Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до відповідачки [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої позовні вимоги обґрунтував наступним. 13 січня 1996 року позивач зареєстрував шлюб з відповідачкою у виконавчому комітеті Плосківської сільської ради, Путильського району, Чернівецької області, актовий запис № 1. За час спільного проживання у сторін народилося троє дітей: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , які на даний час є повнолітніми та [PERSON] [INFO] , яка проживає разом із позивачем. Одруження з відповідачкою не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, різні погляди на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства та виховання дітей. Відповідачка близько трьох років знаходиться на заробітках за кордоном у Бельгії, останні два роки сімейні відносини не підтримують та не спілкуються. Між ними втрачено фізичний та духовний зв`язок. Просить шлюб розірвати та залишити неповнолітню дочку на його утриманні. В судове засідання позивач не з`явився, до початку розгляду справи подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. В судове засідання відповідачка не з`явилася. До початку розгляду справи до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до наступних висновків. У відповідності до ч. 1 ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ст.ст. 21, 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі зареєстрованому 13 січня 1996 року у виконавчому комітеті Плосківської сільської ради, Путильського району, Чернівецької області, актовий запис № 1, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.4). За час спільного проживання у сторін народилася [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.6). На даний час сторони не підтримують подружні стосунки, між ними немає взаєморозуміння, спільно не проживають близько трьох років, не ведуть спільного господарства два роки. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. А згідно з частиною 4 цієї статті у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що відповідачка визнала позовні вимоги, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб у частині розірвання шлюбу, у зв`язку з чим позов у цій частині підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 56 Сімейного Кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно з ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21 грудня 2007 року № 11, охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. За таких обставин, суд приходить до висновку, що сторони не підтримують подружні стосунки, між ними немає взаєморозуміння, спільно не проживають, примирення сторін не можливе, збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам, що має істотне значення, а тому позовна заява в частині розірвання шлюбу підлягає до задоволення. Щодо вимоги про залишення неповнолітньої дочки на утриманні позивача суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 141 Сімейного Кодексу України мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно з ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 Сімейного Кодексу України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 1-2 ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. В даній справі звертаючись з позовом, позивач одночасно з вимогою про розірвання шлюбу просив суд фактично констатувати, на чиєму утриманні після розірвання шлюбу залишиться неповнолітня дитина [PERSON] [INFO] , не змінюючи при цьому її місце проживання. Одночасно, позивач покликався на те, що дочка сторін проживає разом з ним, а відповідачка близько трьох років тому виїхала у республіку Польща, після чого у Бельгію і перебуває там до цього часу, спілкується тільки з дитиною. Суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні будь які докази щодо місця проживання дитини, одночасно з копій паспортів сторін вбачається, що місцем їхньої реєстрації являється [ADDRESS] . Аналогічна адреса реєстрації відповідача зазначена і в її власноруч написаній заяві (а.с.20). Отже, і позивач і відповідач зареєстровані за однією адресою, та в силу діючих норм законодавства дитина теж повинна бути зареєстрована за вказаним місцем реєстрації сторін. Також суд звертає увагу, що позивач звертаючись з позовом, обґрунтовуючи залишення на його утриманні неповнолітньої дочки [PERSON] , посилається на те, що відповідачка виїхала за кордон на заробітки близько трьох років, де і проживає до цього часу. Однак докази на підтвердження вказаних обставин позивачем не надані, як і не підтверджено будь якими доказами утримання тільки позивачем неповнолітньої дитини та відсутність фінансового забезпечення дитини з боку відповідачки-матері. З позовної заяви вбачається, що відповідачка спілкується із дитиною, що також вказує на присутність матері у житті дитини та спростовує факт виключного її виховання та утримання батьком. В свою чергу, з огляду на вимогу про залишення дитинина утриманні позивача, останнім не доведено жодними доказами його матеріальне становище та фінансову можливість щодо утримання неповнолітньої дочки. Таким чином вимога про залишення неповнолітньої дитини на утриманні батька, яким не доведено своєї фінансової спроможності, на думку суду, не буде відповідати найкращим інтересам дитини. В свою чергу, у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Аналогічну правову позицію висловив Верховний суд у справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21) від 22 грудня 2021, та окрім цього визначив, що зазначення у резолютивній частині рішення суду з ким дитина залишиться проживати, не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини, оскільки суд лише констатує, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання. Одночасно Верховний Суд наголошує на тому, що відповідач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з ним за наявності підстав вважати, що це відповідатиме найкращим інтересам дитини. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено той факт, що після фактичного припинення шлюбних відносин неповнолітня дочка сторін залишилася проживати з позивачем, а також те, що вона знаходиться на повному утриманні батька, не зазначено тривалість такого утримання. В матеріалах справи відсутні будь які докази створення перешкод відповідачкою у залишенні на утриманні неповнолітньої дочки з батьком, а також позивачем не доведено небажання відповідачки чи її ухилення від обов`язків утримання дитини. Суд звертає увагу, що в ухвалі про прийняття позовної заяви суд ухвалив проводити розгляд справи з викликом сторін. Однак, як позивач так і відповідачка скориставшись своїм правом, в судове засідання не з`явилася, а подали заяви про розгляд справи у їхню відсутність. Такі обставини унеможливлюють з`ясування судом дійсних обставин справи. В даному ж випадку, виходячи з заяви відповідачки про визнання позову, між сторонами відсутній спір, а отже батьки (сторони) дійшли згоди, щодо того на чиєму утриманні залишиться дитина. Також суд зауважує, що батьки мають рівні обов`язки щодо виховання та утримання дітей, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою або шлюб між ними розірвано, а також незалежно від того, чи проживають батько чи мати разом з дітьми або окремо від дитини, що визначено ст. 141 Сімейного кодексу України. Аналізуючи наведені норми права, суд зазначає, що своїм рішенням не може змінити норми Конституції України та норми сімейного законодавства, які чітко визначають рівність обов`язків батьків щодо виховання та утримання дітей, а відтак залишення неповнолітньої дитини на утриманні відповідача не відповідає духу закону. Враховуючи вищевикладене, вимоги позивача щодо залишення на утриманні батька неповнолітньої дочки не підлягає до задоволення.

Outcome: partial