018 укладено договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] купила у [PERSON] житловий будинок, розташований по [ADDRESS] (а.с. 11) Пункт 10 зазначеного договору містить інформацію про те що цей договір вчинено "за згодою громадянського чоловіка покупця". Аналогічна інформація включена до п. 10 договору від 13.04.2018 купівлі-продажу земельної ділянки за тією ж адресою (а.с. 8) На запит суду приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Вовк Н.П. надано копії документів, на підставі яких укладено вищезазначені договори. Серед цих документів є нотаріально посвідчена заява [PERSON] від 13.04.2018 про надання ним згоди "своїй громадянській дружині [PERSON] , 1987 року народження, з якою ми разом проживаємо однією сім`єю та ведемо спільне господарство" на придбання будинку та земельної ділянки (а.с. 128). Крім того, на запит суду АТ АКБ "Львів" надано копії матеріалів кредитної справи за кредитним договором № 03109/114/2018 від 13.04.2018 між АТ АКБ "Львів" та [PERSON] . Серед наданих документів наявна копія Анкети-Заяви позичальника, до якої внесена інформація про сімейний стан "Громадянський шлюб" та про [PERSON] , як про чоловіка [PERSON] (а.с. 165). Таким чином, наявні підстави для висновку, що станом на день укладання зазначених договорів [PERSON] сприймала [PERSON] як особу, з якою має фактичні сімейні стосунки, як з чоловіком. До відзиву на позовну заяву стороною відповідача додано копію Договору найму житлового приміщення від 02.10.2019, укладеного між [PERSON] (наймодавець) та [PERSON] (наймач), у якому зазначено, що "Сума договору складає без оплати (не складає в зв`язку з родинними відносинами), розрахунок буде проводиться згідно розрахункових книжок" (п. 6 Договору, а.с. 51). Зазначена інформація підтверджує, що відносини, які склались між позивачем та відповідачем на момент укладання договору найму сприймались ними як родинні. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи надані сторонами письмові докази у сукупності з обставинами, які у судовому засіданні повідомили свідки, суд дійшов висновку про те, що позивачем доведено факт проживання [PERSON] та [PERSON] , однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 27.03.2018 (день набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу [PERSON] з іншим чоловіком) по 22.12.2018 (день припинення сумісного проживання). Розглянувши вимоги позивача в частині визнання за ним права особистої приватної власності на житловий будинок з прибудовою та земельну ділянку, суд дійшов висновку, що вони не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Статтею 41 Конституції України закріплені фундаментальні права особи в сфері приватної власності, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України (надалі - СК України), власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Так, норми ст. 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, та Великої палати Верховного суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі визначено статтею 74 СК України, а саме встановлено, що майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Судом встановлено, що під час спільного проживання позивача з відповідачем 13.04.2018 на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] купила у [PERSON] вищезазначений житловий будинок разом із земельною ділянкою. Будинок використовувався для спільного проживання [PERSON] з [PERSON] . Суду не надано письмового договору, яким би сторони визначили умови, що відрізняються від загального принципу, встановленого ч. 1 ст. 74 СК України про правовий режим майна як спільної сумісної власності. Обставини використання власних та кредитних коштів для оплати придбаного майна не впливають на правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем у зв`язку з його придбанням. Суд не дає оцінку права позивача вимагати поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, оскільки таке право не є предметом спору в даній справі, а визначення часток сторін виходить за межі позовних вимог. За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права особистої приватної власності на спірне майно. Відповідно до ст. 158 ЦПК України, у зв`язку з повною відмовою в задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем права особистої приватної власності на спірне майно, суд скасовує заходи забезпечення позову, встановлені у даній справі ухвалою від 21.02.2023. На підставі ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача відшкодування витрат зі сплати судового збору в сумі 992 грн. 40 коп. - за вимогою немайнового характеру, яку судом задоволено.

Outcome: partial