Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-12 00:00:00

Позивач звернулося до суду з зазначеною позовною заявою до відповідачів, в якій просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором на загальну суму 1499,28 дол. США в еквіваленті (за\~курсом 27,63\~грн.\~відповідно до\~службового розпорядження\~НБУ від\~13\~травня 2021\~року) 41425,11 грн., а також судові витрати, посилаючись на те, що між Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі за текстом - АТ КБ «ПриватБанк») і [PERSON] укладено кредитний договір № OD30AE00000087 від 15 лютого 2007 року, відповідно до умов якого позивач зобов`язався надати [PERSON] кредит у розмірі 22728,77 дол. США на термін до 15 лютого 2012 року. Також, зобов`язання за вказаним договором забезпечені договором поруки, поручителем по якому виступив відповідач [PERSON] , який зобов`язався відповідати по зобов`язанням [PERSON] , які виникли з умов вищезазначеного кредитного договору. Позивач свої зобов`язання за вказаним договором виконав повністю та надав [PERSON] обумовлену суму кредиту, а [PERSON] належним чином свої зобов`язання не виконував, внаслідок чого рішенням суду від 29 листопада 2012 року стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за зазначеним кредитним договором у загальній сумі 219\~979,83 грн. (еквівалент за курсом НБУ станом на 29 листопада 2012 року, виходячи з розрахунку 799,30 грн. за 100 доларів США, складає 27\~521,56 доларів США). Позивач, посилаючись на те, що рішення суду не виконано, заборгованість за кредитним договором не погашена та ухвалення вказаного рішення не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін договору, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання, просив суд стягнути в солідарному порядку з відповідачів 3 % річних від простроченої суми так як боржник та\~поручитель мають\~нести перед\~кредитором солідарну\~відповідальність. Представниця позивача в судове засідання не з`явилася, але у позовній заяві просила суд про розгляд справи за її відсутності, у разі неявки відповідачів в судове засідання не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідачі у\~судове засідання\~не з`явилися,\~про дату,\~час та\~місце розгляду\~справи неодноразово повідомлявся належним чином. Так, судом, відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України, надсилалися судові повістки про виклик до суду за адресою місця проживання відповідачів, зареєстрованих у встановленому законом порядку, однак, згідно з поштовими конвертами з судовими повістками, що повернулися до суду з довідкою відділення «Укрпошти» з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою», що свідчить про неможливість вручення відповідачам судових повісток, та відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України, в такому випадку вважається, що судовий виклик вручений відповідачам належним чином. Відповідачі клопотання про розгляд справи за їх відсутності, відзив на позовну заяву не подавали, про причини неявки суд також не повідомили. Суд, також, враховує, що складовим елементом права на справедливе судочинство є судовий розгляд справи упродовж розумного строку (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) від 04 листопада 1950 року та рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Світлана Науменко проти України» від 09 листопада 2004 року, пункт 86; «Странніков проти України» від 03 травня 2005 року, пункт 40; «Лещенко і Толюпа проти України» та «Смирнова проти України» від 08 листопада 2005 року, пункт 54, «Антоненков та інші проти України» від 22 листопада 2005 року, пункт 41). Суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 1 ст. ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Також, у рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Германії» від 04 жовтня 2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів. Отже, відповідачі зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З матеріалів справи не вбачається, що відповідачі надавали суду доказів неможливості прибути в судове засідання. Суд враховує строки розгляду справи, передбачені законом, дві неявки відповідачів в судове засідання без поважних причин, а також не встановлення наявності поважних причин для їх неявки в судове засідання. Також, судом вжито всіх можливих заходів для повідомлення відповідачів про розгляд справи, забезпечено всі процесуальні права у спосіб, передбачений ЦПК України. Виходячи з вищезазначеної практики ЄСПЛ, враховуючи зазначені обставини неявки відповідачки до суду, суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності відповідачки, яка з 16 липня 2021 року, тобто з моменту прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, до ухвалення даного рішення жодного разу до суду не прибули, станом розгляду справи не цікавились, тим самим своїм процесуальним обов`язком з`явитись в судове засідання за викликом знехтували. Враховуючи вказані факти, згоду представниці позивача, що викладена у її клопотанні, суд вважає за можливе, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, ухвалити рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, судом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, суд вважає позовну заяву позивача обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із зобов`язального права, пов`язані з ухиленням боржниці від виконання своїх обов`язків з повернення кредитних коштів кредитору, тому при вирішенні спору між сторонами слід керуватися Цивільним Кодексом України. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно Кредитного договору (а.с. 8 10), укладеного між Банком (далі Кредитор), з однієї сторони, та [PERSON] (далі Позичальник), з іншої сторони, Кредитор на положеннях та умовах цього Договору зобов`язався надати Позичальнику Кредит, а Позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Кредитору суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі суми 0,14% від суми виданого кредиту щомісячно в Період оплати, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені Договором. Між АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 23, 25, 26, 27-28), позивачем у справі, та [PERSON] (а.с. 20), відповідачем у справі, укладено кредитний договір № OD30AE00000087 від 15 лютого 2007 року, відповідно до умов якого АТ КБ «ПриватБанк» позивач зобов`язався надати [PERSON] кредит у розмірі 22728,77 дол. США на термін до 15 лютого 2012 року, а [PERSON] зобов`язався своєчасно повернути одержану суму кредиту (а.с. 15-17). З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором було укладено Договір поруки від 15\~лютого 2007\~рокуз [PERSON] (а.с. 21-22), згідно умов якого поручитель на добровільних засадах взяв на себе зобов`язання перед позивачем відповідати по борговим зобов`язанням боржника [PERSON] , які виникають з умов вищезазначеного Кредитного договору (а.с. 19). АТ КБ «ПриватБанк» виконав свої\~зобов`язання\~за кредитним\~договором,\~здійснив видачу\~кредитних коштів\~ [PERSON] ,\~відповідачу у справі, що підтверджується ордером-розпорядженням на надання кредиту від 15\~лютого 2007\~року(а.с. 18). У зв`язку з тим, що [PERSON] , як позичальником, та [PERSON] , як поручителем, не виконувалися належно умови вищевказаного кредитного договору та договору поруки АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідачів в солідарному порядку заборгованості по кредиту та рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 29 листопада 2012 року стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за зазначеним кредитним договором на загальну суму 219979,83 грн. (еквівалент за курсом НБУ станом на 29 листопада 2012 року, виходячи з розрахунку 799,30 грн. за 100 доларів США, складає 27\~521,56 доларів США) (а.с. 5-6). Рішення набрало законної сили 28 грудня 2012 року та на день подання до суду позову рішення не виконано. Згідно повідомлення № 30.1.0.0/2-70215ODH0L813 від 20 травня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до [PERSON] , [PERSON] про виконання зобов`язань за кредитним договором № OD30AE00000087\~від 15\~лютого 2007\~року(а.с. 12, 13). За положеннями ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження № 61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні». Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до роз`яснень, що викладені у п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 533 ЦК України. Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. В розумінні ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до коштів відносяться гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Надаючи кредит, банк розміщує залучені ним кошти, як у національній валюті (гривні), так і в іноземній валюті. Стаття 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлює ряд обмежень і заборон, що стосується умов здійснення окремих банківських операцій. Приписи вказаної статті Закону не містять заборони на видачу кредитів у іноземній валюті (розміщення залучених коштів у іноземній валюті). Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити зокрема три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), дійшла висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) викладено висновок про те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Розстрочення або відстрочення виконання судового рішення не припиняє договірного зобов`язання відповідача, а тому не звільняє його від наслідків порушення відповідного зобов`язання, зокрема шляхом сплати сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 666/4957/15-ц дійшов висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, а тому погодився з висновками суду апеляційного суду про те, що, пред`явивши у червні 2015 року вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені (на загальну суму 22455,73 долари США), кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому апеляційний суд правильно стягнув з позичальника заборгованість за кредитним договором з урахуванням того, що проценти після спливу строку кредитування не нараховуються. В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 5017/1987/2012 колегія суддів зазначила про те, що згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пункті 6.20 цієї постанови також зазначається, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Таким чином, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Проценти річних, про які йдеться у ч. 2 ст. 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених ст. 536 ЦК України. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов`язанням сплатити кошти, тоді як проценти. Зазначені у ст. 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грошима (ст. 1214 ЦК України). Підставами для застосування до правовідносин сторін ст. 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв`язку з користуванням чужими коштами. Положення ж ч. 2 ст. 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов`язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (ст. 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов`язання (постанова Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/639/18). Судом встановлено, що рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 29 листопада 2012 року стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за зазначеним кредитним договором на загальну суму 219979,83 грн. (еквівалент за курсом НБУ станом на 29 листопада 2012 року, виходячи з розрахунку 799,30 грн. за 100 доларів США, складає 27\~521,56 доларів США). Рішення набрало законної сили 28 грудня 2012 року та на день подання до суду позову заборгованість за кредитним договором не погашена, тобто рішення не виконано. Враховуючи викладене, беручи до уваги, що строк кредитування сплив, між сторонами кредитного договору склались охоронні правовідносини, у яких права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, суд вважає, що позивач має право на стягнення з відповідачів трьох процентів річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Як вбачається з розрахунку, наданого позивачем, правильність яких перевірена судом, сума трьох процентів річних від простроченої суми за період зі слідуючого дня після подання до суду попереднього позову, тобто з 23 жовтня 2012 року по 13 травня 2021 року складає у розмірі 1499,28 дол. США в еквіваленті (за курсом 27,63 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 13 травня 2021 року) 41425,11 грн. (а.с. 7, 8). Доказів, в розумінні ст. ст. 77, 78 ЦПК України, щодо неправильності складеного розрахунку трьох процентів річних від простроченої суми відповідачами до суду не надано, інший розрахунок заборгованості на іншу дату також суду не надано, відтак, розрахунок приймається судом як доказ у вирішенні спору. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення в солідарному\~порядку з\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] \~на користь\~АТ КБ\~«ПриватБанк»наведених вище трьох процентів річних від простроченої суми є доведеними, а тому є такими, що підлягають задоволенню, оскільки зібрані у справі докази та їх належна оцінка доводять, що позов обґрунтований, а викладені позивачем в позовній заяві обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та вони не спростовані відповідачами. Згідно зі ст. 141 ЦПК України вимоги позивача щодо відшкодування судових витрат підлягають задоволенню, оскільки його позов задоволено та понесені витрати підтверджені платіжним дорученням № BOJ64B3GP від 04 червня 2021 року (а.с. 1). На підставі ст. ст. 625, 1050\~ЦК України,

Outcome: approved