Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-02 00:00:00

До Суворовського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПМК-2019», Державного реєстратора Карпенка Анатолія Анатолійовича, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Лиманської селищної ради, Роздільнянського району Одеської області Карпенка Анатолія Анатолійовича від 23.02.2022 №63655475 (з відкриттям розділу) про державну реєстрацію права власності нерухомого майна у вигляді нежитлових будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] ) за ТОВ «ПМК-2019». Обґрунтовує позовні вимоги тим, що позивачці на праві власності належить нерухоме майно у вигляді нежитлових будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] ). Як зазначає позивачка, 25.07.2022 року вона поштою отримала від директора ТОН «ПМК-2019» Пашали Олександра Савелійовича лист з повідомленням - вимогою про звільнення вищевказаних нежитлових приміщень до 10.00 години 26.07.2022 року. З вказаного листа вбачається про те, що 21.02.2022 за заявою Пашали О.С. , державним реєстратором Лиманської селищної ради, Роздільнянського району Одеської області Карпенко Анатолієм Анатолійовичем прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, що належить [PERSON] , за ТОВ «ПМК-2019». На підтвердження даних обставин, відповідачем надано витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 301182666 від 23.02.2022 року щодо реєстраційних дій з об`єктом нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . При цьому, 21.02.2022 року на момент прийняття реєстратором рішення про перереєстрацію, існувала ухвала Комінтернівського районного суд Одеської області по цивільній справі № 504/1318/15 від 18.02.2021року про забезпечення позову, а саме про заборону проведення реєстраційних дій з вказаним майном. Таким чином, державний реєстратор Лиманської селищної ради, Роздільнянського району Одеської області Карпенко Анатолій Анатолійович всупереч вимогам ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за наявності підстав для відмови в державній реєстрації, безпідставно та у порушення чинного законодавства України прийняв рішення про реєстрацію права власності за ТОВ «ПМК-2019». Як вказує позивачка, 26.07.2022 року ТОВ «ПМК-2019» здійснило спробу рейдерського захвату нерухомого майна у вигляді нежитлових будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] ). У зв`язку з викладеним, за даними фактами, на підставі заяви [PERSON] слідчим відділом ВП №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області розпочато кримінальне провадження № 12022162490000619 від 26.07.2022, в рамках якого слідчим суддею накладено арешт на майно із забороною відчужувати та розпоряджатися іншими особами. Дані обставини стали підставою для звернення до суду. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 11.10.2022 року відкрито загальне провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання на 08.12.2022 року на 11год. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 28.02.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 20.03.2023 року на 14год. У судове засідання з`явився представник позивачки [PERSON] - адвокат Яворський Г.С., позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. У судове засідання з`явилася представник відповідача ТОВ «ПМК-2019» - адвокат Кавацюк О.В., позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити у їх задоволенні. В матеріалах справи міститься письмовий відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача ТОВ «ПМК-2019» адвокат Кавацюк О.В. заперечує проти задоволення позовних вимог позивача, з огляду на наступне (арк.сп.40-47). 02.08.2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та фізичною особою [PERSON] укладений договір кредиту №670/56-302 на суму 4 420 000,00 грн., зі строком повернення до 01.08.2017 року, зі сплатою 15% річних за користування кредитом. Відповідно до п. 1.1 Договору, Кредитор зобов`язується надати Позичальнику грошові кошти па умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, у сумі 4 420 000,00 (чотири мільйони чотириста двадцять тисяч) гривень, зі сплатою 15% річних та комісій, в розмірі та порядку, визначеними Тарифами на послуги по наданню кредитів, які містяться в Додатку 1, що є невід`ємною складовою частиною Договору, та порядком повернення Кредиту згідно з графіком, що міститься в Додатку 2 до Договору, який є невід`ємною складовою частиною Договору, та з кінцевим терміном погашення заборгованості за Кредитом не пізніше 01 серпня 2017 року, на умовах, визначених цим Договором. Графік погашення кредиту передбачав 37 платежів по 119 460 грн., з яких [PERSON] сплачено два платежі із тридцяти семи. Та станом на 30.03.2015 року заборгованість перед банком становила у загальному розмірі 13 812 355, 17 грн.. Пункт 1.2 вказаного договору передбачено, що кредит надається на поточні потреби та придбання комерційної нерухомості. Пункт 1.3 договору передбачено, що в якості забезпечення виконання [PERSON] своїх зобов`язань перед банком за Договором щодо повернення Кредиту, сплати нарахованих процентів, комісій, можливої неустойки (пені, штрафу), а також інших витрат щодо задоволення вимог Кредитора за Договором, Кредитор укладає з Позичальником нотаріально посвідчений Іпотечний договір іпотеки нежилих будівель та споруд, загальною площею 3 125,9 м. кв. за адресою: [ADDRESS] (п. 1.3.1. Договору). Пункт 2.1. Договору передбачено, що надання кредиту на цілі зазначені в п. 1.2. Договору (придбання комерційної нерухомості) проводиться після укладення договору, зокрема, вказаного в п.1.3. Договору (Іпотечний договір). 02.08.2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та фізичною особою [PERSON] укладений Договір Іпотеки у якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №670/56-302, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В.В., за реєстровим №11226. Відповідно до п. 1.1 Договору іпотеки, Іпотекодавець [PERSON] передає в іпотеку Іпотекодержателю, Банку у якості забезпечення виконання зобов`язання за Договором кредиту № 670/56-302 від 02.08.2007 року, укладеним між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем, нерухоме майно. [PERSON] передала в Іпотеку нерухоме майно у вигляді: нежилих будівель та споруд загальною площею 3 125,9 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (колишня назва: [ADDRESS] ) та складаються в цілому із: адміністративного корпусу, зазначеного в схематичному плані літ. «А»; блоку підлобних приміщень - літ. «Б»; автозаправочної станції - літ. «В»; навісу - літ. «Г»; навісу - літ. «Д»; ангару - літ. «Е»; ангару - літ. «Ж»; приміщення охорони - літ. «З»; естакади - літ. «И»; навісу - літ. «К»; контрольно-пропускного пункту - літ. «Л»; тамбуру - літ. «Л»; прохідної - літ. «М»; оглядової ями -літ. «о.я. 1»; оглядової ями - літ. «о.я.2»; оглядової ями - літ. «о.я.З»; оглядової ями - літ. «о.я.4»; огорожи; брукування. Вказане нерухоме майно було предметом іпотеки, відповідно до Іпотечного договору від 02.08.2007року. Зазначене нерухоме майно належало [PERSON] на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 02.08.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В.В., за реєстровим №11225, укладеного за рахунок кредитних коштів від АКБ «Укрсоцбанк», відповідно до інформації, що міститься в листі-запиті від 11.07.2007 та Витягу з протокольного рішення засідання кредитного комітету головного офісу АКБ «Укрсоцбанк» №45 від 26.07.2007 року. Таким чином, [PERSON] самостійно не визначала вказані будівлі та споруди як предмет застави по договору кредитування, а це було обов`язковою умовою кредитування. Пункт 2.4.3., 2.4,4. Іпотечного договору передбачає, що Іпотекодержатель у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем, [PERSON] основного зобов`язання, має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки. Пункт. 2.4.7. Іпотечного договору передбачає, у разі виникнення права звернення стягнення на Предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до приписів чинного законодавства України, зокрема, Законів України «Про іпотеку», «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» тощо. Загалом стаття 4 Іпотечного договору у повному обсязі передбачає право Іпотекодержателя, банку звернути стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з невиконанням основного зобов`язання. АКБ «Укрсоцбанк» змінив найменування на ПАТ «Укрсоцбанк» з повним правонаступництвом, а у подальшому правонаступником по всім правам та обов`язкам від ПАТ «Укрсоцбанк» став АТ «Альфа-Банк». У зв`язку з наявною заборгованістю (несплатою) по договору кредитування, банк неодноразово намагався у добровільному порядку стягнути заборгованість, у зв`язку з чим на адресу [PERSON] надсилались відповідні повідомлення та пропозиції, але жодної реакції щодо повернення грошових коштів від останньої не надходило. Оскільки [PERSON] не виконувала систематично свої зобов`язання, не реагувала на повідомлення банку, намагалась оскаржити судові рішення, щодо зобов`язання (виконання зобов`язань), у банку наступило право, яке було реалізоване правонаступником, а саме ТОВ «ПМК-2019». 29.12.2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «СТАНДАРТ ФІНАНС ГРУП» укладений Договір про відступлення права вимоги за договором кредиту №670/56-302 від 02.08.2007 року та договором Іпотеки. Загальна заборгованість [PERSON] станом на 29.12.2021 у загальному розмірі становила 38 905 933, 23 грн. та складалась із: - 4 181 080, 00 грн. - заборгованість за тілом кредиту; - 11 161 538, 73 грн. - заборгованість по відсоткам; - 23 563 314, 50 грн. - нарахована, але не сплачена пеня 29.12.2021 року між ТОВ «СТАНДАРТ ФІНАНС ГРУП» та ТОВ «ПМК-2019» укладений Договір про відступлення права вимоги за договором кредиту №670/56-302 від 02.08.2007 року. ТОВ «ПМК-2019» набуло всі права вимоги за зобов`язанням [PERSON] за кредитним договором №670/56-302 від 02.08.2007 року, а також права вимоги за договорами забезпечення, зокрема за Іпотечним договором від 02.08.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В.В., за реєстровим №11226. ТОВ «ПМК-2019» набуло прав нового кредитора по відношенню до основного боржника [PERSON] за кредитним договором №670/56-302 від 02.08.2007 року та одночасно права іпотекодержателя. [PERSON] отримала письмову вимогу/повідомлення від ТОВ «ПМК-2019» за вих. №1 від 30.12.2021 року про порушення основного зобов`язання та відповідно укладання договору відступлення права вимоги від 29.12.2021 року. Відповідно до вимоги/повідомлення, [PERSON] , у відповідності до ст.ст. 33,35-37 ЗУ «Про іпотеку» необхідно було у 30-ти денний строк з моменту отримання вищевказаної вимоги/повідомлення здійснити погашення заборгованості за Кредитним договором №670/56-302 від 02.08.2007 року, відповідно остання була обізнана про наслідки застосування права іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказану вимогу/повідомлення про порушення основного зобов`язання [PERSON] отримала особисто 12.01.2022 року. 21.02.2022 року відповідно до положень ст. 33-37 Закону України «Про іпотеку» та з дотриманням вимог вказаного закону, після завершення 30-ти денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, а саме [PERSON] , письмової вимоги про порушення основного зобов`язання, за наявності договору іпотеки, звіту про оцінку об`єкту іпотеки, довідки іпотекодержателя, протоколу загальних зборів за ТОВ «ПМК- 2019», зареєстровано право власності на нежилі будівлі та споруди загальною площею 3125,9 кв. м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Представник відповідача ТОВ «ПМК-2019» адвокат Кавацюк О.В. вказує, щодо посилання позивача на ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме на наявність підстав у державного реєстратора для відмови в державній реєстрації, не відповідають закону, та зазначає наступне. Відповідно до п. 7 ч. 4 ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у п. 6 ч.1 цієї статті (наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, крім випадків, визначених цим Законом) - не застосовується у разі: державної реєстрації права власності на нерухоме майно іпотекодержателем - фінансовою установою в порядку, передбаченому статтями 33-38 Закону України «Про іпотеку», за умови, що інші обтяження на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровано після державної реєстрації іпотеки. Таким чином, державним реєстратором Карпенком А.А. (Лиманська селищна рада Роздільнянського району Одеської області) законно внесено відповідні записи про державну реєстрацію права власності за ТОВ «ПМК-2019» та останній діяв у повній відповідності до закону. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 року у справі № 346/1305/19: «Закон № 2478-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» (далі Закон №2478-VIII) застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, крім частини четвертої статті 36 Закону «Про іпотеку», що застосовується виключно до договорів і угод, укладених після введення в дію цього Закону (пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2478-VIII); -накладення арешту' на заставлене майно не позбавляє кредитора права задовольнити його вимоги в майбутньому і не скасовує для нього правил пріоритетності, передбачених Законом «Про іпотеку»; -іпотекодержатель, зокрема і новий кредитор, у даному випадку ТОВ «ПМК-2019», який набув прав іпотекодержателя, може безперешкодно реалізувати право на задоволення своїх вимог до боржника переважно перед іншими його кредиторами, зокрема, шляхом реєстрації права власності за ним на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону «Про іпотеку»; -за змістом припису пункту 7 частини четвертої статті 24 Закону № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обтяження предмета іпотеки, зареєстровані після державної реєстрації іпотеки за банком або іншою фінансовою установою, не є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержателем та для державної реєстрації за ним (зокрема і за новим кредитором, який набув прав іпотекодержателя від банку чи іншої фінансової установи) права власності на цей об`єкт (іпотека за договором іпотеки була зареєстрована за банком ще 02.08.2007 року та посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В.В., за реєстровим №11226)». Ухвала Комінтернівського районного суду Одеської області від 18.02.2021 року по справі №504/1318/15-ц, якою було заборонено органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації, вчиняти будь які реєстраційні дії щодо нежилих будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] , а також будь - дії що до відчуження цього нерухомого майна, на яку посилається позивач [PERSON] , не є перешкодою та не змінює факту виникнення у кредитора права іпотеки на нежилі приміщення та споруди від 02.08.2007 року; -за змістом пункту 7 частини четвертої статті 24 Закону № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» станом на день звернення до державного реєстратора з заявою про реєстрацію право власності на нерухоме майно, ТОВ «ПМК-2019» набуло права іпотекодержателя щодо іпотеки, зареєстрованої за банком ще 02.08.2007 року, наявність обтяження речових прав на нерухоме майно, на підставі ухвали Комінтернівського районного суду Одеської області від 18.02.2021 року не могло бути підставою для відмови у державній реєстрації права власності на нежилі приміщення та споруди за адресою: [ADDRESS] у порядку, встановленому статтею 37 Закону «Про іпотеку», оскільки така підстава для відмови існувала до моменту введення в дію 4 лютого 2019 року Закону № 2478-VIII. Також, ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 27.07.2022 року, позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ПМК-2019» до [PERSON] про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - залишено без розгляду. Скасовано заходи забезпечення позову накладені ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 18.02.2021 року по цивільній справі № 504/1318/15. Таким чином, ТОВ «ПМК-2019» на підставі договору про відступлення права вимоги за кредитним договором реалізувало своє законне право на звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності до Закону України «Про іпотеку», предметом іпотеки виступало майно за адресою: [ADDRESS] , відповідно до Договору Іпотеки від 02.08.2007 року. Тому позовні вимоги [PERSON] про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності нерухомого майна не підлягають задоволенню. У судове засідання з`явилася представник відповідача - Державного реєстратора Карпенка А.А. - адвокат Морозова О.С., позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити у їх задоволенні. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін по справі, вважає про те, що позовні вимоги є не обґрунтовані, є не доказані, тому не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно дозакону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 10 ЦПК суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною радою України, а також застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Судом встановлено про те, що 02.08.2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та фізичною особою [PERSON] було укладено договір кредиту №670/56-302 на суму 4 420 000,00 грн., зі строком повернення до 01.08.2017 року, зі сплатою 15% річних за користування кредитом (арк.сп.48-55). Відповідно до п. 1.1 Договору, Кредитор зобов`язується надати Позичальнику грошові кошти па умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, у сумі 4 420 000,00 (чотири мільйони чотириста двадцять тисяч) гривень, зі сплатою 15% річних та комісій, в розмірі та порядку, визначеними Тарифами на послуги по наданню кредитів, які містяться в Додатку 1, що є невід`ємною складовою частиною Договору, та порядком повернення Кредиту згідно з графіком, що міститься в Додатку 2 до Договору, який є невід`ємною складовою частиною Договору, та з кінцевим терміном погашення заборгованості за Кредитом не пізніше 01 серпня 2017 року, на умовах, визначених цим Договором. Пунктом 1.2 вказаного договору передбачено, що кредит надається на поточні потреби та придбання комерційної нерухомості. Пунктом 1.3, 1.3.1 договору передбачено, що в якості забезпечення виконання [PERSON] своїх зобов`язань перед банком за Договором щодо повернення Кредиту, сплати нарахованих процентів, комісій, можливої неустойки (пені, штрафу), а також інших витрат щодо задоволення вимог Кредитора за Договором, Кредитор укладає з Позичальником нотаріально посвідчений Іпотечний договір іпотеки нежилих будівель та споруд, загальною площею 3 125,9 м. кв. за адресою: [ADDRESS] . Пунктом 2.1. Договору передбачено, що надання кредиту на цілі зазначені в п. 1.2. Договору (придбання комерційної нерухомості) проводиться після укладення договору, зокрема, вказаного в п.1.3. Договору (Іпотечний договір). Судом встановлено про те, що 02.08.2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та фізичною особою [PERSON] укладений Договір Іпотеки у якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №670/56-302, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В.В., за реєстровим №11226 (арк.сп.56-61). Відповідно до п. 1.1 Договору іпотеки, Іпотекодавець [PERSON] передає в іпотеку Іпотекодержателю, Банку у якості забезпечення виконання зобов`язання за Договором кредиту № 670/56-302 від 02.08.2007 року, укладеним між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем, нерухоме майно, а саме нежилі будівлі та споруди загальною площею 3 125,9 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , та складаються в цілому із: адміністративного корпусу, зазначеного в схематичному плані літ. «А»; блоку підлобних приміщень - літ. «Б»; автозаправочної станції - літ. «В»; навісу - літ. «Г»; навісу - літ. «Д»; ангару - літ. «Е»; ангару - літ. «Ж»; приміщення охорони - літ. «З»; естакади - літ. «И»; навісу - літ. «К»; контрольно-пропускного пункту - літ. «Л»; тамбуру - літ. «Л»; прохідної - літ. «М»; оглядової ями -літ. «о.я. 1»; оглядової ями - літ. «о.я.2»; оглядової ями - літ. «о.я.З»; оглядової ями - літ. «о.я.4»; огорожи; брукування І-ІІ, загальною площею 3 125,9 кв.м. Судом встановлено про те, що 02.08.2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі - продажу, посвідчений Приватним нотаріусом ОМНО Гашовою В.В., за №11225, до умов якого [PERSON] продав, [PERSON] купила нежилі будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , та складаються в цілому із: адміністративного корпусу, зазначеного в схематичному плані літ. «А», блоку підсобних приміщень - літ «Б», автозаправочної станції - літ. «В», навісу - літ «Г», навісу - літ. «Д», ангару - літ «Ж», приміщення охорони - літ. «З», естакади - літ. «И», навісу - літ. «К», контрольно-пропускного пункту - літ. «Л», тамбуру - літ. «Л», прохідної - літ «М», оглядової ями -літ. «о.я. 1»; оглядової ями - літ. «о.я.2»; оглядової ями - літ. «о.я.3»; оглядової ями - літ. «о.я.4»; огорожі - 1-11, брукування - І-ІІ, загальною площею 3125,9 кв.м. (арк.сп.11). Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, за [PERSON] , на підставі Договору купівлі-продажу ВЕК №944185 від 02.08.2007 року, посвідчений Приватним нотаріусом ОМНО Гашовою В.В., за №11225, зареєстровано право власності на нежилі будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , за №8 в книзі: 130 (арк.сп.13). Згідно Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів, № витягу: 4391788 від 02.08.2007 року Приватним нотаріусом Гашовою В.В. до Державного реєстру правочинів внесено реєстраційний запис за реєстраційним номером 2258837 (арк.сп.14). На підставі Акту приймання-передачі нежилих будівель та споруд, які розташовані за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , було передано нежилі будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , які та складаються в цілому із: адміністративного корпусу, зазначеного в схематичному плані літ. «А», блоку підсобних приміщень - літ «Б», автозаправочної станції - літ. «В», навісу - літ «Г», навісу - літ. «Д», ангару - літ «Ж», приміщення охорони - літ. «З», естакади - літ. «И», навісу - літ. «К», контрольно-пропускного пункту - літ. «Л», тамбуру - літ. «Л», прохідної - літ «М», оглядової ями -літ. «о.я. 1»; оглядової ями - літ. «о.я.2»; оглядової ями - літ. «о.я.3»; оглядової ями - літ. «о.я.4»; огорожі - 1-11, брукування - І-ІІ, загальною площею 3125,9 кв.м. (арк.сп.15). Відповідно до розрахунку заборгованості, станом на 30.03.2015 року за позивачкою [PERSON] існує кредитна заборгованість за кредитним договором № 670/ 56 - 302 від 02.08.2007 року перед банком у розмірі 13 812 355,17 грн. (арк.сп.70-72). 24.03.2014 року позивачці [PERSON] було надіслано лист - вимогу №08.506-297/96-4195 про усунення порушень зобов`язань та погашення заборгованості за Договором кредиту №670/56-302 від 02.08.2007 року у розмірі 9 491 348, 10грн. (арк.сп.68-69). АКБ «Укрсоцбанк» змінив найменування на ПАТ «Укрсоцбанк» з правонаступництвом, а у подальшому правонаступником по всім правам та обов`язкам від ПАТ «Укрсоцбанк» став АТ «Альфа-Банк». Відповідно Договору про відступлення права вимоги за Договором кредиту №670/56-302 від 02.08.2007 року від 29.12.2021 року, укладеного між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Стандарт Фінанс Групп», на умовах, визначених у договорі, Первісний кредитор передає Новому кредитору, а Новий кредитор набуває всі права вимоги за зобов`язаннями, визначеними в п. 1.2 цього Договору, а Новий кредитор приймає такі права вимоги та сплачує винагороду на умовах, визначених у цьому Договорі (арк.сп.75-78). Відповідно до Договору передачі прав за Іпотечним договором від 02.08.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Гашовою В.В., зареєстрованого в реєстрі за №11226, всі права за Іпотечним договором від 02.08.2007 року, що укладений між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Гашовою В.В., зареєстрованого в реєстрі за №11226, що укладений в забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за Договором кредиту №670/56-302 від 02.08.2007 року, включаючи всі зміни та додаткові угоди до нього перейшли від АТ «Альфа-Банк» до ТОВ «Стандарт Фінанс Групп» (арк.сп.79-82). Відповідно до Договору про відступлення права вимоги за Договором кредиту №670/56-302 від 02.08.2007 року, укладеного між ТОВ «Стандарт Фінанс Групп» та ТОВ «ПМК - 2019», на умовах, визначених у договорі, Первісний кредитор передає Новому кредитору, а Новий кредитор набуває всі права вимоги за зобов`язаннями, визначеними в п. 1.2 цього Договору, а Новий кредитор приймає такі права вимоги та сплачує винагороду на умовах, визначених у цьому Договорі (арк.сп.83-86). Відповідно до Договору передачі прав за Іпотечним договором від 02.08.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Гашовою В.В., зареєстрованого в реєстрі за №11226, всі права за Іпотечним договором від 02.08.2007 року, що укладений між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Гашовою В.В., зареєстрованого в реєстрі за №11226, що укладений в забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за Договором кредиту №670/56-302 від 02.08.2007 року, включаючи всі зміни та додаткові угоди до нього перейшли від ТОВ «Стандарт Фінанс Групп» до ТОВ «ПМК-2019» (арк.сп.87-89). Із Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 301182666 від 23.02.2022 року вбачається про те, що ТОВ «ПМК-2019» є власником нежилих споруд і будівель, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 3125,9 кв.м., на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 63655475 від 23.02.2022 року. (арк.сп. 95) Із матеріалів справи вбачається про те, що відповідачем 30.12.2021 року на адресу позивачки надіслано Вимогу/повідомлення №1 про порушення основного зобов`язання та погашення заборгованості за Договором кредиту №670/56-302 від 02.08.2007 року у розмірі 38 905 933,23 грн. (арк.сп.90-91). Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.203 ЦК України визначені вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: частина 1 встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; частина 2 встановлює, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; частина 3 встановлює, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; частина 4 встановлює, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; частина 5 встановлює, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; частина 6 встановлює, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсний правочин - це правочин, що не відповідає вимогам Закону, отже, умови чинності правочину одночасно є умовами його дійсності. Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч.1 ст. 219, ч.1 ст. 220, ч.1 ст. 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч.2 ст.222, ч.2 ст. 223, ч.1 ст. 225 ЦК України тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. У пункті 7 цієї постанови Верховного Суду України роз`яснено, що у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України, є недійсним з моменту його вчинення. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017року у справі № 6-648цс16, що є обов`язковим для врахування судом на підставі частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України(далі ЦПК України). Так, відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Нормами ч.1 ст.657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Частиною 3 ст. 640 Цивільного кодексу України встановлено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (ч. 3 ст. 334 ЦК України). Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 28.02.2023 року клопотання представника позивачки [PERSON] про витребування доказів по цивільній справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПМК-2019», Державного реєстратора Карпенка Анатолія Анатолійовича про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, про державну реєстрацію права власності нерухомого майна задоволено. Витребувано у державного реєстратора Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області Карпенка Анатолія Анатолійовича копію реєстраційної справи № 63655475 (з відкриттям розділу) про державну реєстрацію права власності нерухомого майна у вигляді нежитлових будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] (колишня назва: [ADDRESS] ) за ТОВ «ПМК-2019». На виконання ухвали суду від 28.02.2023 року про витребування доказів, представник відповідача - Державного реєстратора Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області Карпенка А.А. - адвокат Морозова О.С. надала до суду письмові пояснення щодо надання копії реєстраційної справи, які містяться в матеріалах справи, в яких зазначила наступне (арк.сп. 156-162). Із письмових пояснень вбачається про те, що відповідно до п.2 ст.17 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» реєстраційна справа ведеться в електронній формі та формується автоматично за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав, до якої за результатом проведення кожної реєстраційної дії щодо об`єкта нерухомого майна автоматично включаються заяви, сформовані або подані в електронній формі, електронні копії документів, на підставі яких проведено реєстраційні дії, поданих у паперовій формі, документи, на підставі яких проведено реєстраційні дії, подані в електронній формі, документи в електронній формі, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав під час проведення таких реєстраційних дій, а також відомості реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, отримані державним реєстратором в електронній формі шляхом безпосереднього доступу до них чи в порядку інформаційної взаємодії таких систем з Державним реєстром прав, електронні копії запитів державного реєстратора в паперовій формі та документів, отриманих із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 1 січня 2013 року. Також відповідно до ч. 3 п.2 от. 17 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документи, подані заявником для проведення реєстраційних дій в паперовій формі, підлягають поверненню такому заявнику. Заява, подана в паперовій формі, документ про сплату адміністративного збору, запити державного реєстратора в паперовій формі та документи, отримані із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 1 січня 2013 року, за результатом проведення реєстраційних дій заявнику не повертаються та зберігаються державним реєстратором, яким проведено реєстраційну дію, протягом трьох років. Враховуючи наведене, реєстраційна справа, що міститься на зберіганні в Лиманській селищній раді Роздільнянського району Одеської області щодо об`єкту нерухомого майна нежилі будівлі та споруди за адресою: [ADDRESS] загальною площею 3125,9 кв.м складається з паперової форми заяви у сфері державної реєстрації та документу про сплату адміністративного збору. Також відповідно до п.16 постанови Кабінету Міністрів «Про затвердження Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» виготовлення електронних копій документів у сфері державної реєстрації прав здійснюється шляхом їх сканування. Враховуючи вищенаведені приписи законодавства, документи, подані заявником та які стали підставою для державної реєстрації права власності на нежилі будівлі та споруди за адресою: [ADDRESS] загальною площею 3125,9 кв.м за ТОВ «ПМК-2019», були повернуті заявнику після виготовлення електронних копій та проведення державної реєстрації. Таким чином, відповідно до діючого Законодавства України, реєстраційна справа ведеться в електронній формі та формується автоматично за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав, до якої за результатом проведення кожної реєстраційної дії щодо об`єкта нерухомого майна автоматично включаються електронні копії документів, на підставі яких проведено реєстраційні дії, поданих у паперовій формі, а Державний реєстр прав є державною власністю, складовою Національного архівного фонду. Відповідно до п.З ст. 32 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для адвокатів інформація з Державного реєстру прав у зв`язку із здійсненням ними повноважень, визначених законом, надається за суб`єктом права чи за об`єктом нерухомого майна в електронній формі шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру прав, за умови ідентифікації відповідної посадової особи за допомогою електронного цифрового підпису. Порядок доступу до Державного реєстру прав визначається Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених цим Законом. Таким чином, Законом передбачено, що користувачі (в тому числі адвокати) можуть самостійно отримувати інформацію з Державного реєстру прав за суб`єктом права чи за об`єктом нерухомого майна в електронній формі або переглядати документи в електронній формі , що стали підставою для держаної реєстрації речових прав на нерухоме майно за умови ідентифікації відповідної особи за допомогою електронного цифрового підпису. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (надалі Закон) в редакції у вищезазначений період до повноважень державного реєстратора відносилось: 1)встановлення відповідності заявлених прав і поданих`отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: -відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; -відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; -відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у по даних/отриманих документах; - наявність обтяжень прав на нерухоме майно; -наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2)перевірка документів на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 3)під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язковому запиті від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформації (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідної для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав, похідних від права власності, здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії. 4)під час проведення реєстраційних дій обов`язковому використанні відомостей Державного земельного кадастру та Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав, у тому числі відомості, що містять персональні дані особи; 5)відкритті та/або закритті розділів в Державному реєстрі прав, внесенні до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження; 6)присвоєнні за допомогою Державного реєстру прав реєстраційного номеру об`єкту нерухомого майна у випадках, передбачених цим Законом; 7)виготовленні електронних копій документів, поданих у паперовій формі, та розміщенні їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав (у разі якщо такі копії не були виготовлені під час прийняття документів за заявами у сфері державної реєстрації прав); 8)формуванні за допомогою Державного реєстру прав документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав; 9)формуванні реєстраційної справи у паперовій формі; 10)здійсненні інших повноважень, передбачених цим Законом. Так, 21.02.2022 року, з метою проведення державної реєстрації набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: [ADDRESS] до державного реєстратора Лиманської селищної ради Карпенко А.А. звернувся директор ТОВ «ПМК-2019» Пашали О.С. надавши документи, що передбачені законодавством для переходу права власності на об`єкт нерухомого майна на підставі договору іпотеки. Особу директора було встановлено за допомогою паспорта громадянина України, повноваження були перевірені за допомогою відомостей, які містяться у Єдиному Державному Реєстрі. Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав та їх обтяжень визначені ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до п.п.1.2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. Згідно ст. 18 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (надалі Порядок). Згідно п.61. Порядку для державної реєстрації прав на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки подаються: 1)засвідчена іпотекодержателем копія письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцю та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2)засвідчена іпотекодержателем копія повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з відміткою про вручення адресату; 3)довідка іпотекодержателя, що містить відомості про суму боргу за основним зобов`язанням станом на дату не раніше трьох днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації та відомості про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності, станом на дату не раніше 90 днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації;. Відповідно до вищезазначених приписів порядку директором «ПМК-2019» було подано: - повідомлення про порушення основного зобов`язання №1 від 30.12.2021, яка відповідно до відомостей, що містяться на офіційному сайти AT «Укрпошта» було вручене 12.01.2022 року; - договір іпотеки № 11226 від 02.08.2007, виданий Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовой В.В.; - протокол загальних зборів ТОВ "ПМК-2019" № 21/02 від 21.02.2022 року; - довідка іпотекодержателя про суму боргу №3 від 21.02.2022 видану ТОВ "ПМК-2019"; - звіт про оцінку предмета іпотеки № ED220221-11 від 21.02.2022 виданий ТОВ "МІРАМЕКС". При цьому, згідно ст.37 ЗУ «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до 4.5 іпотечного договору від 02.08.2008 року, укладеного між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В.В. за р№11226, відомості про який містились в Державному реєстрі речових прав, право вимоги за яким в подальшому перейшло до ТОВ «ПМК-2019» Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів, а саме відповідно до п.4.5.3 шляхом передачі Іпотеко держателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку». Згідно ч. 3 ст. 10 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно. Відповідно до Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - програмні засоби ведення Державного реєстру прав забезпечують пошук відомостей про: - зареєстровані у базі даних заяв заяви у сфері державної реєстрації прав, судові рішення щодо заборони (зняття заборони) вчинення реєстраційних дій; - речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав, у тому числі у невід`ємній архівній складовій частині Державного реєстру прав; - сформовані рішення, інформацію та витяги з Державного реєстру прав; реєстраційні справи в електронній формі, відкриті на об`єкт нерухомого майна, та документи, що містяться в них; - стан розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав, результати надання адміністративних послуг у сфері державної реєстрації прав. Враховуючи зазначене, при перевірці відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, користуючись відомостями та інформацією, що містилась у Державному реєстрі речових прав, було встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу, ВЕК № 944185, від 02.08.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В.В. за р№ 11225 [PERSON] належали на праві приватної власності нежилі будівлі та споруди, загальною площею 3125,9 кв.м., розташовані за адресою: [ADDRESS] , які відповідно до договору іпотеки від 02.08.2008 року, укладеного між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В.В. за р.№11226 були передані в іпотеку AT «Укрсоцбанк», який в подальшому було перетворено на «АТ «Альфа-Банк» та відповідно до рішення AT «Альфа-Банк» право вимоги за яким було зареєстровано за ТОВ «ПМК-2019». В рамках укладеного договору іпотеки від 02.08.2007 року Державний реєстр речових прав містив відомості щодо обтяження вищезазначеного нерухомого майна, накладеного в інтересах попереднього Іпотекодержателя. Крім того, у спеціальному розділі Державного реєстру речових прав містились відомості щодо арешту нерухомого майна, розташованого [ADDRESS] , що належало [PERSON] , зареєстрованого на підставі постанови про арешт майна боржника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. Інших обтяжень, а також відомостей щодо заборони вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо вищезазначеного об`єкту ні база даних заяв заяви у сфері державної реєстрації прав, ні інші відомості Державного реєстру речових прав не містили. При цьому законодавством передбачено, що наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем. а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, обтяжень речових прав на передане в іпотеку майно, у тому числі внесення після державної реєстрації іпотеки іпотекодавця до Єдиного реєстру боржників, не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Представник відповідача - Державного реєстратора Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області Карпенка А.А. - адвокат Морозова О.С. вказує про те, що встановивши відсутність суперечностей, реєстратором 23.02.2022 року було прийнято рішення щодо проведення державної реєстрації власності за ТОВ «ПМК-2019», на нежилі будівлі та споруди, загальною площею 3125,9 кв.м, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Крім того, ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» містить вичерпний перелік підстав, передбачених для відмови в державній реєстрації прав. Та ч.5 вказаної статті наголошує «відмова в державній реєстрації прав з підстав не передбачених частиною першою цієї статті, заборонена». Таким чином, під час проведення реєстраційної дії, державним реєстратором не було виявлено підстав для відмови в державній реєстрації. Також, представник зазначає про те, що відповідно до ст. 25 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» -проведення реєстраційних дій зупиняється на підставі судового рішення про заборону вчинення реєстраційних дій, що набрало законної сили;заяви власника об`єкта нерухомого майна про заборону вчинення реєстраційних дій щодо власного об`єкта нерухомого майна. Судове рішення або заява власника об`єкта нерухомого майна про заборону вчинення реєстраційних дій реєструється у Державному реєстрі прав. При цьому, під час проведення оскаржуваної позивачкою державної реєстрації, відомостей про зареєстровані в базі даних заяв у сфері державної реєстрації прав, або судові рішення щодо заборони (зняття заборони) вчинення реєстраційних дій, щодо об`єкту нерухомого майна нежилі будівлі та споруди, загальною площею 3125,9 кв.м, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , не містилось, що підтверджується результатом пошуку заяв в Базі даних. Доказів того, що позивачка [PERSON] зверталась до органів державної реєстрації, щодо внесення відомостей щодо ухвали, на яку посилається в позовній заяві позивачка, до бази даних заяв Державного реєстру речових прав до позовної заяви позивачем не додано. Крім того, в позовній заяві позивачка помилково посилається на наявність ухвали про заборону проведення реєстраційних дій, як на підставу для відмови в проведенні державної реєстрації, так як таке твердження не відповідає приписам діючого законодавства. Так, як вже зазначалось раніше, відповідно до ст. 25 Закону наявність зареєстрованого судового рішення про заборону вчинення реєстраційних дій, що набрало законної сили є підставою для зупинення проведення реєстраційних дій, а не відмови, та відповідно до ч.3 зазначеної статті державний реєстратор приймає рішення про відновлення реєстраційних дій на підставі судового рішення про скасування судового рішення, що було підставою для прийняття рішення про зупинення проведення реєстраційних дій та/або судового рішення про скасування заборони вчинення реєстраційних дій зареєстрованих у Державному реєстрі прав ( арк.сп.156-162); Питання про реєстрацію чи скасування реєстрації регулюються Конституцією України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004№1952-IV (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Пункт 2 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державним реєстратором є, зокрема, нотаріус. Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», на кожний об`єкт нерухомого майна під час проведення державної реєстрації права власності на нього вперше у Державному реєстрі прав відкривається новий розділ та формується реєстраційна справа, присвоюється реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна. Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації; 6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником; 8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначені підстави для державної реєстрації прав. Зокрема, відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Пунктом 40 Порядку визначено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, іншими законами України та цим Порядком. Судом встановлено, також вбачається з матеріалів справи про те, що державний реєстратор під час державної реєстрації права власності, стосовно нерухомого майна, нежилих будівель та споруд загальною площею 3 125,9 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (колишня назва: [ADDRESS] ) та складаються в цілому із: адміністративного корпусу, зазначеного в схематичному плані літ. «А»; блоку підлобних приміщень - літ. «Б»; автозаправочної станції - літ. «В»; навісу - літ. «Г»; навісу - літ. «Д»; ангару - літ. «Е»; ангару - літ. «Ж»; приміщення охорони - літ. «З»; естакади - літ. «И»; навісу - літ. «К»; контрольно-пропускного пункту - літ. «Л»; тамбуру - літ. «Л»; прохідної - літ. «М»; оглядової ями -літ. «о.я. 1»; оглядової ями - літ. «о.я.2»; оглядової ями - літ. «о.я.З»; оглядової ями - літ. «о.я.4»; огорожи; брукування, діяв виключно у межах і у спосіб, визначений Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ № 1127 від 25.12.2015 року. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року по справі №367/2020/15-ц звертає увагу на те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. У постанові від 28.08.2018 року по справі 925/1265/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до п.1 ч.1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, право або інтерес позивача, який вважає себе постійним користувачем земельної ділянки, може бути порушено внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про наявність права власності (користування) іншої особи. При цьому рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (користування) (ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. При таких обставинах, суд вважає про те, що вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті, та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як по зверненню фізичних або юридичних осіб, поданому відповідно до даного Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами й іншими особами доказів, що беруть участь у справі. Відповідно до ст.9 Конституції України - "Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України ". Відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику суду як джерело права. Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Виходячи зі змісту статті 8 Конвенції: 1. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденцїї. 2. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших". Термін «житло» в тлумаченні Суду означає насамперед місце, де особа є «вдома». Цей висновок напрошується в результаті аналізу семантичного значення цього терміну офіційними мовами Конвенції. Так, в англійському тексті вживається «home», що значить дім, житло; батьківщина; athome - удома; у французькому - «domicile» - житло; місце проживання; a domicile -вдома. Тобто наголос робиться на аспекті важливості об`єкту (помешкання) для особи, задоволення її потреб, а не на характеристиці самого об`єкту, приміром, його відповідності певним вимогам. Для порівняння, у ст. 379 ЦК України зазначено, що «житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. А якщо приміщення не призначене та непридатне для проживання, однак людина в ньому живе і це її єдиний «дім». У подібному випадку Європейський суд з прав людини у справі - «Баклі проти Сполученого Королівства» зазначив, що ніщо у статті 8 Конвенції та у попередніх рішеннях Суду не свідчить на користь того, що концепція «житла» має обмежуватися резиденцією, яка облаштована відповідно до чинного законодавства та визнав, що захистом статті 8 Конвенції охоплюється циганська кибитка (шатро). Окрім цього, гарантії статті 8 Конвенції поширюються також на офіси (адвокатів, нотаріусів та ін.) та інші володіння особи. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії»(Prokopovichv. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-ХІ (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, n. 50). Суд вважає про те, що втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом», та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» ('Saving v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до постанови Верховного Суду України у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 202/7377/16-ц,суд врахував виснивок щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі N 638/2304/17 (провадження N 61-2417сво19) зазначено "недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту". Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі N 338/180/17 (провадження N 14-144цс18) вказувала, що "застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам". У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2021 року в справі N 509/11/17 (провадження N 61-268св21) зазначено, що "визнання незаконними та скасування рішень державних реєстраторів та визнання недійсними договорів купівлі-продажу не є ефективним способом захисту та не забезпечує усунення порушень, спричинених самочинним будівництвом". Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення п.1 ст.6 та ст.13Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. В силу ст.13 Конвенції прозахист правлюдини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглянув справу в межах позовних вимог, створивши учасникам процесу усі необхідні умови для надання, витребування доказів, користуючись принципом змагальності сторін. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] не надала суду письмових доказів в обгрунтування позовних вимог. Також, суд вважає, що позивачка не довела суду ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. При таких обставинах позовні вимоги [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПМК-2019», Державного реєстратора Карпенка Анатолія Анатолійовича про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності нерухомого майна не підлягають задоволенню. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed