Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-04 00:00:00

І. Короткий виклад обставин справи: [PERSON] ,(надалі\~Позивачка) звернулася із позовом до громадянина [PERSON] ,\~(надалі\~Відповідача), в якому просила визнати останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням та виселити його з житлового будинку [ADDRESS] у зв`язку із систематичним порушенням відповідачем правил співжиття, що роблять неможливим проживання із ним в одному будинку, без надання іншого житла. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка посилається на те, що вона є одноосібним власником житлового будинку [ADDRESS] . Будинок належить їй на праві приватної власності на підставі Реєстраційного посвідчення серії [NUMBER] , виданого 28.04.1999 року Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки. Зазначає, що в даному будинку також з 16.12.2015 року зареєстрований та проживає відповідач, з яким вона не перебуває ні у фактичних шлюбних відносинах, ні у родинних. Стверджує, що подальше спільне проживання із Відповідачем в одному будинку вважає неможливим, оскільки останній систематично порушує правила співжиття, що проявляється у вчиненні відповідачем відносно неї та членів її сім`ї домашнього насильства, з приводу чого Позивачка неодноразово зверталася до правоохоронних органів. Наголошує, що відповідач жодним чином не приймає участі в утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг, тощо, а навпаки: нищить речі домашнього вжитку, пошкоджує стіни, двері, чим завдає значних матеріальних збитків. Зазначає, що [PERSON] не пов`язаний з нею спільним побутом, не сплачує плату за комунальні послуги, не несе жодних витрат по утриманні житлового будинку, підстав для продовження терміну зберігання за таким права користування спірним жилим приміщенням немає, тому вважає, що він підлягає визнанню таким, що втратив право користування жилим приміщенням та має бути виселений з нього без надання іншого житлового приміщення. ІІ. Ставлення сторін до заявлених позовних вимог, показання свідків: Позивачка в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила суд їх задоволити. Пояснила суду, що починаючи з грудня 2015 року та на даний час немає нічого спільного з Відповідачем, спільні інтереси також відсутні. Зазначила, що не вважає Відповідача членом своєї родини, адже він проживає у її будинку виключно як співмешканець. Наголосила, що між нею та Відповідачем не укладався жодний договір оренди будинку, комунальних послуг та витрат по утриманню житла відповідач також ніколи не сплачував, а уся оплата проводилася виключно за її (позивачки) рахунок. Також наголосила, що Відповідач постійно ображає її та доньку, а також зятя та онуку, які спільно проживають з позивачкою. Відповідач неодноразово виганяв її ( [PERSON] ), з будинку, з кімнати, з гаражу, тобто чинив їй перешкоди у користуванні власністю. Крім цього, Відповідач неодноразово наносив шкоду житловому будинку (руйнував, трощив, ламав, тощо). Представникигр. [PERSON] , адвокати Голубінка Л.В. іГарницький П.П., в судовому засіданні підтримали позовні вимоги своєї довірительки в повному обсязі, просили суд їх задоволити. Додатково зазначили, що особистий речей та документів в житловому будинку Відповідач немає та практично не буває в будинку, хоча інколи, дуже пізно, приїздить ночувати до будинку Позивачки, що свідчить про те, що [PERSON] має постійне місце проживання, куди вивіз усе своє майно. Зазначили, що 02.03.2023 року позивачка, на підставі Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» зняла відповідача з реєстрації місця проживання по [ADDRESS] . Однак, спір щодо перешкоджання відповідачем у користуванні позивачці житловим будинком все ж не вирішено. Відповідач не визнає позов, приходить до житлового будинку Позивачки, вчиняє скандали, що не дає підстави вирішити даний спір в позасудовому порядку та свідчить про існування спору, а відтак і судового його вирішення. Відповідачта його представник адвокат Гвоздюк Р.М., своїм правом для подачі відзиву на позовну заяву не скористалися, в судовому засіданні позовні вимоги заперечили в повному обсязі, просили суд відмовити у задоволенні таких. [PERSON] зазначив, що приблизно у 2008-2009 роках почав проживати у Позивачки. В цей період він (Відповідач) брав участь у сплаті комунальних послуг та заправляв самостійно автомобіль Позивачки, на якому їздив. Також ствердив, що перекрив дах житлового будинку та зробив ремонт у підвалі. Не заперечив, що коли переїхав до Позивачки, не був працевлаштований, тому всім фінансуванням займалася [PERSON] , яка постійно працювала на державній службі. Зазначив, що наразі з Позивачкою проживають в різних кімнатах, однак має ключі від будинку, гаражу та літньої кухні, продемонстрував такі в судовому засіданні. Ствердив, що постійно проживає в будинку, але інколи ночує в різних місцях, приходить додому не пізніше 21 години, спиртні напої не вживає, іншого місця проживання на даний час немає, однак мав у власності 1/5 частину квартири батьків, яку під час розгляду справи подарував дочці. Підтвердив, що оренду плату за користування житлом, тобто комунальні платежі наразі не сплачує, однак інколи купував продукти харчування та деякі речі в будинок, докази на підтвердження таких у нього відсутні. Представник третьої особи - Шегинівської сільської ради Яворівського району Львівської області в судове засідання не з`явився, однак надіслав на адресу суду заяву, в якій просить розгляд справи здійснювати за відсутності представника ради, а вирішення спору покладає на розсуд суду. Судом за клопотанням сторони Позивача були допитані наступні свідки: - свідок [PERSON] , яка в судовому засіданні показала, що з відповідачем познайомились близько 10 років назад, після чого почали спілкуватись та вона (свідок) пустила відповідача проживати у свій житловий будинок. Проживши деякий час разом в одному будинку без реєстрації, [PERSON] зареєструвала відповідача в 2015 році, враховуючи те, що в нього виник конфлікт з батьком та відповідач самостійно знявся з місця реєстрації квартири батьків, де мав у власності 1/5 частину квартири, а свідок, пошкодувавши Відповідача, зареєструвала його у своєму будинку. Після реєстрації місця проживання, відповідач одразу змінився, поведінка відповідача стала агресивною, він почав обзивати її (свідка) нецензурними словами і не йшов на контакт. Наголосила суду, що з моменту 16.12.2015 року не має з [PERSON] , нічого спільного та не вважає відповідача членом своєї родини. Ствердила, що між нею та Відповідачем не укладався письмово жодний договір на оплату комунальних послуг, оренду будинку, комунальні послуги та утримання жила відповідач також ніколи не сплачував, а уся оплата проводилась виключно за її рахунок. Зазначила, що відповідач неодноразово бив її та пошкоджував житло. Наголосила, що відповідач практично не буває у будинку та інколи приїздить ночувати, дуже пізно, в стані алкогольного сп`яніння. З 02.03.2023р. в її будинку проживає як вона сама, так і її дочка, зять та мала дитина. До цього часу, відповідач інколи міг з`явитись до будинку під ранок, не давав можливості їй та її сім`ї відпочивати, перешкоджаючи їхньому життю, заволодівши єдиною вільною кімнатою в житловому будинку до якої самовільно вселився, змусивши свідка відпочивати тільки на кухні, де вимушена спати на дивані, оскільки в інших кімнатах проживає її донька з чоловіком та онука. Особистих речей в кімнаті відповідач не має, в будинку не має жодних його документів, одягу практично теж не має. На питання головуючого, чи були випадки, коли відповідач наносив шкоду житловому будинку свідка (руйнував, трощив, ламав), повідомила, що такі випадки були неодноразово, наносив шкоди житловому будинку. Крім того, відповідач виламав двері, які так і не відремонтував та взагалі не приймає участі у ремонті збитків у житловому будинку. Додала, що 25.07.2022р., в присутності її дітей та онуки, відповідач побив свідка, нанісши тілесні ушкодження. Після побиття, свідок подала заяву про злочин, але потім, пожаліла відповідача та забрала заяву про кримінальне правопорушення. Повідомила суду, що відповідач неодноразово застосовує насильні дії по відношенню до неї та її родини, оскільки в 2021 році відповідач наніс тілесні ушкодження дочці свідка, яка на той час проживала разом з матір`ю, а саме: Відповідач силоміць виламав двері в кімнаті, та вдарив її (свідка) доньку, після чого остання була змушена покинути житловий будинок матері, переїхавши в інше місце проживання. Додала, що її інша донька [PERSON] , яка проживає разом з нею, не має іншого житла для проживання, тому змушена проживати зі своїм чоловіком та донькою у будинку матері, однак Відповідач постійно ображає її доньку, зятя, онуку. Також зазначила, що відповідач неодноразово виганяв її з будинку, з кімнати, з гаражу, тобто чинив перешкоди у користуванні власністю. Зауважила, що їй не відомо, де проживає Відповідач останні 6 місяців, адже цілими днями відповідача не має вдома, приїздить він інколи на ніч; - свідок [PERSON] , яка в судовому засіданні повідомила, що є донькою позивачки [PERSON] . Ствердила, що коли позивачка привела та зареєструвала відповідача в їхньому житловому будинку, то сподівалася, що він буде допомагати по будинку та з оплатою комунальних послуг. Зазначила, що відповідач з ними спільно проживає, тобто є співмешканцем, жодних родинних стосунків вони не мають. Додала, що погіршились відносини між позивачкою та відповідачем, після реєстрації місця проживання, була свідком того, що відповідач відмовлявся самостійно зніматись з місця реєстрації. Наголосила суду, що членом родини відповідача вона не вважає, відповідач постійно вмішувався в сім`ю доньки позивачки, вказуючи, що потрібно робити. Підтвердила, що позивачка, на даний час не має власної кімнати для проживання, оскільки її зайняв відповідач, тому змушена спати на кухні на кухонному дивані. Крім того, відповідач самовільно зайняв гараж. Підтвердила також, що була свідком побиття її матері, тобто позивачки. На крики матері вона ввійшла в будинок і побачила, як відповідач тримає її за горло, а в позивачки з губи іде кров. Після цього, позивачка викликала працівників поліції, подала заяву про злочин, яку потім забрала, пожалівши відповідача, оскільки, на думку свідка, її мати добра та душевна людина. Звернула увагу, що відповідач також побив її сестру, виламавши двері та ввірвашись до будинку. Він же (відповідач) ставився до дітей позивачки зневажливо, так само, як і до позивачки, були постійні сварки, ображав їх, і дійшло до того, що відповідач побив позивачку. Свідок [PERSON] повідомила, що відповідач не купує додому продукти харчування, вони самостійно разом з позивачкою себе забезпечують, оскільки працюють. Комунальні платежі відповідач також не сплачує та ніде не працює. Повідомила, що ремонтні роботи в будинку, дах, двері, вікна, підвал ремонтували наймані працівники за рахунок коштів позивачки, а відповідач у цьому участі не брав. Також сказала, що коли ще була жива матір позивачки, вона неодноразово розповідала, що відповідач їй погрожував переїхати на автомобілі на власному подвір`ї; - свідок [PERSON] , який в судовому засіданні показав, що є зятем позивачки, тобто чоловіком дочки позивачки, до 2017 року вони проживали разом в житловому будинку. Зазначив, що в цей час, позивачка робила ремонтні роботи наймаючи працівників. У позивачки та відповідача почались постійні конфлікти. В той період відповідач побив доньку позивачки, яка потім пішла проживати до нього (свідка) та до його батьків. Наголосив, що наразі вони не проживають разом з [PERSON] , але часто до неї приїжджають. Підтвердив, що відповідач жив за рахунок позивачки, ніде не працюючи. Продукти харчування, одяг відповідачу, ремонт будинку все відбувалось за рахунок позивачки. Ствердив, що він (свідок) навіть був присутнім при розрахунках позивачки з найманими працівниками за ремонтні роботи; Судом за клопотанням сторони Відповідача були допитані наступні свідки: - свідок [PERSON] , який в судовому засіданні повідомив суду, що познайомився з Позивачкою взимку, коли його запросили до житлового будинку відремонтувати опалення. Приблизно в 2008-2009 роках він почав жити у позивачки та брав участь у сплаті комунальних платежів, самостійно заправляв автомобіль позивачки, на якому їздив. Також зазначив, що перекрив житловий будинок позивачки та зробив ремонт у підвалі. Підтвердив, що коли переїхав до позивачки, він не працював, всім фінансуванням займалась позивачка, яка постійно працювала на державній службі. Не заперечив, що фінансуванням відбудови житлового будинку, гаражу та інших приміщень, відбувалось найманими працівниками за рахунок позивачки. На питання суду, чи він (відповідач) піднімав руку на доньку позивачки, відповів, що так, але не вважає, що своїми діями завдав їй значних ушкоджень. Зазначив, що наразі з позивачкою проживають в різних кімнатах, а з речей, які зберігаються у кімнаті, назвав зимову куртку. Побутової техніки в кімнаті, де він проживає не має, за його твердженнями, вона знаходиться в гаражі. Додав, що має ключі від будинку, гаражу, літньої кухні, в судовому засіданні продемонстрував це. Стосовно побиття позивачки [PERSON] , наголосив, що між ними зав`язалась сварка, яка відбувалась декілька днів, однак, він не бив позивачку, а тільки відштовхнув її силоміць і вона (позивачка) вилетіла в сусідню кімнату. Ствердив, що постійно проживає в будинку, але інколи ночує в різних місцях, приходить додому не пізніше 21 години вечора, спиртні напої не вживає, іншого місця для проживання також не має, проте підтвердив, що мав 1/5 частину у квартирі батьків, яку подарував своїй дочці під час розгяду справи в суді. Не заперечив, що орендну плату за користування житлом, тобто комунальні платежі наразі не сплачує, однак, інколи купував продукти харчування та деякі речі в будинок, доказів на підтвердження своїх слів наразі не має; - свідок [PERSON] , який в судовому засіданні повідомив суду, що познайомив відповідача з позивачкою. Перебуває з відповідачем в хороших стосунках. Стверджував, що відповідач допомагав позивачці з ремонтними роботами по будинку, адже сторони проживали разом в житловому будинку. Зазначив, що відповідач не вживає спиртних напоїв, допомагає при церкві. З приводу того, що відповідач наносив збитки майну позивачки, свідку не відомо. Свідок розповів, що відповідач приймав участь у ремонтних роботах будинку позивачки, давав їй грошові кошти та їздив на автомобілі позивачки. Свідку не відомо де працює відповідач, говорить, що працював вдома, також не відомо, яку роботу виконував відповідач і скільки коштів отримував за неї. Зі слів свідка, відповідач ремонтував газові котли, пральні машини та робив опалення людям. Додав, що відповідач брав участь в оплаті комунальних платежів, на яку суму не знає, однак, самостійно свідок ніколи не бачив жодних квитанцій про оплату послуг, чи зроблену роботу відповідача. Зазначив, що незважаючи на дуже хороші стосунки з відповідачем, давно, близько трьох років, не був в житловому будинку сторін, тому обставини побиття позивачки та про подану [PERSON] заяву про злочин йому (свідку) не відомо; - свідок [PERSON] , який в судовому засіданні повідомив, що з відповідачем перебуває у дружніх стосунках, а з позивачкою не має дружніх стосунків. Також повідомив, що сторони спільно проживають близько 10-12 років. Не заперечив, що він (свідок) допомагав перекривати дах в будинку, будучи найманим працівником, кошти йому ніхто не платив, однак, позивачка заплатила за роботу свідку подарунками (дорогим алкоголем та цукерками), оскільки свідок відмовився брати кошти за роботу. Зазначив, що в середині будинку сторін не пам`ятає чи був взагалі, про сплату відповідачем комунальних платежів йому не відомо. Також йому (свідку) нічого не відомо, які стосунки були між сторонами, чи були сварки, чи було насильство зі сторони відповідача. Свідку не відомо чи відповідач працював офіційно і скільки коштів заробляє. Підтвердив, що інколи платив відповідачу за роботу, яку він виконував у нього, куди витрачав кошти відповідач свідок не бачив. Додав, що йому відомо, що відповідач їздить на автомобілі, що автомобіль був змінений на новий, за які кошти був придбаний та на кого оформлений свідку не відомо. Про обставини побиття позивачки свідку не відомо. Також ставлення відповідача до позивачки не відомо, їх бачив разом тільки 1 раз, тому зробив припущення з того, що оскільки особи разом ходять до церкви, вони мають подружні відносини; - свідок [PERSON] , який в судовому засіданні показав, що сторін у справі знає дуже добре, однак про спір йому не відомо, жодних сварок та скандалів не чув, зі свого бачення вважає сторін сім`єю та однією родиною, яка перебуває в розлученні. Повідомив, що відповідач проживає з позивачкою з 2010 року, однак йому (свідку) не відомо, чи відповідач брав участь в оплаті комунальних послуг. Зазначив, що відповідач допомагав на подвір`ї та з ремонтом будинку. Наголосив суду, що підстави реєстрації відповідача в будинку позивачки йому не відомо, а в самому будинку позивачки був останній раз рік тому. Підтвердив, що позивачка працює на митниці, а відповідач працював вдома, майстром по ремонту техніки і брав за це грошові кошти від інших людей, однак куди відповідач вкладав зароблені кошти, свідку не відомо. Вважає, що відповідач вкладав грошові кошти в житловий будинок, вважаючи відповідача хорошою людиною. Свідку не відомо, чи працює відповідач офіційно та за чиї кошти куплений автомобіль позивачки. Також йому не відомо про штучне руйнування будинку позивачки, а про конфлікт з побиттям позивачки чув від сторонніх осіб; ІІІ. Процесуальні дії у справі: Ухвалою суду від 19.09.2022 року відкрито провадження у справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 16.01.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено таку до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 28.02.2023 року надано доступ адвокатуГарницькомуП.П. як представнику позивачки [PERSON] до електронної справи №448/1088/22 в підсистемі "Електронний суд". Ухвалою суду від 28.02.2023 року постановлено розгляд справи здійснювати в режимі відеоконференції за допомогою онлайн сервісу зв`язку «EASYCON». ІV. Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин, що виникли між сторонами, із посиланням на докази, у тому числі й ті, що відхилені судом, а так само оцінка аргументів сторін: Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до такого висновку. Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права, пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл. Правосуддя, за своєю суттю, визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Зазначені висновки викладено в абзаці десятому пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003. У справі «Belletv.France» Суд зазначив, що "стаття 6 §1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз`яснень, суд, перевіривши порушення прав та обов`язків позивачки [PERSON] у межах заявлених позовних вимог, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Громадянка [PERSON] ,являється одноособовим власником житлового будинку в [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу, посвідченим Мостиською державною нотаріальною конторою 31.03.1999 року за реєстровим №1146 та реєстраційним посвідченням від 28.04.1999 року серії [NUMBER] . Згідно довідки про склад сім`ї №117 від 26.07.2022 року, Позивачка зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , де також зареєстровані та проживають її донька [PERSON] , [INFO] , онука [PERSON] , [INFO] , а також громадянин [PERSON] , [INFO] , який у родинних стосунках з позивачкою та членами її сім`ї не перебуває. Копією будинкової книги для прописки громадян, які проживають у житловому будинку в [ADDRESS] та копією паспорта громадянина України [PERSON] , підтверджується факт реєстрації відповідача у спірному будинку з 16.12.2015 року. Згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру №9450 від 31.03.2023 року, отриманої на запит суду, встановлено, що станом на 02.03.2023 року та на підставі Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», відповідача знято з реєстрації місця проживання по [ADDRESS] . Відповідно доінформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (номер інформаційної довідки 316064388 від 25.11.2023) у власності відповідача [PERSON] , перебувала 1/5 частка квартири [ADDRESS] , яку відповідач 24.11.2022 року, тобто під час розгляду справи, подарував дочці [PERSON] . В ході розгляду справи судом встановлено, що у Відповідача, як і з Позивачкою та і з членами її сім`ї склались напружені стосунки. Конфлікти між ними призводять до частих звернень Позивачки в поліцію з відповідними повідомленнями про порушення гр. [PERSON] правил співжиття (заяви [PERSON] від 25.07.2022 року та від 02.03.2023 року). За результатами перевірки поліцією звернень Позивачки та відповідно до довідки про результати проведення перевірки за зверненнями [PERSON] від 25.07.2022 року (ІТС ІПНПУ №3972 від 25.07.2022 року), інформація подана у зверненні знайшла своє підтвердження, вбачаються ознаки кримінального правопорушення (приватного характеру. В обґрунтування позовних вимог Позивачка посилалась на те, що вона набула право власності на житловий будинок на законних підставах, Відповідач спільним побутом з Позивачкою не пов`язаний, не є членом її сім`ї, в родинних чи будь яких інших відносинах з Позивачкою чи членами її сім`ї не перебуває, систематично порушує правила співжиття, жодних угод на користування будинком з Відповідачем Позивачка не укладала і не бажає укладати, між сторонами існують постійні суперечки, що порушують мирне співіснування сторін у спірному будинку, а тому вважають Відповідача таким, що втратив право на користування житловим будинком та повинен бути виселений як такий, що проживає у будинку без законних на те підстав. Правовідносини, які склалися між сторонами у справі регулюються ЦК України та ЖК України. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Велика Палата\~Верховного Суду\~у своїй\~постанові від\~22\~вересня 2020\~року у\~справі №214/6174/15-ц дійшла до висновку про те, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. В силу статті 9 Конституції України, Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26 квітня 2022 року в справі №522/23819/15 (провадження №\~61-10480св21), зазначив, що: «визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції». Подібні за змістом висновки щодо необхідності дотримання балансу інтересів сторін спору (власника житлового приміщення та особи, право користування житловим приміщенням якої припинилося) містяться в постановах Верховного Суду від 14 червня 2022 року в справі №345/796/21, від 20 червня 2022 року в справі № 127/17899/21, від 20 травня 2022 року в справі № 751/2231/19, від 15 грудня 2021 року в справі № 658/3709/18-ц, від 23 лютого 2022 року в справі № 761/41916/19-ц. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Глава 28 ЦК України визначає житло об`єктом права приватної власності. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Приписами частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном. Виходячи з\~аналізу статей\~383,\~391,\~405\~ЦК та\~ст.ст.150,\~156\~у поєднанні\~зі ст.64\~ЖК УРСР\~слід дійти\~висновку,\~що положення\~ст.ст.383,\~391\~ЦК передбачають\~право вимоги\~власника про\~захист порушеного\~права власності\~на житлове\~приміщення,\~будинок,\~квартиру тощо,\~від будь-яких\~осіб,\~у тому\~числі осіб,\~які не\~є і\~не були\~членами його\~сім`ї, а положення статті 405 ЦК, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї. Верховним Судом\~у своїй\~постанові від\~16.12.2020\~року у\~справі №\~182/7347/18 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, сформовано позицію, згідно з якою застосуванню у таких справах підлягають положення статей 391 та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України. Отже, враховуючи зазначений висновок, у випадку виникнення протиріч між нормами вказаних законів, що регулюють одній ті самі правовідносини, застосуванню підлягають норми ЦК. Велика Палата Верховного Суду, розглянувши справу № 447/455/17, у своїй постанові від 13.10.2020 року зробила висновок, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також ВП ВС зазначила, що необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності позивача та захистом права відповідача на користування будинком. ВП ВС врахувала вимоги позивача про визнання припиненим права користування спірним будинком на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції та зробила висновок, що припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає такій пропорційності. Законодавець, приймаючи ЦК України, не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК України, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. Право користування чужим майном передбачено у статях 401- 406 ЦК України. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Частиною 1 статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно частини 1 статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна ( будівлі, споруди тощо). Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Як встановлено судом, Відповідач вселився в житловий будинок Позивачки і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 04.12.2019р. у справі № 235/9835/15-ц. Дійсна сутність відповідних позовних вимог оцінюється судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві та висловлених у судовому засіданні, а не лише з формулювань прохальної частини позову. З досліджених в судовому засіданні матеріалів справи з`ясовано, що Відповідач не є членом сім`ї власниці спірного житлового будинку, а також не відноситься до кола осіб, які постійно ведуть з нею спільне господарство. У матеріалах справи відсутні будь-які дані, які би свідчили про наявність правових підстав для проживання гр. [PERSON] у спірному житловому будинку. Договору найму на проживання сторони не укладали, чого також в судовому засіданні сторони по справі не заперечували. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, зокрема письмовими заявами [PERSON] , в поліцію, а також фототаблицями, на якій зображено обличчя позивачки [PERSON] після побиття її відповідачем, [PERSON] вчиняє конфлікти та порушує правила співжиття, а саме: 25.07.2022 року близько 15:30год.,в приміщенні житлового будинку Позивачки, Відповідач наніс [PERSON] , удар кулаком правої руки в область обличчя, тим самим спричинивши їй тілесні ушкодження у вигляді розсічення верхньої губи та гематоми на лобі. Довідкою за результатами проведення перевірки за зверненнями гр. [PERSON] від 30.07.2022 року підтверджено ознаки кримінального правопорушення та проведено профілактичну бесіду з гр. [PERSON] 02.03.2023р. приблизно о 21:00год., Відповідач вкотре намагався незаконно проникнути до будинку позивачки, вчинивши скандал та погрожуючи позивачці фізичною розправою, за наслідками чого була викликана поліція та зафіксовано факт перешкоджання відповідачем у користуванні житловим будинком позивачки. Наведене у сукупності, підтверджує про той факт, що застосовані до гр. [PERSON] заходи впливу виявились безрезультатними, що свідчить про істотну суспільну шкідливість особи. Таким чином, на переконання суду, [PERSON] , залишаючись у спірному будинку, одноособовим власником якого є позивачка [PERSON] , є сторонньою для неї особою, яка перешкоджає Позивачці належним чином користуватися і володіти вказаним житловим приміщенням, систематично порушує правила співжиття, а отже і права Позивачки як власниці. Як підсумок, на підставі аналізу наведених вище норм цивільного законодавства України, суд приходить до переконання, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Статтею 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК України). Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК УРСР. Судом констатується, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст.8 Конвенції. Виселення має оцінюватися на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ, позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. При вирішенні спору про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року справі № 442/8188/19 (провадження № 61-7095св21). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, пункт 50). Суд звертає увагу сторін, що питання виселення Відповідача було оцінено і на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, що відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19). Суд зазначає, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно за №316064388 від 25.11.2022 року підтверджується, що [PERSON] мав у приватній спільній часткові власності 1/5 частку квартири [ADDRESS] , яку подарував дочці [PERSON] .. Відповідач, на час розгляду справи, мав у власності частку у іншому житлі, що не заперечувалося і сторонами в судових засіданнях. Доказів, які б підтверджували відчуження даного житла поза волею відповідача, в тому числі шляхом застосування до нього насильства чи обману матеріали справи не містять та такі не долучалися стороною відповідача в судовому засіданні. На переконання суду, у даному випадку, виселення Відповідача не порушуватиме його права на житло, оскільки, як зазначила сторона Відповідача в судовому засіданні, він мав на час розгляду справи інше місце проживання та інше житло. Зваживши аргументи сторін, суд прийшов до переконання, що виселення відповідача із спірного будинку не буде надмірним тягарем та не призведе до порушення прав, гарантованих статтею 8 Конвенції, оскільки його подальше проживання без достатніх правових підстав порушує право позивачки на вказане майно, що повністю відповідає та узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 27 березня 2023 року у справі 758/16511/18 (провадження № 61-670св22). Крім цього, на переконання суду, Позивачка, яка набула право власності на житловий будинок на законних підставах, не є такою особою, яка повинна надати відповідачу [PERSON] при його виселенні інше житлове приміщення. Згідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Приписами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину суспільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). V. Висновки суду за результатами розгляду даної справи: Згідно статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Під час розгляду вищевказаної цивільної справи стороною Відповідача усупереч наведеним нормам права, на спростування заперечення на вищевказаний позов не надано жодних належних, допустимих та достатніх доказів у розумінні статей 77-80 ЦПК України та таких у судовому засіданні не здобуто. На думку суду, позивачкою [PERSON] у встановленому законом порядку доведено, систематичність протиправної антигромадської поведінки відповідача [PERSON] щодо неї, а також застосування відносно нього заходів попередження, оскільки позивачка проживаючи у власному житловому будинку разом із відповідачем [PERSON] , протягом тривалого часу зазнавала психологічного та фізичного насильства з його боку, а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, що свідчить про те, що ризик насильства в майбутньому не зникне, якщо сторони й надалі будуть проживати в одному приміщенні. В свою чергу, суд констатує, що стороною Відповідача не надано жодних належних, допустимих та переконливих доказів в обґрунтування заперечень проти позову. Суд критично ставиться до тверджень відповідача про те, що такий вкладав кошти в спільне майно (житловий будинок), оскільки зазначені обставини не підтверджені належними та допустимими доказами (платіжно-розрахункові документи на придбання оздоблювальних та будівельних матеріалів для будинку, тому подібне). В матеріалах справи відсутні будь-які підтвердження того, що [PERSON] приймав участь у витратах, пов`язаних з проведенням ремонтних робіт у спірному будинку, особисто. Відповідачем не доведено наявність згоди власника будинку [PERSON] , на проведення ремонтних робіт у належному їй будинку. Щодо показань свідків сторони Відповідача, то суд не надає віри таким, оскільки вказані показання свідків за своїм характером носять більш інформативний характер, а не розкривають суті взаємовідносин позивачки [PERSON] , і відповідача [PERSON] .. Хоча показання свідків сторони відповідача і підтверджують трудову участь відповідача [PERSON] , у поліпшенні спірного майна, проте, грошові затрати останнього на проведення будівельних робіт у житловому будинку не можуть бути підтверджені показаннями свідків без надання інших належних письмових доказів, які б підтверджували доводи відповідача щодо купівлі будівельних товарів і в сукупності підтверджували їх дійсність. Щодо показань свідків сторони Позивача, то їхні показання цілковито спростовують позицію Відповідача. З їхніх пояснень чітко прослідковується те, що між [PERSON] , і [PERSON] , були «нездорові» відносини протягом останніх років їхнього спільного проживання, що й надалі призвело до звернення позивачки до суду із вищевказаним позовом. Матеріалами справи достеменно встановлено факт систематичного порушення відповідачем [PERSON] правил співжиття, а також його перешкоджання у користуванні позивачці [PERSON] житловим будинком, докази, які підтверджують самоправне зайняття спірного житлового приміщення відповідачем не спростовані, а тому суд вважає доводи сторони позивача обґрунтованими, повністю доведеними у судовому розгляді належними та допустимими доказами, а також такими, що відповідають вимогам чинного законодавства. При прийняття рішення судом також враховується, що виселення є найбільш крайнім заходом втручання у права людини, однак може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших. Більше того, у справах про домашнє насильство, права винних не можуть замінювати права потерпілих, зокрема, їх фізичну та психічну цілісність. На думку суду, у рішенні з`ясовані та повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову сторони позивача, з наведених вище мотивів та підстав. Відомості, які б спростовували даний висновок суду відсутні, а інше вирішення спору не відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України). VІ. Розподіл судових витрат між сторонами: Згідно ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Виходячи з вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В матеріалах справи містяться квитанція, яка засвідчує той факт, що позивачкою при подачі позовної заяви сплачено 1984,80 грн. судового збору, які, враховуючи вищевикладені норми процесуального права, повинні бути стягнені з відповідача на користь позивачки. Також, 15.02.2023 від представника позивачки - адвоката Гарницького П.П. надійшла заява про стягнення з відповідача на користь позивачки судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25\~000 грн. згідно Угоди (договору) про надання правової допомоги від 14.02.2023 року, квитанції до прибуткового касового ордера №07 та попереднього розрахунку, а 21.03.2023 від представника позивачки - адвоката Голубінки Л.В. надійшла заява про стягнення з відповідача на користь позивачки судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9\~500 грн.згідно договору про надання правничої допомоги від 07.11.2022 року, Акту здавання-приймання виконаної роботи (наданих послуг), розрахунку витрат на правничу допомогу, яка включає складання заяв, клопотань з процесуальних питань, заперечень проти заяв і клопотань, а також участь адвоката у 7-ми судових засіданнях суду першої інстанції. 21.03.2023 від представника відповідача - адвоката Гвоздюка Р.М. надійшло клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, в якому, з урахуванням доповнень до клопотання від 04.04.2023 року, просить суд відмовити у задоволенні вимог сторони позивача в повному обсязі у зв`язку з їх недоведеністю, необґрунтованістю та неспівмірністю, а також враховуючи ту обставину, що Положення про ведення касових операцій в Україні, затверджене Постановою Правління Національного Банку України №148 від 29.12.2017 року взагалі не поширюється на осіб, які здійснюють індивідуальну адвокатську діяльність. Дослідивши вказані заяви та клопотання, суд приходить до наступного висновку. Статтею 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного Кодексу України. Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку , що встановлені договором. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору. За приписами вказаної правової норми ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 25 000 грн., представником позивачки адвокатом Гарницьким П.П. долучено копію Угоди (договору) про надання правової допомоги №б/н з наданням всіх повноважень як представнику та захиснику від 14.02.2023 року, квитанцію до прибуткового касового ордера №07 від 15.02.2023 року на суму 25\~000 грн. та попередній розрахунок із детальним описом робіт (наданих послуг) від 14.02.2023 року. Також, представником позивачки адвокатом Голубінкою Л.В. на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 9 500 грн. долучено Договір про надання правничої допомоги в цивільному судочинстві №б/н від 07.11.2022 року, Додаток №1 до Договору про надання правничої допомоги в цивільному судочинстві №б/н від 07.11.2022 року, Акт здавання-приймання виконаної роботи (наданих послуг) від 21.03.2023 року, розрахунок витрат на правничу допомогу від 21.03.2023 року, рахунок на оплату на суму 9 500 грн. Згідно із вищевказаними доказами щодо надання професійної правничої допомоги, загальна вартість наданих послуг адвокатами Гарницьким П.П. та Голубінкою Л.В. позивачці [PERSON] складає 34 500 грн. В той же час, суд критично сприймає та вважає необґрунтованими посилання представника відповідача адвоката Гвоздюка Р.М. про те, що Положення про ведення касових операцій в Україні, затверджене Постановою Правління Національного Банку України №148 від 29.12.2017 року взагалі не поширюється на осіб, які здійснюють індивідуальну адвокатську діяльність, а також через їх недоведеність, а саме належним та допустимим доказом понесення яких мали б бути банківські квитанції чи платіжні інструкції про перерахування коштів на рахунок адвоката Гарницького П.П. чи виписка з його банківського рахунку з огляду на наступне. Так, Верховний Суд у постанові від 16 квітня 2020 року у справі №727/4597/19 зазначив, що, відповідно до положень статті 14 ПК України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (№5076-VI) не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Закон України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (№265/95-ВР), Положення №13 та Положення №148 не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність. Тобто, аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа. Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, Верховний Суд дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Також колегія суддів Верховного Суду зазначає, що статтею 134 КАС України не визначено конкретної форми документу, що надається до суду для підтвердження здійснення оплати витрат на оплату послуг адвоката. Натомість представником відповідача у своєму клопотанні про зменшення витрат на правничу допомогу не обґрунтовано, яким саме чином відсутність банківської квитанції чи платіжної інструкції про перерахування коштів на рахунок адвоката Гарницького П.П. чи виписки з його банківського рахунку впливає на професійний статус особи, яка надала професійну правничу допомогу, а факт укладення Договору між [PERSON] та [PERSON] нівелює наявність у нього статусу адвоката. Також, суд констатує той факт, що правнича допомога надавалися позивачці [PERSON] саме адвокатами Гарницьким П.П., та Голубінкою Л.В., що підтверджується долученими до матеріалів справи ордерами про надання правничої (правової) допомоги серії ВС №1169173 від 07.11.2022 року та серії АІ №1351467 від 15.02.2023 року, а також свідоцтвами про право на зайняття адвокатською діяльністю Голубінки Л.В. серії ЛВ №001010, виданого Радою адвокатів Львівської області 06.06.2018 року та Гарницького П.П. №2405/10, виданого Київською обласною КДКА 27.11.2003 року. Також відповідно\~до правової\~позиції,\~висловленої об`єднаною\~палатою Верховного\~Суду у\~складі Касаційного\~господарського суду\~у постанові\~від 03\~жовтня 2019\~року у\~справі №922/445/19\~та підтвердженої\~Верховним Судом\~у постановах\~від 12\~лютого 2020\~року у\~справі №\~648/1102/19\~і від\~11\~листопада 2020\~року у\~справі №\~673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України). Таким чином, беручи на себе обов`язок щодо здійснення представництва інтересів клієнта в суді, адвокат бере на себе відповідальність не лише за якусь одну дію, наприклад написання процесуального документу чи виступ у суді, а бере на себе обов`язок по вчиненню комплексу дій, метою яких є забезпечення реалізації та захисту прав і обов`язків клієнта, відтак, час, який адвокат витрачає на дорогу для участі у судовому засіданні, є складовою правничої допомоги і підлягає компенсації нарівні з іншими витратами. Отже, участь у судовому засіданні являє собою не формальну присутність на ньому, а підготовку адвоката до цього засідання, витрачений час на дорогу до судового засідання та у зворотному напрямку, його очікування та безпосередня участь у судовому засіданні. Такі етапи представництва інтересів у суді, як прибуття на судове засідання та очікування цього засідання є невідворотними та не залежать від волі чи бажання адвоката. При цьому паралельно вчиняти якісь інші дії на шляху до суду чи під залом судового засідання адвокат не може та витрачає на це свій робочий час. З огляду на це такі стадії, як прибуття до суду чи іншої установ та очікування є складовими правничої допомоги, які в комплексі з іншими видами правничої допомоги сприяють забезпеченню захисту прав та інтересів клієнта. З урахуванням наведеного час, витрачений адвокатом для прибуття до суду та очікування початку засідання має оплачуватись, а такі витрати сторони відносяться до судових витрат (постанова Верховного Суду від 01.12.2021 року у справі № 641/7612/16-ц). Разом з тим, суд звертає увагу сторін, що згідно із п. 2 ч. 3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Зважаючи на наведені норми процесуального закону, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», «Данілов проти України»). Аналогічні висновки містяться у додатковій постанові Верховного Суду від 24.01.2019 року по справі № 910/15944/17. При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial