Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-06 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивачка 21.03.2022 звернулася до суду з позовом до відповідача про поновлення на роботі, в якому просила визнати недійсним наказ відповідача № 120-к(д) від 04.03.2022 «Про звільнення», відповідно до якого її звільнено з посади лікаря дерматовенеролога поліклінічного відділення КНП «Тисменицька міська лікарня» Тисменицької міської ради за ст. 38 КЗпП України, та поновити її на роботі. \~ \~ \~ \~Після збільшення позовних вимог 31.05.2022 позивачка просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.03.2022 до 31.03.2022 у розмірі 14358,96 грн., без урахування вже нарахованого відповідачем середнього заробітку за час вимушеного прогулу згідно наказу № 221-к(д) від 28.04.2022. \~ \~ \~ \~Дана справа передана у провадження судді Хоминець М.М. 02.06.2022 після повторного автоматизованого розподілу судової справи. Ухвалою від 07.06.2022 суддя прийняла справу до свого провадження та призначила судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження. Позивачка обґрунтовувала свої вимоги тим, що вона з 2001 р. працювала за основним місцем роботи на посаді лікаря дерматовенеролога Тисменицької міської лікарні. 24.02.2022 у звязку з віськовою агресією РФ проти України Указом Президента України № 64/2022 в Україні введено воєнний стан. 02.03.2022 вона, маючи на меті супроводження хворого батька за межі України на лікування, та як особа з інвалідністю третьої групи, подала генеральному директору КНП «Тисменицька міська лікарня» Тисменицької міської ради Сендецькому Р. В. відповідну заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати тривалістю два дні з 03.03.2022 до 04.03.2022 включно. На день подання вказаної заяви вона мала невикористану щорічну основну відпустку тривалістю 78 календарних днів, однак, керівник при усному спілкуванні відмовив їй у наданні такої відпустки. 03.03.2022 вона перетнула кордон України в пункті пропуску «Малий Березний», а 04.03.2022 при усному спілкуванні із співробітниками вона дізналася, що генеральний директор відповідача протиправно звільнив її з роботи з невідомих їй (на той час) причин. Після повернення в Україну вона намагалася дізнатися про причини звільнення. 21.03.2022 адміністрація відповідача вручила їй трудову книжку та ознайомила з наказом № 120-к(д) від 04.03.2022 «Про звільнення», згідно з яким її звільнено з роботи з 04.03.2022 за власним бажанням (переїзд на нове місце проживання) відповідно до ст. 38 КЗпП України з виплатою грошової компенсації за 78 календарних днів невикористаної відпустки. Підставою видання наказу вказано заяву [PERSON] . Однак, такої заяви вона не писала, не підписувала та не мала на меті подання будь-яких заяв щодо звільнення із займаної посади. Вона намагалася отримати в адміністрації відповідача копію цієї заяви, в чому їй відмовлено. Оскаржуваний наказ відповідача про її звільнення є незаконним та підлягає скасуванню. 15.04.2022 генеральний директор відповідача видав наказ № 202 «Про скасування наказу № 120-к(д) від 04.03.2022 р. та поновлення на роботі [PERSON] », яким наказ про її звільнення скасовано, її поновлено на посаді лікаря дерматовенеролога КНП «Тисменицька міська лікарня» Тисменицької міської ради з 04.03.2022. Підставою видання наказу від 15.04.2022 зазначено помилкове видання наказу № 120-к(д) від 04.03.2022, проте, в чому полягає помилка, їй не повідомили. Листом від 15.04.2022 № 163 [PERSON] повідомив її про те, що звільнення її з посади відбулося у звязку з її неявкою (без повідомлення причин) за місцем роботи 04.03.3022 після завершення відпустки без збереження зарплати, а також для безперебійного забезпечення роботи військово-лікарської комісії, до складу якої вона входила, в умовах воєнного стану; крім того, їй повідомлено про те, що при розгляді питання поновлення на роботі враховано її відсутність на території України за період 03-21.03.2022. Відповідач 28.04.2022 видав незаконний наказ № 221-к(д) «Про виплату середнього заробітку за період вимушеного прогулу [PERSON] », яким їй нараховано середній заробіток за період вимушеного прогулу з 21.03.2022 до 15.04.2022. Оскільки її незаконно звільнено із займаної посади 04.03.2022 та поновлено на роботі з 15.04.2022, період з 04.03.2022 до 15.04.2022 є періодом вимушеного прогулу, за який їй має бути нараховано та виплачено середньомісячну зарплату. Виходячи з того, що її зарплата за січень-лютий 2022 р. склала 40000 грн, за цей період вона відпрацювала 39 робочих днів, розрахунок її середньоденної зарплати такий: 40000 : 39 = 1025,64 грн. За період з 07.03.2022 до 21.03.2022 було 10 робочих днів та з 21.03.2022 до 31.03.2022 було 9 робочих днів, однак, відповідач виплатив їх заробіток лише за 5 робочих днів, тому їй має бути виплачено середній заробіток за 14 робочих днів у розмірі 14358,96 грн (1025,64 х 14). Відповідач у наданому суду відзиві позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що наказом генерального директора відповідача від 15.04.2022 № 202\~скасовано наказ про звільнення позивачки з роботи, її поновлено на посаді лікаря дерматовенеролога КНП «Тисменицька міська лікарня» Тисменицької міської ради з 04.03.2022. При розгляді даного питання враховано відсутність позивачки на території України з 03.03. до 20.03.2022. Наказом від 28.04.2022 № 221-к(д) відповідач нарахував позивачці середній заробіток за період вимушеного прогулу з 21.03.2022 до 15.04.2022, у звязку з її неявкою за місцем роботи 07.03.2022 та фактичним її перебуванням за кордоном питання виплати середнього заробітку за період з 07.03.2022 до 21.03.2022 вирішено розглянути після отримання від позивачки відповідних пояснень. Таких пояснень позивачка не надала. Відповідно до правової позиції ВС (постанова від 25.07.2018 у справі № 552/3404/17) вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Позивачка перебувала у відпустці без збереження\~заробітної плати з 03.03. до 04.03.2022, отже, зобовязана була 07.03.2022 вийти на роботу. Та обставина, на яку посилається позивачка, що вона 04.03.2022 дізналась про своє звільнення з роботи, є припущенням. Позивачка самовільно з 07.03. до 21.03.2022 продовжила відпустку без збереження зарплати. Період з 07.03.2022 до 21.03.2022, коли позивачка вперше фактично зявилась на роботу після завершення відпустки без збереження заробітної плати, слід вважати прогулом, а не вимушеним прогулом, який міг бути причиною звільнення, тому у відповідача відсутні правові підстави для нарахування та виплати позивачці середнього заробітку за цей період. Просив у позові відмовити. Представник позивача адвокат Семенців В. Д. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав і просив їх задоволити. В останнє судове засідання представник позивача подав заяву про завершення розгляду справи у відсутності сторони, просив позов задоволити та вирішити питання щодо стягнення з відповідача понесених позивачкою судових витрат. Представник відповідача адвокат Футерко В. Л. у судовому засіданні позов не визнав з підстав, викладених у відзиві. У подальшому представник відповідача повідомив суд про розірвання з 18.02.2023 договору про надання правничої допомоги з відповідачем. В останні судові засідання представник відповідача не з`явився, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не повідомив суду про причини нез`явлення свого представника. Заслухавши вступне слово представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з таких підстав. Установлено, що сторони позивачка [PERSON] та відповідач Тисменицька міська лікарня з 04.09.2001 перебували в трудових правовідносинах. З 18.06.2008 позивачка працювала на постійному місці роботи на посаді лікаря дерматовенеролога Тисменицької міської лікарні, що підтверджується записами у трудовій книжці позивачки (а.с.5 також зв. ст.). 02.03.2022 під час дії воєнного стану, введеного в Україні Указом Президента України № 64/2022, позивачка, як особа з інвалідністю третьої групи, маючи на меті супроводження хворого батька за межі України на лікування, подала генеральному директору відповідача [PERSON] відповідну заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати тривалістю два дні з 03.03.2022 до 04.03.2022 включно (а.с.6). 03.03.2022 позивачка виїхала за межі України, повернулась в Україну 20.03.2022, що підтверджується відповідними відмітками в паспорті громадянина України для виїзду за кордон (а.с.7 також зв. ст.). Наказом № 120-к(д) від 04.03.2022 «Про звільнення», який позивачка оскаржує в рамках даної справи, відповідач звільнив позивачку з посади лікаря-дерматовенеролога поліклінічного відділення з 04.03.2022 за власним бажанням (переїзд на нове місце проживання) відповідно до ст. 38 КЗпП України з виплатою грошової компенсації за 78 календарних днів щорічної основної відпустки (а.с.8). Як указано в оскаржуваному наказі, підставою стала заява [PERSON] . Відповідач визнав обставину, на яку посилалась позивачка, що такої заяви про звільнення з роботи, копія якої надана відповідачем та міститься на а.с.54, вона не писала та не підписувала. Після повернення в Україну позивачка 21.03.2022 подала відповідачу заяву про поновлення її на попередній займаній посаді в зв`язку з неправомірним звільненням (а.с.28). 21.03.2022 адміністрація відповідача вручила позивачці трудову книжку та ознайомила з наказом № 120-к(д) від 04.03.2022 «Про звільнення». Наказом № 202 від 15.04.2022 «Про скасування наказу № 120-к(д) від 04.03.2022 та поновлення на роботі [PERSON] » відповідач скасував наказ про звільнення позивачки та поновив її на посаді лікаря дерматовенеролога КНП «Тисменицька міська лікарня» Тисменицької міської ради з 04.03.2022. Підставою видання наказу від 15.04.2022 зазначено помилкове видання наказу № 120-к(д) від 04.03.2022 (а.с.29). Листом від 15.04.2022 № 163 генеральний директор відповідача [PERSON] повідомив позивачці про те, що звільнення її з посади відбулося у звязку з її неявкою (без повідомлення причин) за місцем роботи 04.03.3022 після завершення відпустки без збереження зарплати, а також для безперебійного забезпечення роботи військово-лікарської комісії, до складу якої вона входила, в умовах воєнного стану; крім того, повідомив позивачку про те, що при розгляді питання поновлення на роботі враховано її відсутність на території України в період 03-21 березня 2022 р. (а.с.40). Наказом № 221-к(д) від 28.04.2022 «Про виплату середнього заробітку за період вимушеного прогулу [PERSON] » генеральний директор відповідача наказав провести розрахунок, нарахування та виплату позивачці середнього заробітку за період вимушеного прогулу з 21.03.2022 до 15.04.2022 (а.с.41). Пунктом 3 цього наказу передбачено, що у звязку з неявкою [PERSON] за місцем роботи 07.03.2022 та її фактичним перебуванням закордоном питання виплати їй середнього заробітку за період з 07.03.2022 до 21.03.2022 розглянути після отримання відповідних письмових пояснень [PERSON] . У заяві від 04.05.2022, яку позивачка подала відповідачу, на прохання останнього щодо надання письмових пояснень причин відсутності за місцем роботи 07.03.2022 (після завершення відпустки без збереження заробітної плати), яке містилось у листі відповідача від 28.04.2022 № 178 (а.с.42), позивачка повідомила, що відповідач при вирішенні питання її поновлення на роботі вже врахував її відсутність на території України в період 03-21 березня 2022 р., очевидно, такі причини відсутності визнані поважними та її поновлено на роботі з 04.03.2022 наказом № 202\~від 15.04.2022;\~оскільки поновлення\~її на\~роботі з\~04.03.2022\~відбулося лише\~15.04.2022,\~відповідно весь\~період з\~04.03.2022\~до 15.04.2022\~є періодом\~«вимушеного прогулу»,\~за який\~їй має\~бути нараховано\~та виплачено\~середній заробіток (а.с.55-56). Згідно першої позовної вимоги сторона просила визнати недійсним наказ відповідача № 120-к(д) від 04.03.2022 «Про звільнення», відповідно до якого позивачку звільнено з посади лікаря дерматовенеролога поліклінічного відділення КНП «Тисменицька міська лікарня» Тисменицької міської ради за ст. 38 КЗпП України. У рамках розгляду справи суд установив відсутність підстав для звільнення позивачки з роботи в порядку ст. 38 КЗпП України, яка передбачає розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника, оскільки позивачка не писала та не подавала відповідачу заяву про звільнення від 04.03.2022. Оскаржуваний наказ відповідач видав у період перебування позивачки у відпустці всупереч положенню ч. 3 ст. 40 КЗпП України. Відповідач визнав обставину щодо перебування позивачки у відпустці без збереження\~заробітної плати з 03.03. до 04.03.2022 включно. Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається\~звільнення працівника\~з ініціативи\~роботодавця в\~період його\~тимчасової непрацездатності\~(крім\~звільнення за\~пуктом 5\~цієї статті),\~а також\~у період\~перебування працівника\~у відпустці.\~Це правило\~не поширюється\~на випадок\~повної ліквідації\~підприємства,\~установи,\~організації. Рішенням від 04.09.2019 № 6-р(ІІ)/2019 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої ст. 40 КЗпП України Конституційний Суд України визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої ст. 40 КЗпП України. Конституційний Суд України зазначив, що положеннями частини третьої ст. 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини третьої ст. 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Таким чином, суд установив обґрунтованість першої вимоги позивачки про визнання незаконним наказу відповідача № 120-к(д) від 04.03.2022 «Про звільнення», яка підлягає до задоволення. З огляду на те, що відповідач 15.04.2022 поновив позивачку на посаді лікаря дерматовенеролога КНП «Тисменицька міська лікарня» Тисменицької міської ради з 04.03.2022, друга позовна вимога про поновлення на роботі не підлягає до задоволення. При цьому суд ураховує, що ухвалою від 22.07.2022 суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження в даній справі у частині позовної вимоги про поновлення на роботі згідно п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України за відсутністю предмета спору. Остання вимога позивачки про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07.03.2022 до 31.03.2022 у розмірі 14358,96 грн., без урахування вже нарахованого відповідачем середнього заробітку за час вимушеного прогулу згідно наказу № 221-к(д) від 28.04.2022, підлягає до часткового задоволення, з огляду на таке. Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Суд установив, що відповідач нарахував та виплатив позивачці середній заробіток за період вимушеного прогулу з 21.03.2022 до 15.04.2022. При цьому, як випливає з розрахунково-платіжної відомості за березень 2022 р. (а.с.44) відповідач дорахував позивачці середній заробіток лише за 5 (пять) днів березня в той час, коли в період з 21.03. до 31.03.2022 було девять робочих днів. Сторона позивача, посилаючись на те, що поновлення позивачки на роботі з 04.03.2022 відбулося лише 15.04.2022, вважає, що весь період з 04.03.2022 до 15.04.2022 є періодом «вимушеного прогулу», за який їй має бути нараховано та виплачено середній заробіток. Суд згідно вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує правовий висновок, що міститься в постанові Верховного Суду від 25.07.2018 у справі № 552/3404/17, відповідно до якого вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. З урахуванням вказаного правового висновку суд зазначає, що період з 04.03.2022 до 20.03.2022, протягом якого позивачка перебувала за межами України, не можна вважати вимушеним прогулом, протягом якого позивачка з вини відповідача була позбавлена можливості працювати. Період вимушеного прогулу для позивачки розпочався після її повернення в Україну з 21.03.2022, коли вона подала відповідачу заяву про поновлення її на посаді в зв`язку з незаконним звільненням, та завершився 15.04.2022, коли відповідач поновив позивачку на посаді з 04.03.2022. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку\~за час\~вимушеного прогулуза 4 (чотири) робочих дні березня. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, ураховуючи наявні в матеріалах справи розрахунково-платіжні відомості за січень-лютий 2022 р. (а.с.43), суд визначає середній заробіток позивачки за 4 (чотири) робочих дні березня 2022 р. у розмірі 4102,56 грн, виходячи з розрахунку: 40000 грн (зарплата за січень-лютий 2022 р.) : 39 робочих днів = 1025,64 грн. (середньоденна заробітна плата) х 4 робочих дні = 4102,56 грн. Указана сума підлягає стягненню з відрахуванням обов`язкових податків та зборів. У рамках розгляду даної справи позивачка понесла витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн, що підтверджується відповідними письмовими доказами. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивачка відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за вимогу про поновлення на роботі, який не може бути стягнуто з відповідача, оскільки суд відмовив у задоволенні вказаної вимоги, судовий збір у розмірі 992,40 грн за вирішення позовної вимоги компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Суд стягує з відповідача в користь державного бюджету 1275,93 грн судового збору, а саме: 992,40 грн за задоволення вимоги про визнання незаконним наказу та 283,53 грн за задоволення на 28,57 % вимоги про стягнення середнього заробітку. Решту судового збору в користь державного бюджету в розмірі 708,87 грн за відмову на 71,43 % у вимозі про стягнення середнього заробітку суд стягує з позивачки, яка не звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. З урахуванням вимог п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, відповідно до якого інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд стягує з відповідача на користь позивачки 3428,54 грн витрат на професійну правничу допомогу, виходячи з розрахунку: 8000 грн (загальна сума витрат) : 3 позовні вимоги = 2666,67 грн за одну вимогу; 2666,67 грн за задоволення вимоги про визнання незаконним наказу + 761,87 грн за задоволення на 28,57 % вимоги про стягнення середнього заробітку. На підставі наведеного, відповідно до ст.43 Конституції України, ст. 5-1, 40 ч. 3, 235 КЗпП України, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 (з наступними змінами і доповненнями),

Outcome: approved