Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-09 00:00:00

І.Стислий виклад позиції позивача та відповідача. Заявник [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем. У своїй позовній заяві позивач просить суд встановити факт спільного проживання [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] разом з померлою [INFO] , [PERSON] , однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Позовну заяву обґрунтовує тим, що [INFO] померла [PERSON] , після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно - житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 82,3 кв.м., який їй належав на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 14.02.2008 року. Йому було відмовлено у видачі свідоцтва про прийняття спадщини за законом, через відсутність документів, що підтверджують родинні стосунки між ними. Встановлення факту постійного проживання однією сім`єю на час відкриття спадщини необхідне для оформлення спадщини. ІІ. Заяви, клопотання заявника та процесуальні дії суду. В судовому засіданні представник позивача заяву підтримав повністю, надав пояснення, згідно мотивів викладених у заяві та прохав встановити факт постійного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] . Крім того надав письмові пояснення, відповідно до яких зазначив, що спадкодавець [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована з 10.02.2009 р. за адресою: [ADDRESS] по день смерті [INFO] ніколи не складала заповіт, тому позивач має право на прийняття спадщини за законом в порядку четвертої черги, як особа яка проживала зі спадкоємцем однією сім`єюн е менше як 5 років до часу відкриття спадщини. Згідно відповіді Державного нотаріального архіву Херсонської області заповіт посвідчений Другою державною нотаріальною конторою від 20.02.1999 року за реєстровим номером 1-817 від імені [PERSON] , 1939 року народження. Згідно відповіді Державного нотаріального архіву Дніпропетровської області, що в реєстрі реєстрації нотаріальній дій приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Гуніної В.І. є запис від 27.04.1999 р. за реєстраційним № 2061 про посвідчення заповіту від імені [PERSON] , 1937 року народження, що проживає за адресою: [ADDRESS] , тобто заповіт складений не [PERSON] , [INFO] , тому вважає себе єдиним спадкоємцем після померлої. Представник відповідача Черкашина Д.М. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Так, з 2016 року по день смерті позивач проживав з [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] , але позивачем не підтверджено введення спільного господарство, так як надано лише копію довідки спільного проживання, крім того квитанції по оплаті комунальних послуг платником зазначено [PERSON] за весь час спільного проживання з померлою [PERSON] не були зареєстровані разом, не набули права власності на якесь рухоме чи нерухоме майно. Черкашина Д.М. зазначає, що померлою [PERSON] , [INFO] був складений заповіт № 61, в якому зазначено, що… «внаслідок її смерті все майно де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що мені належить на день моєї смерті заповідаю [PERSON] та перша буква в ксерокопії стерта, то ([PERSON] ), в рівних долях. Позивачем не зазначено в позовній заяві, чи відмовлялись від спадщини зазначені вище особи. В свою чергу позивачем не вказується факт щодо наявності дітей у спадкодавця або рідних батьків та сестер чи племінників. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що рідних [PERSON] вона не знає, витрати на похованні позивач взяв на себе. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач є її не рідним дідусем, [PERSON] є двоюрідною бабусею, тобто рідною сестрою її бабусі, вони багато років проживали разом як чоловік та дружина. Два рази на місця вона приїжджали до них у гості, вони вели спільне господарство, ремонт, купували меблі, техніку, за дітей [PERSON] їй нічого не відомо. Витрати на похованні позивач взяв на себе. Вислухавши сторони, представників сторін, свідків, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. 06 жовтня 2022 року ухвалою суду відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. 06 жовтня 2022 року ухвалою суду витребувані докази по справі. 01 березня 2023 року ухвалою суду закінчено підготовче провадження та справа призначена до розгляду. IІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст правовідносин з посиланням на докази. Як вбачається з матеріалами справи [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] видане Південним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (а.с.7). Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно - житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 82,3 кв.м., який їй належав на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, зареєстрований витягом з Державного реєстру правочинів № 5440213 від 14.02.2008 року, підтверджено реєстрацію правочину № 2691978 договору купівлі -продажу від 14.02.2008 року.(а.с10-14). Згідно з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, серії ССІ № 643562 підтверджено реєстрацію права власності на жилий будинок, що здійснена 22.02.2008 року Обласним комунальним підприємством «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» реєстраційний № 20156683, № запису 18394 в книзі 101. 22 грудня 2021 р. позивач звернувся до приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Красношлика В.В. з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті померлої, [INFO] [PERSON] , була заведена спадкова справа за № 79/2021, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 67906406 (а.с.40-66). 07 вересня 2022 р. постановою приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Красношлика В.В., відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що юридичний факт проживання однією сім`єю повинен зі спадкодавцем протягом п`яти років до часу відкриття спадщини має бути встановлений винятково судовим рішенням (а.с.9). Згідно довідки № 65/14/1 від 19.12.2021 р. підтверджено, що позивач разом з спадкодавцем проживали разом за адресою: [ADDRESS] , вели спільне господарство, що підтверджено свідками [PERSON] , [PERSON] , та посвідченого Головою квартального комітету №15 південного району Рибалка О.В., посадовою особою відділу з питань діяльності органів самоорганізації населення об`єднань співвласників багатоквартирних будинків Кам`янської міської ради [PERSON] (а.с.18). Згідно домової книги для реєстрації громадян, що проживають за адресою: [ADDRESS] померла [PERSON] була зареєстрована, та була знята з реєстрації за датою смерті [INFO] (а.с.16). Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] станом на 22.12.2021 р. зареєстровані відсутні (а.с.17). За життя померла заповіт не склала та не розпорядилась своїм майном. Ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивачем обраний спосіб захисту, що відповідає вимогам ч.2 ст.16 ЦК України та предметом позову є встановлення факту та набуття права власності на спадкове майно. Згідно до вимог ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. З позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір з цивільних правовідносин, до яких застосовуються положення Цивільного кодексу України. ІV. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Відповідно ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Ст. 1264 ЦК України, передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Згідно до ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до частин першої та другої статті 21СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно з частиною першою статті 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. При застосуванні статті 74 СК України, слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Встановлення факту проживання з особою однією сім`єю без реєстрації шлюбу можливе лише у випадку доведення позивачем фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, а також інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (ВС у справах № 588/350/15, 755/18012/16, 643/6799/17, 369/3338/17). У постанові від 17 червня 2020 року, справа №755/18012/16, Верховний Суд зробив правовий висновок, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю (Постанова Верховного Суду від 15 серпня 2020 року у справі №588/350/15). Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини Постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі №643/6799/17. Також, слід звернути увагу на правовий висновок, викладений в Постанові Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі №369/3338/17, де суд вказав, що за приписами частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Отже, необхідно довести належними та допустимими доказами сукупність наступних фактів: ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Конституційний суд України у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» визначає, що членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (абз.5 п. 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 року). Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Верховного Суду від 23.05.2020 року у справі №686/8440/16-ц, провадження №61-15699св19). Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільної участі у придбанні майна для спільного користування, у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (постанова Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 695/1732/16-ц, провадження № 61-38901св18). Доказуванню може підлягати і віднесення майна померлого до об`єктів права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які перебували у фактичних шлюбних відносинах: Саме перебування у шлюбних відносинах без установлення факту ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними (постанова Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі № 6-1026цс15); Вирішуючи питання щодо правового режиму майна набутого за час проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності (постанова Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 359/8985/17, провадження № 61-41967св18); Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно (постанова Верховного Суду України від 20.02.2012 року у справі № 6-97цс11). Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вказані обставини спростовується заявником тим, що на підтвердження спільного проживання та ведення господарства з [PERSON] з 2016 року по день смерті, а саме [INFO] , тобто 5 років надано лише копію довідки спільного проживання та ведення спільного господарства відділом з питань діяльності органів самоорганізації населення та об`єднань співвласників багатоквартирних будинків Кам?янської міської ради від 19.12.2021 N°65/15/1 та квитанції за сплату комунальних послуг, на яких платником зазначено [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що позивач проживав разом з померлою [PERSON] 5 років, але весь цей час не були зареєстрованими разом, не набули права власності на якесь рухоме чи не рухоме майно. Не надано доказів спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведений факт того, що він проживав однією сім`єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство, а надані позивачем докази не є достатніми для встановлення зазначеного факту, з урахуванням зазначеного вимоги позивача не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed