Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , третя особа: виконком Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області про визначення місця проживання неповнолітньої дитини. В обґрунтування поданого позову вона зіслалася на те, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 17.10.2018 року по [INFO] , в якому народився син [PERSON] , [INFO] . На теперішній час їх син проживає з нею та має всі необхідні умови для забезпечення нормального проживання, виховання та навчання. Таким чином позивачка вважає за необхідне визначити місце проживання їх спільного сина з нею. В порядку досудового врегулювання спору вона звернулась до служби у справах дітей виконавчого комітету Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області, але висновок ще не отримала. Спираючись на норми ст.ст. 160, 161 СК України просила визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] з матір`ю - [PERSON] . В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та пояснила суду, що після розірвання шлюбу їх спільний син [PERSON] проживав разом із батьком за їх домовленістю, оскільки вона не мала можливості за ним доглядати. В цей час їх сином опікувалися бабуся та дідусь зі сторони батька. Потім відповідач виїхав з дитиною до іншого місця проживання і вона вимагала, щоб він повернув їй сина. Після цього відповідач повернув їй дитину, але почав ухилятися від виконання батьківських обов`язків. Після скандалів та непорозумінь відповідач брав та повертав дитину вчасно. Після того, як 24.02.2022 року розпочалася війна вона разом із сином виїхала за кордон, а потім повернулася. Бажає отримати рішення про визначення місця проживання дитини для того, щоб в майбутньому у них з відповідачем не було суперечок щодо місця проживання дитини і місце проживання дитини було визначено за рішенням суду. На даний час відповідач не чинить їй перешкод в спільному проживанні сина і син проживає з нею. В судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги з підстав, викладених в позові та зазначив, що права позивачки є порушеними, оскільки раніше бували такі випадки, що відповідач брав дитину до себе і повертав позивачці лише після погроз та скандалів. В судове засідання відповідач не з`явився, про час та місце розгляду справи судом сповіщений належним чином, направив заяви про розгляд справи в його відсутності. В заяві від 09.12.2022 року зазначив, що дійсно сімейне життя в них з позивачкою не склалося та ведення спільного проживання та господарства між ними було припинено 28.06.2020 року. Після розриву стосунків їх син проживав з ним, син був не самостійним, оскільки йому було 3 роки і потребував постійного догляду. Відповідач вважає, що справлявся з батьківськими обов`язками. В цьому йому допомагали його батьки. Матері не чинились перешкоди в спілкуванні з дитиною, але таке бажання в неї виникало не часто. Згодом у матері дитини все частіше виникало бажання спілкуватись із сином, на що він завжди був згодний. Розірвання шлюбу відбулося у грудні 2021 року. Після судового засідання вони домовились, що їх син буде проживати з батьком, а він не буде заперечувати проти того, щоб мати спілкувалась із дитиною, забирала до себе на деякий час. Так і було. [PERSON] відвідував дитячий садочок, секцію вільної боротьби, у нього була кімната з улюбленим ліжком, ігровою зоною, робочим столом, інтерактивною абеткою та безліччю приборів та іграшок для малювання та розвитку. З початком війни син продовжував проживати з ним і бував у матері за бажанням та в середині квітня мати забрала сина нібито побути в неї і, не поставивши до відома відповідача, поїхала до Болгарії як біженці. На початку червня вони повернулися назад. [PERSON] знову був у нього, іноді бував у матері. Почались прильоти в громаду і він вирішив переїхати подалі від зони бойових дій задля блага дітей. Позивачка не заперечувала. Позивачка проживала в смт. Покровське. Коли трохи зтихли бойові дії, вони повернулися та в останній раз, перебуваючи в м. Дніпро позивачка подзвонила і стала вимагати забрати сина в смт. Покровське, але він заперечував, бо в смт. Покровське загострились бойові дії. Після взаємних образ він віддав сина добровільно, але позивачка відразу ж подала цей позов до суду. Він не заперечує проти позову, але вважає, що в них з позивачкою рівні права у вихованні дитини та спілкуванні з їх сином. В судовому засіданні представник третьої особи підтримала позовні вимоги, вважає, що місце проживання дитини має бути визначено судом, щоб в майбутньому не було непорозумінь. Крім того, мати дитини має право знати, де перебуває її дитина в той час, коли перебуває з батьком. Але батько дитини приховує своє місце проживання від позивачки і навіть суду. В судовому засіданні малолітній [PERSON] в присутності психолога висловив свою думку про те, що він хотів би проживати разом із батьком, але любить обох батьків. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши думку учасників процесу та малолітнього [PERSON] вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено: Згідно копії свідоцтва про шлюб, 17.10.2018 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. Згідно копії свідоцтва про народження у [PERSON] та [PERSON] [INFO] народився син - [PERSON] . Згідно копії рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 03.12.2021 року у справі №189/1530/21 - шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно копії акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї встановлено, що [PERSON] проживає разом з [PERSON] та трьома неповнолітніми дітьми за адресою: [ADDRESS] . Для них створені всі належні умови для навчання, виховання та розвитку. [PERSON] має окрему кімнату для навчання та розвитку. Згідно характеристики депутата Покровської селищної ради, [PERSON] проживає разом із сином [PERSON] . Взаємовідносини з сусідами та односельцями добрі, компрометуючих матеріалів немає. Згідно копії висновку комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Покровської селищної ради від 07.10.2022 року, комісія вважає за можливе визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] саме з матір`ю. Рішенням виконавчого комітету Покровської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 20.10.2022 року цей висновок було затверджено. Суду не було надано жодного належного та допустимого доказу того, що відповідачем порушуються права позивачки на проживання з малолітнім [PERSON] та чиняться перешкоди в цьому, а також того, що висновок та рішення виконкому селищної ради не виконуються з вини відповідача. Суд дійшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову, виходячи з наступного. З встановлених обставин вбачається, що правовідносини є сімейними й врегульовані ст.ст. 141, 160, 161 СК України та пов`язаними нормами, які наведені нижче. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з положеннями ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Наведені норми у своїй сукупності вказують на те, що дитина має право жити х батьками, має право на гармонійний розвиток в належних умовах. Батьки зобов`язані забезпечити дитині відповідні умови. В залежності від віку дитини спочатку місце проживання визначається законом з батьками, потім за їх спільною згодою. Після досягнення дитиною десятирічного віку вже враховується її думка щодо місця проживання з батьками які живуть окремо. За відсутності згоди, щодо визначення місця проживання дитини до чотирнадцяти років спір може бути вирішений судом. Після досягнення чотирнадцяти років дитина самостійно визначає місце проживання і у цьому випадку законом не визначено вирішення спору між батьками у судовому порядку. Наведені норми та встановлені обставини вказують на те, що між сторонами не існувало спору, щодо визначення місця проживання дитини, адже дитина проживає разом із матір`ю і це не оспорюється відповідачем. Крім того, відповідач не вчиняє жодних дій, які б могли свідчити про перешкоджання проживання малолітньої дитини разом із матір`ю. Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. За положеннями ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Поданий органом опіки та піклування висновок не відповідає інтересам дитини, та не може бути прийнятий судом адже як встановлено вище спору між сторонами немає, місце проживання дитини визначено за домовленістю між - з позивачкою. Встановлені обставини та наведені у сукупності положення закону вказують на те, що між сторонами не існує спору, дитина з малолітнього віку проживала спочатку з відповідачем, потім за домовленістю між батьками проживає з позивачкою. Крім того, враховуючи думку самої дитини, яка бажає проживати разом із батьком, суд вважає, що [PERSON] може проживати з кожним із батьків за їх домовленістю, оскільки будь-яких перешкод цьому не встановлено. За положеннями ст.ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі досліджених доказів й у співставленні з нормами законів суд дійшов висновку, що право позивача не було порушене, а тому немає підстав у застосуванні заходів судового захисту. Відтак у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати слід покласти на позивача у зв`язку з відмовою в позові.

Outcome: dismissed