Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-10 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] в особі свого представника - адвоката Рублі Олександра Сергійовича, звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації. В обґрунтування позовних вимог вказано, що [PERSON] з [INFO] по [INFO] обіймав посаду виконуючого обов`язки голови правління публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд». [INFO] щодо позивача у мережі Інтернет на вебсайті «[INFO]» ([INFO]) та в інших джерелах почала поширюватись негативна недостовірна інформація, яка порушує право позивача на повагу до честі, гідності та на недоторканість ділової репутації. Зокрема вказують, шо негативна недостовірна інформація про позивача була поширена на вказаному вебсайті за посиланням [INFO] у інформаційному матеріалі (статті) під назвою «Аудит «Аграрного фонда» доказал разворовывание 3 млрд грн ставленником [PERSON]». У наведеній статті, автором якої вказаний [PERSON] , зокрема, зазначена наступна інформація: - «Аудит «Аграрного фонда» доказал разворовывание 3 млрд грн ставленником [PERSON]»; - «Аудит установил, что его бывший руководитель [PERSON] … привел компанию к искусственным убыткам на сумму до 3 млрд грн»; - «Самого [PERSON] предыдущий глава «Аграрного фонда» [PERSON] уволил за подозрение в коррупции еще в 2015 году»: - «Внутренний аудит Минэкономики показал, что ставленник [PERSON] [PERSON] совершил ряд преступлений, которые привели «Аграрный фонд» к убыткам на сумму до 3 млрд грн». Позивач вважає, що поширена [INFO] на вебсайті «[INFO]» ([INFO]) інформація про: розкрадання [PERSON] 3 млрд. грн.; причетність [PERSON] до завдання збитків державній компанії АТ «Аграрний фонд» на суму до 3 млрд. грн., в тому числі шляхом вчинення ряду злочинів; звільнення [PERSON] з АТ «Аграрний фонд» у 2015 році за підозру в корупції є неправдивою, недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, а відтак підлягає спростуванню та видаленню з мережі Інтернет. Враховуючи викладене, позивач просить суд: 1) визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права [PERSON] на повагу до честі, гідності та на недоторканість ділової репутації інформацію про факти розкрадання [PERSON] 3 млрд. грн.; причетність [PERSON] до завдання збитків державній компанії АТ «Аграрний фонд» на суму до 3 млрд. грн., в тому числі шляхом вчинення ряду злочинів; звільнення [PERSON] з АТ «Аграрний фонд» у 2015 році за підозру в корупції, а саме: - «Аудит «Аграрного фонда» доказал разворовывание 3 млрд грн ставленником [PERSON]»; - «Аудит установил, что его бывший руководитель [PERSON] ... привел госкомпанию к искусственным убыткам на сумму до 3 млрд грн»; - «Самого [PERSON] предыдущий глава «Аграрного фонда» [PERSON] уволил за подозрение в коррупции еще в 2015 году»; - «Внутренний аудит Минэкономики показал, что ставленник [PERSON] [PERSON] совершил ряд преступлений, которые привели «Аграрный фонд» к убыткам на сумму до 3 млрд грн», оприлюднену та поширену відповідачем [INFO] на веб-сайті «[INFO]» ([INFO]) за посиланням [INFO] y інформаційному матеріалі (статті) під назвою «Аудит «Аграрного фонда» доказал разворовывание 3 млрд грн ставленником [PERSON]». 2) зобов`язати [PERSON] протягом 10 календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду спростувати поширену ним недостовірну інформацію, а саме: - «Аудит «Аграрного фонда» доказал разворовывание 3 млрд грн ставленником [PERSON] »; - «Аудит установил, что его бывший руководитель [PERSON] ... привел госкомпанию к искусственным убыткам на сумму до 3 млрд грн»; - «Самого [PERSON] предыдущий глава «Аграрного фонда» [PERSON] уволил за подозрение в коррупции еще в 2015 году»; - «Внутренний аудит Минэкономики показал, что ставленник [PERSON] [PERSON] совершил ряд преступлений, которые привели «Аграрный фонд» к убыткам на сумму до 3 млрд грн», шляхом поміщення на головній сторінці веб-сайту «[INFO]» ([INFO]) повідомлення наступного змісту: «СПРОСТУВАННЯ. Я, [PERSON] , власник цього вебсайту, повідомляю, що інформація, яка містилась у статті від [INFO] під назвою «Аудит «Аграрного фонда» доказал разворовывание 3 млрд грн ставленником [PERSON]» про розкрадання [PERSON] 3 млрд. грн.; причетність [PERSON] до завдання збитків державній компанії АТ «Аграрний фонд» на суму до 3 млрд. грн., в тому числі шляхом вчинення ряду злочинів; звільнення [PERSON] з АТ «Аграрний фонд» у 2015 році за підозру в корупції, Є НЕДОСТОВІРНОЮ, тобто такою, що не відповідає дійсності. Зазначена інформація видалена з вебсайту як така, що порушує право [PERSON] на повагу до честі, гідності та на недоторканість ділової репутації». 3) зобов`язати [PERSON] протягом 10 календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду видалити з вебсайту «[INFO]» ([INFO]), з інформаційного матеріалу (статті) під назвою «Аудит «Аграрного фонда» доказал разворовывание 3 млод грн ставленником [PERSON]», розміщеної [INFO] року за посиланням [INFO], наступну інформацію: - «Аудит «Аграрного фонда» доказал разворовывание 3 млрд грн ставленником [PERSON]»; - «Аудит установил, что его бывший руководитель [PERSON] ... привел госкомпанию к искусственным убыткам на сумму до 3 млрд грн»; - «Самого [PERSON] предыдущий глава «Аграрного фонда» [PERSON] уволил за подозрение в коррупции еще в 2015 году»; - «Внутренний аудит Минэкономики показал, что ставленник [PERSON] [PERSON] совершил ряд преступлений, которые привели «Аграрный фонд» к убыткам на сумму до 3 млрд грн», 4) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у сумі 2 522,40, а також витрати позивача, пов`язані з розглядом справи. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 16.11.2020 справу передано для розгляду за підсудністю до Подільського районного суду м. Києва. Ухвалою суду від 27 січня 2021 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 25 лютого 2021 року через канцелярію суду представник позивача на підтвердження факту чи містять висловлювання у статті оціночні судження чи твердження про факти, а також негативну інформацію, що стосується позивача, подав висновок експерта Українського бюро лінгвістичних експертиз № 056/201 від 20 жовтня 2020 року. 24 березня 2021 року на адресу суду від представника відповідача - адвоката Братківського Клима Сергійовича надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідача вказує, що позиція позивача щодо доведення належності [PERSON] , до справи ґрунтується виключно на припущеннях, оскільки відповідач до вебсайту [INFO] та спірної інформації відношення не має, а позивач безпідставно вказує [PERSON] власником вебсайту. Щодо тверджень позивача, що він не є публічною особою, відповідач з цим не погоджується, оскільки [PERSON] з листопада 2019 року по травень 2020 року займав посаду виконуючого обов`язки голови правління публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд», засновником якого є держава в особі Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, а тому був публічною особою. Вказує, що інформація про недоліки в роботі позивача на посаді керівника ПАТ «Аграрний фонд», яка викладена в аудиторському звіті Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 26.06.2020 за результатами здійснення позапланового внутрішнього аудиту за період з 01 листопада 2019 року по 01 червня 2020 року, становить суспільний інтерес. Посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини, постанов Верховного Суду у подібних правовідносинах, відповідач вказує, що право на свободу вираження поглядів є однією з найважливіших свобод людини, це право забезпечує розвиток демократії в суспільстві та самореалізацію кожної особи. Визнання суб`єктивної думки «недостовірною» інформацією призведе до встановлення цензури на висловлювання поглядів та обмежить самореалізацію особистості, а вимога доведення правдивості оціночних суджень взагалі є нездійсненою. Тому, в демократичному суспільстві не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можна перевірити на предмет їх дійсності. Якщо оціночні судження або думки принижують гідність, честь чи ділову репутацію, особа має скористатися правом на відповідь. Також має значення зміст інформації і публічність особи щодо якої розповсюджена інформація. Якщо інформація становить суспільний інтерес, її поширення не може бути обмежено. Щодо наданого висновку експерта зазначає, що позивачем не доведено, що для вирішення даної справи необхідні спеціальні знання, оскільки предметом висновку експерта не можуть бути питання права. «Оціночне судження» - це правова категорія, яка має своє визначення в ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію». 19 травня 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якому позивач не погоджується з позицією відповідача та зазначає, що недостовірна інформація відносно [PERSON] була поширена на вебсайті [INFO] та інших вебресурсах, таких як Facebook та Telegram, тобто інформація була донесена більше ніж одній особі. Посилаючись на ст. 62 Конституції України, вказує, що без підтвердження здійснення позивачем будь-яких злочинів у встановленому законодавством України порядку та встановленням вини [PERSON] за вироком суду, який набрав законної сили, твердження, які викладенні у вказаній статті, є недостовірними. Щодо належного відповідача та твердження адвоката Братківського К.С., що вказане ними у позовній заяві посилання на статтю на вебсайті не активне, зазначає, що це пов`язано з тим, що станом на момент подання даної відповіді на відзив сайт [INFO] було переведено на інший домен, а саме [INFO], який на даний час повністю його дублює. Згідно з інформації, розміщеної на сайті ДП «Український інститут інтелектуальної власності (Укрпатент)», [PERSON] зареєстрований знак для товарів та послуг « [INFO] », що дає підстави стверджувати, що використання цього імені без прямого дозволу чи відома є неможливим. Вважають, що в матеріалах справи наявні достатні докази того, що належним відповідачем у даній справі є саме [PERSON] . Щодо тверджень відповідача, що [PERSON] є публічною особою вказали, що він був на посаді виконуючого обв`язки голови правління ПАТ «Аграрний фонд», яке хоч і перебуває у державній власності, але здійснює свою діяльність на комерційній основі, а тому віднесення позивача до цього поняття є хибним. Позивач також не погоджується з твердженням відповідача стосовного того, що для вирішення даної справи не потрібні спеціальні знання у галузі лінгвістики й відповідно не було потреби у проведенні лінгвістичної експертизи. Враховуючи предмет та підстави позову, позивач вважає, що необхідні спеціальні знання в сфері лінгвістики. Згідно висновку експерта №056/201 від 20.10.2020 року вислови, що наявні у текстовому матеріалі «Аудит «Аграрного фонда» доказал разворовывание 3 млрд грн ставленником [PERSON]», містять фактичні дані (фактологічні твердження), які можуть бути перевірені, та не містять мовно - стилістичних засобів, які б вказували на їх оціночний характер. За таких обставин, вказані вислови не підпадають під ознаки оціночних суджень та висловлювань, і є твердженнями про факти, яких у дійсності не існувало. При цьому, зазначена інформація є по відношенню до позивача негативною. Крім того вказує, що у Постанові Верховного Суду від 29.04.2020 року у справі №757/56330/18-ц, було зауважено про право заявити клопотання про призначення лінгвістичної експертизи у судовому засіданні для з`ясування обставин, що мають важливе значення для справи і потребують спеціальних знань. Таким чином, правова позиція Верховного Суду визнає потребу у проведенні лінгвістичної експертизи у такій категорії справ. У запереченні на відповідь на відзив, які надійшли до суду 01 червня 2021 року, представник відповідача вказує, що [PERSON] не поширював негативної недостовірної інформації про позивача, а наявність у відповідача торгівельної марки «DUBINSKY» не доводить того, що він є власником сайту [INFO]. Щодо висновку експерта, адвокат повторно вказує на відсутність будь-якої необхідності у проведенні лінгвістичної експертизи у даній справі. 12 липня на адресу суду надійшло клопотання представника позивача про витребування доказів, яке 07 лютого 2022 року залишено без задоволення у зв`язку з його необґрунтованістю та заява про виклик свідків, від яких представник позивача відмовився під час судового розгляду по суті у зв`язку з неможливістю забезпечити їх явку. Разом з тим, представник позивача просив витребувати у ДП «Інформаційні системи» повний текст рішення Солом`янського районного суду м. Києва у справі № 760/13253/19 від 08.11.2019 з відкритою інформацією, оскільки у вказаному рішенні я підтвердження [PERSON] , що сайт [INFO] належить йому. Дане клопотання залишено без розгляду, оскільки представником позивача адвокатом Рублею О.С. самостійно направлено копію вказаного рішення до суду. 28 жовтня 2021 року до суду надійшла заява представника позивача про зміну предмету позову, в якій він просить: 1) Визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права [PERSON] на повагу до честі, гідності та на недоторканість ділової репутації інформацію про факти розкрадання [PERSON] 3 млрд. грн; причетність [PERSON] до завдання збитків державній компанії АТ «Аграрний фонд» на суму 3 млрд. грн., в тому числі шляхом вчинення ряду злочинів; звільнення [PERSON] з АТ «Аграрний фонд» у 2015 році за підозру в корупції, а саме: - «Аудит «Аграрного фонда» доказал разворовывание 3 млрд грн. ставленником [PERSON] »; - «Аудит установил, что его бывший руководитель [PERSON] … привел госкомпанию к искусственным убыткам на сумму до 3 млрд грн.»; - «Самого [PERSON] предыдущий глава «Аграрного фонда» [PERSON] уволил за подозрение в коррупции еще в 2015 году»; - «Внутренний аудит Минэкономики показал, что ставленник [PERSON] [PERSON] совершил ряд преступлений, которые привели «Аграрный фонд» к убыткам на сумму до 3 млрд грн.», оприлюднену та поширену відповідачем [INFO] року на веб-сайті «[INFO]» ([INFO]) за посиланням [INFO] у інформаційному матеріалі (статті) під назвою «Аудит «Аграрного фонда» доказал разворовывание 3 млрд грн ставленником [PERSON]». 2) Зобов`язати [PERSON] протягом 10 календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду спростувати поширену ним недостовірну інформацію, а саме: - «Аудит «Аграрного фонда» доказал разворовывание 3 млрд грн. ставленником [PERSON] »; - «Аудит установил, что его бывший руководитель [PERSON] … привел госкомпанию к искусственным убыткам на сумму до 3 млрд грн.»; - «Самого [PERSON] предыдущий глава «Аграрного фонда» [PERSON] уволил за Документ сформований в системі «Електронний суд» 27.10.2021 5 подозрение в коррупции еще в 2015 году»; - «Внутренний аудит Минэкономики показал, что ставленник [PERSON] [PERSON] совершил ряд преступлений, которые привели «Аграрный фонд» к убыткам на сумму до 3 млрд грн.» у найбільш подібний до її поширення спосіб, а саме шляхом поміщення на головній сторінці веб-сайту «[INFO]» ([INFO]) повідомлення наступного змісту: «Я, [PERSON] , власник цього веб-сайту, повідомляю, що інформація, яка містилась на моєму веб-сайті «[INFO]» у статті від [INFO] року під назвою «Аудит «Аграрного фонда» доказал разворовывание 3 млрд грн ставленником [PERSON]» про розкрадання [PERSON] 3 млрд. грн.; причетність [PERSON] до завдання збитків державнiй компанії АТ «Аграрний фонд на суму до 3 млрд. грн., в тому числі шляхом вчинення ряду злочинів; звільнення [PERSON] з АТ «Аграрний фонд» у 2015 році за підозру в корупції, Є НЕДОСТОВІРНОЮ, тобто такою, що не відповідає дійсності». Ухвалою суду від 21 вересня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Рубля О.С. позовні вимоги з врахування зміни предмету позову підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача - адвокат Братківський К.С. просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши обставини в їх сукупності, надавши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно з частиною четвертою статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і право вимагати будь-якої інформації, а також право вимагати відшкодування матеріального і морального збитку, заподіяного використовуванням і розповсюдженням такої недостовірної інформації. Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного Кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 201 Цивільного Кодексу України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до статті 277 Цивільного Кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Статтею 297 Цивільного Кодексу України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Пунктом 15 цієї постанови роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Судом встановлено, що [PERSON] з [INFO] по [INFO] обіймав посаду виконуючого обов`язки голови правління публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд», що підтверджується розпорядженням Кабінету Міністрів України від 15 листопада 2019 року № 1060-р (т. 1 а.с. 40). З вказаної посади звільнений розпорядження Кабінету Міністрів України від 13 травня 2020 року № 514-р (т. 1 а.с. 41). Так, судом встановлено, а сторонами не заперечується факт поширення інформації щодо аудиторського звіту Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 26.06.2020 за результатами здійснення позапланового внутрішнього аудиту за період з 01 листопада 2019 року по 01 червня 2020 року за посиланням [INFO], що безпосередньо стосується [PERSON] як виконуючого обов`язки голови правління товариства у вказаний період. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» встановлено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. З матеріалів справи вбачається, що у статті, яка розміщена на вебсайті [INFO]/, містяться вислови про [PERSON] як про публічну особу - виконуючого обов`язки голови правління публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд». У матеріалах справи (т. 1 а.с. 127-163) міститься висновок експерта №056/201 від 20.10.2020 за результатами проведення лінгвістичної експертизи, в якому обєктом експертизи ваказаний текст публікації «Аудит «Арарного фонда» доказал разворавывание 3 млрд грн ставленником [PERSON]» ([INFO]), в якому вказано, оскаржувана інформація, яку просить спростувати позивачка у позові, містить інформацію про [PERSON] , яка може бути принизливою для його честі й гідності і завдати шкоди його гідності, честі й діловій репутації та виражена у формі фактологічного твердження. Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. При цьому судом критично оцінюється вказаний висновок, що оскаржувана інформація є фактичними твердженнями, оскільки зазначений висновок експерта не враховує правові позиції (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), які висловленні в рішенні Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік), враховуючи те, що відповідачем висловлені оціночні судження роботи позивача саме як публічної особи. До того ж, частина висловів та фраз містить суб`єктивну думку щодо тексту аудиторського звіту № 2501-03/8 від 26.06.2020. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. В постанові Верховного Суду від 21 липня 2022р. у справі № 278/1638/19 зроблено висновки, що слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 42, 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року). Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Суд, враховуючи статус позивачки та зміст оскаржуваної інформації, вважає, що сторона позивача не довела, що інформація поширена відповідачем, була спрямована на приниження її честі, гідності та ділової репутації, оскільки така інформація носить характер критики посадових осіб, в тому числі позивачки, яка є публічною особою, межа допустимої критики якої є значно ширшою ніж окремої пересічної особи. Щодо меж допустимої критики публічних осіб, Верховний Суд у постанові від 29 липня 2020р. у справі № 607/2775/17 виклав правову позицію, відповідно до якої, за положеннями ст. 29 Закону України «Про інформацію» суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. При цьому суспільство також має право на отримання інформації яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку, а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб. За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу. Згідно пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації зазначено, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» при розгляді справ суди застосовують Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Так, статтею 10 Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. У рішенні від 07 лютого 2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» Європейський суд з прав людини вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується. Разом з цим, в таких справах як «Лінгенс проти Австрії» (1986 року); «Обершлік проти Австрії» (1991 року), у яких йшлось про публічну критику політиків, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. З аналізу вказаних рішень випливає, що Європейський суд з прав людини вважає порушенням статті 10 Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Суд звертає увагу на особливий статус позивача, який був публічною особою. Так, вказана стаття у на вебсайті [INFO]/ жодним чином не стосується особистого чи сімейного життя [PERSON] , а містить винятково критику його діяльності як особи, яка займала посаду виконуючого обов`язки голови правління публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд». У зв`язку з чим суд дійшов висновку, що розповсюджена інформація щодо позивача обумовлена саме перебуванням останнього на публічній службі, і відповідно до даної категорії осіб встановлені більш широкі межі допустимої критики та вищий «поріг вразливості», ніж до окремої пересічної особи. Враховуючи викладену позицію Європейського суду з прав людини стосовно застосування статті 10 Конвенції з прав людини, вищенаведені фрази, які позивач просить спростувати, становлять основу права на свободу вираження поглядів та захищені на рівні національного законодавства та Конституції України, навіть у тих випадках, коли зміст висловлювань суб`єктивно здатний викликати негативну реакцію публічної особи, стосовно якої вони поширені, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Вищевикладена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 369/8193/16-ц, постанові від 30 вересня 2019 року у справі № 742/1159/18, постанові від 02 березня 2018 року у справі 369/8676/16-ц. Щодо належного відповідача суд зазначає наступне. Відповідно до пунктів 9-12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1, відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов пред`явлено про спростування публікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації. Відповідачем у випадку поширення інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, є юридична особа, в якій вона працює. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайта. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 № 1 роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а)поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ч. 2 ст. 76 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.ст. 77, 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 2 ст. 83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до ч. 3 ст. 95 ЦПК України, учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом. Електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу (ч. 1, 2 ст. 100 ЦПК України). Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (ч. 3, 5 ст. 100 ЦПК України). Надані позивачем у матеріали справи аркуші паперу з відтворенням тексту оскаржуваної інформації за зовнішнім видом схожим на роздруківку з веб-сайту за посиланням [INFO] у відповідності до ст. 95, 100 ЦПК України не можуть бути прийняті судом як належні та допустимі докази факту поширення недостовірної інформації, оскільки вони не відповідають приписам зазначених статей. При цьому, відповідачем у відзиві на позовну заяву заперечується факт поширення інформації, а також ставиться під сумнів відповідність поданої паперової копії (роздруківку з вебсайту) оригіналу, що є також підставою для суду відповідно до ч. 5 ст. 100 ЦПК України не брати такий доказ до уваги. Крім того, судова практика виходить з того (п. 46 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 12 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних із захистом прав інтелектуальної власності»), що роздруківки Інтернет-сторінок (web-сторінок) самі по собі не можуть бути доказом у справі. Як вбачається з долученої до позовної заяви довідки ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» від 14.09.2020 № 253/2020-Д, за результатами дослідження інформаційного наповнення вебсайту [INFO]/ встановлено, що останній позиціонує себе в якості вебсайту [PERSON] , на якому розміщена, зокрема, оскаржувана інформація, що не є беззаперечним доказом власності сайту відповідачу. Отже, позивачем не було доведено факту поширення саме відповідачем недостовірної та такої, що завдає шкоду честі, гідності та ділової репутації позивача інформації. Разом з цим, позивач сам вказує у позовній заяві, що автором оскаржуваної статті є [PERSON]. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходь до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому позов задоволенню не підлягає. У зв`язку з тим, що у позовних вимогах [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації відмовлено в повному обсязі, судові витрати суд залишає за позивачем.

Outcome: dismissed