Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно неповнолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з березня 2018 року перебувала з відповідачем у стосунках, від яких у них народилась дитина - син [PERSON] , [INFO] . З травня 2021 року відносини між сторонами припинились внаслідок відсутності взаєморозуміння, різних поглядів на сімейне життя, а також періодичного фізичного насильства зі сторони відповідача. Позивач зазначає, що на сьогоднішній день син мешкає разом з нею, відповідач по справі свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно їх сина, належним чином участі у його вихованні та утриманні не приймає. У зв`язку з цим вважає, що існують усі правові підстави щодо позбавлення відповідача батьківських прав, що відповідає інтересам дитини. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 15.09.2022 відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 03.02.2023 справу призначено до судового розгляду. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з викладених у позові підстав та просила їх задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, заяву про відкладення розгляду справи до суду не надіслав, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, про день, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Представник Служби у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області у судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника органу опіки та піклування. Просив ухвалити рішення з урахуванням висновку Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області від 21.12.2022 щодо розв`язання спору по даній справі. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що з позивачем знайомі з 2019 року, товаришують, проживають в одному будинку, діти ходять в один садочок. Відповідача ніколи не бачила, зокрема, щоб він приїжджав та навідував сина. Дитина батька ніколи не згадує. Позивач боїться відповідача, бо той чинив щодо неї домашнє насильство. З цих причин вона навіть не зверталася до суду з вимогами про стягнення з нього аліментів на утримання сина. У зв`язку з повторною неявкою у судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, вислухавши позивача, свідка, дослідивши письмові матеріали справи та проаналізувавши обставини в їх сукупності, надавши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони у справі є батьками неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 05.02.2019. Позивач з сином [PERSON] , [INFO] , проживають в однокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка на праві приватної власності належить позивачу, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 23.02.2018, посвідченим приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області та зареєстрованим за № 259, а також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №115166838 від 23.02.2018. Відповідно до інформації приватного навчального закладу «Навчально-виховний комплекс школа І ступеня - дошкільний навчальний заклад «ЗеленСад», який відвідує малолітній [PERSON] , до садочку його завжди приводить та забирає мати - [PERSON] . Батько або інші довірені особи жодного разу дитину до садочку не приводили. За інформацією комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, наданій у довідці №б/н від 05.08.2022, малолітній [PERSON] , [INFO] , соматично здоровий. До лікаря дитину супроводжує мати [PERSON] , батько жодного разу дитину до лікаря не супроводжував. З характеристики від 08.08.2022 та Довідки № 133/05 від 04.08.2022 вбачається, що позивач [PERSON] працює в Інституті мистецтвознавства, фольклористики та етнології ім. М.Т. Рильського НАН України з 06.04.2011 на посаді провідного наукового редактора. З висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Білогородської сільської ради № 142 від 21.12.2022, встановлено, що дитина проживає разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , де їй створені всі необхідні умови для належного проживання. Батько - [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , до Служби у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області не звертався, своїх пояснень або заперечень щодо розгляду справи не надавав. Враховуючи викладене, виконавчий комітет Білогородської сільської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Сімейним кодексом України у статті 7 визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтею 150 Сімейного кодексу України встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі зобов`язання піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною освіти. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України мати та батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Наведені вище обставини переконують суд в тому, що поведінка відповідача відносно свого неповнолітнього сина є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками. Таким чином, враховуючи викладене, судом встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина [PERSON] , [INFO] , не цікавиться його долею, не піклується про його розвиток, матеріально не утримує, у підготовці до самостійного життя участі не приймає, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги є цілком законними і обґрунтованими, відтак підлягають задоволенню. Крім того, на підставі вимог, встановлених п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сплачений нею судовий збір у розмірі 992,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved