Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-19 00:00:00

У жовтні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом в якому просив визначити місце проживання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з ним. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 08.12.20211 року між ним та [PERSON] був зареєстрований шлюб, який згідно рішення Хмельницького міськрайонного суду був розірваний. Спільне господарство з відповідачкою він не веде впродовж останніх трьох років. У шлюбі в них народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . Станом на даний час діти проживають разом з відповідачкою. Разом з цим зазначив, що діти повинні проживати разом з ним за адресою: [ADDRESS] . Так, вказаний будинок належить йому на праві власності та у ньому створені всі необхідні умови для проживання дітей. Він офіційно працевлаштований та має стабільний дохід. Натомість відповідач свого житла не має, впродовж останніх років проживала на орендованій квартирі. Впродовж їх спільного життя відповідачка не займалася вихованням дітей, не піклувалася про них, не стежила за станом їх здоров`я. не цікавилася успіхами у школі. Через це діти завжди виглядали неохайно, відвідували школу у брудному одязі. В судовому засіданні позивач позов підтримав, наполягав на його задоволенні. Надав пояснення, аналогічні викладеним у позові. Також зазначив, що у лютому 2022 року, після початку бойових дій на території України, відповідач разом із дітьми виїхала до республіки Польща де проживає на даний час. Її конкретне місце проживання йому не відоме. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Відзив на позов не подала. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради в судове засідання не з`явилась. Подала письмове клопотання, в якому просила справу розглянути за її відсутності з урахуванням письмового висновку щодо можливого розв`язання спору. У представленому суду письмовому висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради визначено не можливим визначення місця проживання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] [INFO] з батьком [PERSON] . Фактичні обставини справи, встановлені судом. [PERSON] народився [INFO] та його батьками є [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] народилася [INFO] та її батьками є [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який згідно рішення Хмельницького міськрайонного суду від 24.01.2023 року був розірваний (справа № 686/20491/22). Згідно довідки №к-03-28304 від 21.09.2022 року у будинку [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки №3 від 22.09.2022 року, яка видана ТОВ «Орхідс Плюс» встановлено, що [PERSON] працює у вказаному товаристві на посаді підсобного робітника та його сукупний дохід за період з лютого 2022 року по липень 2022 рік склав 31 395,00 гривень. Згідно виписки із медичної картки амбулаторного хворого [PERSON] , [INFO] , в період з 12.11.2021 рік по 24.11.2021 рік проходила лікування у КП Хмельницький МЦПМСД Хмельникьої міської ради. Застосовані норми права та позиція суду. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Аналіз наведених норм права, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Відповідно до приписів ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено з матеріалів справи сторони є батьками неповнолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Станом на даний час сторони розлучені та проживають окремо. Діти проживають разом з матір`ю. Звертаючись із даним позовом, позивачем зазначено, що відповідач належним чином не виконує свої батьківські обов`язки щодо дітей, не піклується про забезпечення їх здоров`я, розвитку, навчання. Водночас, жодних належних і допустимих доказів вказаним обставинам позивачем суду не представлено і такі докази матеріали справи не містять. При цьому сам по собі факт перебування [PERSON] в період з 12.11.2021 рік по 24.11.2021 рік на лікуванні у медичному закладі не свідчить про умисні дії відповідача щодо незабезпечення належних умов для догляду за дитиною. Надані позивачем відповіді з служби у справах дітей Хмельницької міської ради також не доводять факту нехтування відповідачкою своїми батьківськими правами. Крім того, як зазначив позивач наприкінці лютого 2022 року відповідачка, разом із дітьми виїхала за кордон до республіки Польща, де перебуває по теперішній час. Такий виїзд, як зазначив сам позивач, хоча і був здійснений без його згоди, але викликаний розпочатими бойовими діями на території України. З цього приводу суд зазначає, що з 24.02.2022 року на всій території України, внаслідок розпочатої збройної агресії російською федерацією, оголошено воєнний стан, який триває до теперішнього часу. При цьому, періодично, вся територія України, потрапляє під ракетні обстріли. Вказане вочевидь становить небезпеку здоров`ю та життю дітей. За таких обставин визначення місця проживання неповнолітніх дітей за місцем проживання батька, фактично означає повернення дітей на територію України, що, з огляду на наявність воєнного стану у державі, вочевидь не відповідатиме якнайкращому забезпеченню інтересів дітей. За таких обставин суд вважає, що поданий позивачем позов є необґрунтованим та у його задоволенні слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed