Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-06 00:00:00

18 грудня 2004 року між Позивачкою та Відповідачем було укладено шлюб, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про одруження, виданого 18.12.2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції міста Харкова. Згідно з наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження, повторно виданого 03.08.2019 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції, [PERSON] народився [INFO] , матір`ю якого є Позивачка, а батьком - [PERSON] (Відповідач). 23.12.2008 року шлюб між сторонами було розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , видане Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції. Згідно довідки з Реєстру територіальної громади Харківської міської ради про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб дитина проживає разом з Позивачкою. Позивачка наполягає на тому, що дитина перебуває на її утриманні, проте вона не може в повній мірі забезпечити дитину всім необхідним, оскільки коштів на її утримання не вистачає. Оскільки питання про участь Відповідача в утриманні сина сторонами у добровільному порядку вирішено не було, Позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом про стягнення аліментів на утримання дитини. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з ч. 2 статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Держава Україна, як учасниця Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини (ч. 1 ст. 27 Конвенції). При цьому, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Положеннями ч. 1 ст. 18 Конвенції унормовано, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Закон України «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Стаття 51 Конституції України визначає, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Аналогічні положення закріплені у ст. 180 СК України. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Таким чином, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Звернення до суду за аліментами є правом особи, уповноваженої на їх отримання в інтересах неповнолітньої дитини у випадку, коли один із батьків не бере участь у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини або ухиляється від утримання дитини. Тобто звернення до суду - це вже сам по собі елемент захисту такою особою порушеного права дитини. За своєю суттю аліменти (від лат. alimentum - харчування) - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Отже стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч. 1 ст. 183 СК України). Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів визначені у ч. 1 ст. 182 СК України, згідно з якою при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Отже, вказані норми передбачають, що одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується із конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у сімейному законодавстві. При цьому, положеннями ч. 2 ст. 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вирішуючи даний спір суд виходить з того, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Під час судового розгляду встановлено, що наразі дитина перебуває на утриманні матері (Позивачки), а на Відповідача, як батька, покладено конституційний обов`язок утримувати свою доньку до досягнення нею повноліття. Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини суд виходить із сукупності наявних в матеріалах справи доказів та враховує загальновідомі обставини про щоденну потребу дитини у їжі, одязі, засобах особистої гігієни, забезпеченні належних побутових умов та умов для належного гармонійного розвитку, а також те, що обов`язки з утримання дитини є рівними для обох батьків. Також суд враховує, що факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться у переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку утримання дитини. Обов`язок утримувати дитину не залежить від бажання чи можливостей батьків враховуючи загальне правило, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття навіть у тому разі, коли виконання цього обов`язку може призвести до неповного задоволення їх власних матеріальних і духовних потреб. При цьому, спільна дитина сторін проживає разом із матір`ю, відтак саме на неї лягає основний тягар по утриманню та вихованню дитини. Разом з цим, суд, співмірно з обставинами справи враховує встановлені ч. 2 ст. 182 СК України гарантії прав дитини, а саме: розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому, згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Таким чином, поставивши перед судом питання про стягнення з Відповідача аліментів не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, Позивачка передусім мала подати докази на підтвердження наявності у платника аліментів відповідного доходу як підставу для задоволення такої вимоги. Водночас, всупереч вимог ст. 81 ЦПК України Позивачкою не надано жодних доказів на підтвердження того, що Відповідач має достатній заробіток і спроможний сплачувати аліменти у розмірі не меншому, ніж прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, як того вимагають приписи абз. 3 ч. 2 ст. 182 СК України. У зв`язку з цим, з урахуванням всіх обставин справи, матеріальних потреб дитини, обов`язку другого з батьків також утримувати дитину, а також враховуючи в силу приписів ч. 1 ст. 182 СК України те, що: -Відповідач є здоровою особою працездатного віку; -Відповідач офіційно працює на посаді головного спеціаліста відділу ідентифікації та забезпечення, видворення управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії ГУ ДМС у Харківській області та отримує заробітну плату у розмірі 14 000, 00 грн. в місяць; -на утриманні Відповідача є малолітній син від іншого шлюбу [PERSON] , [INFO] , та дружина [PERSON] , яку Відповідач зобов`язаний утримувати в силу приписів ст. 84 СК України, суд вважає, що з Відповідача необхідно стягнути на користь Позивачки аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше встановленого законодавством мінімального гарантованого розміру аліментів для дитини відповідного віку. Аргументи Відповідача з приводу того, що на його утриманні перебуває хвора матір похилого віку, яка є інвалідом 3 групи, суд до уваги не приймає, оскільки всупереч приписів ст. 81 ЦПК України Відповідачем не було надано суду будь-яких доказів на підтвердження того, що він здійснює витрати на утримання та лікування своєї матері. Стосовно аргументів Відповідача про те, що він має сина [PERSON] , [INFO] , який є студентом Харківського національного університету радіоелектроніки денної форми навчання, і який потребує фінансової допомоги у зв`язку з навчанням, суд зазначає, що утримання повнолітньої дитини на час її навчання, за умови, що батьки можуть надавати матеріальну допомогу, також є обов`язком батьків, і виконання такого обов`язку щодо повнолітньої дитини яка продовжує навчання, не звільняє платника аліментів від сплати таких на неповнолітню дитину. Відповідач погоджується сплачувати на користь Позивачки аліменти на утримання сина [PERSON] починаючи з лютого 2022 року у твердій грошовій сумі 2 000, 00 грн., проте суд зазначає, що вибір способу стягнення аліментів належить тому з батьків, разом з яким проживає дитина, і який є позивачем у справі про стягнення аліментів. Оскільки Позивачка обрала спосіб стягнення аліментів у розмірі частки від доходу Відповідача, то суд вирішуючи даний спір не має права його змінювати. При цьому суд вважає, що виходячи з закріплених ч. 9 ст. 7 СК України принципів справедливості, добросовісності та розумності, визначений судом розмір аліментів сприятиме гармонійному фізичному та духовному розвитку дитини, а Відповідач, враховуючи встановлені судом обставини, має можливість нести такі витрати. Аліменти у вказаному розмірі є помірною сумою, не завищеною в сьогоднішніх умовах з урахуванням віку та потреб дитини. Ця сума не буде створювати Відповідачу додаткові труднощі матеріального характеру. Також суд зазначає, що позивачем заявлено вимогу про стягнення з Відповідача аліментів з 01.02.2022 року, тобто за минулий час. Згідно з ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині. При цьому, факт ухилення, тобто умисних дій чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від виконання свого обов`язку, є предметом доказування по справі. Вирішуючи даний спір в частині стягнення аліментів за минулий час суд виходить з того, що Відповідач фактично визнає позов в цій частині та не заперечує проти стягнення з нього аліментів на утримання дитини починаючи з лютого 2022 року, проте не погоджується з їх розміром. Так, Позивачка просить суд стягнути з Відповідача аліменти з 01.02.2022 року у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідача, але не менше прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Разом з тим, врахувавши встановлені вище обставини, зокрема щодо матеріального становища Відповідача та наявність на його утриманні інших осіб, суд вважає що з Відповідача необхідно стягнути на користь Позивачки аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше встановленого законодавством мінімального гарантованого розміру аліментів для дитини відповідного віку починаючи стягнення з 01.02.2022 року. На переконання суду, такий розмір аліментів забезпечить потреби малолітньої дитини, відповідатиме об`єктивним можливостям Відповідача та задовольнятиме правомірні очікування Позивачки на отримання аліментів, і з урахуванням балансу інтересів батьків та дитини буде достатнім для забезпечення її належного утримання та відповідатиме можливостям батька надавати таку допомогу. Будь-яких доказів того, що Відповідач немає можливості сплачувати аліменти у такому розмірі, суду надано не було. При цьому, суд звертає увагу на те, що законодавство України дає право батькам згодом змінити встановлений розмір аліментів в сторону його збільшення або зменшення у зв`язку зі зміною матеріального становища, сімейного стану, стану здоров`я платника або одержувача аліментів чи за наявності інших життєвих ситуацій. Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню з урахуванням наведеного. Згідно зі ст. 191 СК України суд присуджує стягнення аліментів з 01.02.2022 року. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на Відповідача пропорційно задоволеній частині позову. Що стосується витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000, 00 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України). Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України. Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону). Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України). Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19, від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18. Факт понесення Позивачкою витрат на професійну правничу допомогу підтверджується Договором від 20.01.2023 № 20/01/23-1, укладеним між Позивачкою та Адвокатським бюро «Вікторі Фурман»; Додатковою угодою № 1 від 20.01.2023 до вказаного Договору, згідно з якою сторонами визначено обсяг та вартість наданих послуг: підготовка позовної заяви про стягнення аліментів, кількість витраченого часу - 3 год., вартість 1 000, 00 грн., рахунком на оплату № 01 від 20.01. 2023 на суму 1 000, 00 грн., Актом приймання-передачі наданих послуг від 23.01.2023; квитанцією про сплату адвокатських послуг у розмірі 1 000, 00 грн., ордером на надання правничої (правової) допомоги серії АЕ № 1174372; свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю серії ПТ № 3175. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)). Разом із цим, Відповідач не подавав до суду заперечень щодо розміру витрат на правничу допомогу, які Позивачка просила стягнути з Відповідача. Таким чином, суд дійшов висновку, що понесені Позивачкою витрати на професійну правничу допомогу є документально підтвердженими, вони співмірні зі складністю цієї справи, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. За таких обставин, суд вважає за необхідне стягнути з Відповідача на користь Позивачки понесені останньою витрати на професійну правничу допомогу пропорційно задоволеній частині позову.

Outcome: partial