Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-16 00:00:00

20 січня 2022 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати [PERSON] батьком дитини - [PERSON] , [INFO] . Внести до актового запису №8 про народження [PERSON] , [INFO] , складеного 23 лютого 2019 року Вітовським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, зміни щодо батька - вказавши батьком [PERSON] , [INFO] . Крім цього просила стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі частини заробітку (доходу) відповідача. В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те, що в 2016 році вона познайомилася з відповідачем [PERSON] . З квітня 2017 року почали зустрічатися. Через рік завагітніла від відповідача. В подальшому стосунки між ними не склалися, шлюб не зареєстрували. [INFO] вона народила сина від відповідача - [PERSON] . [PERSON] через погіршення стосунків відмовився подавати спільну заяву до органів РАЦС про реєстрацію народження дитини. Відомості про батька в актовому запис про народження дитини внесені на підставі статті 135 СК України. Перші півтора роки після народження дитини відповідач відвідував дитину, цікавився її розвитком, але в подальшому зустрічі припинилися. На сьогодні [PERSON] не цікавиться долею дитини, однак своє батьківство при цьому визнає. Матеріальну допомогу на утримання сина надавав декілька разів. Нині вона позбавлена можливості самостійно утримувати сина. Оскільки відповідач визнає себе батьком дитини, водночас не бажає реєструвати себе батьком у встановленому законом порядку та утримувати дитину, з метою захисту інтересів дитини, змушена звернутися до суду з вказаним позовом та просить його задовольнити. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилася, від представника до суду надійшла заява з проханням розглядати справу за їх відсутності, заявлені позовні вимоги довіритель підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про місце, дату та час проведення судового засідання повідомлений належним чином. Третя особа - Шевченківський відділ державної виконавчої служби у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) направила клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника, вирішити справу на розсуд суду. Справа розглядається в порядку загального позовного провадження, про що постановлена відповідна ухвала 07 липня 2022 року. 02 березня 2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, то, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою відео та звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину. Дослідивши матеріали справи, розглядаючи справу в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів, суд встановив наступне. [INFO] народився [PERSON] . Актовий запис про народження складений Вітовським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області за № 8 (а.с. 5). В графі «мати» вказана - [PERSON] , в графі «батько» - [PERSON] . Вказане також підтверджується свідоцтвом про народження від 23 лютого 2019 року, серії [NUMBER] . У зазначені документи відомості про батька записані за заявою матері, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України від 13 березня 2021 року № 00029911906 (а.с. 6). Як на доказ викладених у позові обставин позивач посилається на виписки по картковому рахунку позивачки, з огляду на які підтверджується направлення грошових переказів з рахунку відповідача на рахунок позивача, а також на скріншоти переписки її з [PERSON] за допомогою менеджера «Viber», з яких вбачається, що відповідач вважає себе батьком дитини (а.с. 7-9, 10-13). Відповідно до вимог статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Згідно зі статтею 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини, за рішенням суду. Відповідно до статті 128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 СК України, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Згідно з частиною 4 статті 128 Сімейного кодексу України позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини 1 статті 135 цього Кодексу. З огляду на роз`яснення пункту 9 Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається, що відповідно до статей 213, 215 ЦПК України рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства. Висновком експерта від 06 січня 2023 року № СЕ-19/115-22/9203-БД встановлено, що [PERSON] може бути біологічним батьком [PERSON] . Ймовірність даної події складає 99,999970170972 % (а.с. 57-68). Оцінюючи в сукупності досліджені в ході судового розгляду докази, суд вважає, що [PERSON] є батьком [PERSON] , оскільки зазначений факт підтверджується висновком експерта від 06 січня 2023 року № СЕ-19/115-22/9203-БД та іншими, дослідженими в судовому засіданні доказами, які узгоджуються між собою. Згідно зі статтею 134 СК України на підставі рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України та видає нове свідоцтво про народження. Таким чином, вимоги щодо внесення відповідних змін до актового запису про народження дитини є такими, що підлягають задоволенню. З приводу вимог позивача щодо стягнення аліментів, суд дійшов наступного висновку. Частиною 6 статті 7 СК України встановлено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Відповідно до частини 1 статті 141 СК України мати і батько, мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, відповідно обов`язок по утриманню дитини в рівних частках покладається на її батьків. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 181 та частинами 1 та 2 статті 183 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти (аліменти) на утримання дитини присуджуються в частині від доходу її батька або у твердій грошовій сумі. Розмір частки заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно з частиною 2 статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та мінімальний розмір аліментів, що стягується на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідач [PERSON] єбатьком дитини, повнолітньою та працездатною особою, утриманців не має, будь-яких аліментних платежів не сплачує. Доказів зворотного суду не надано. Дані щодо інших осіб, які перебувають на утриманні відповідача відсутні. Таким чином, з урахуванням матеріального становища дитини, яка проживає з матір`ю - позивачкою [PERSON] та знаходиться на її утримані, а також матеріального становища відповідача, який є батьком дитини і зобов`язаний утримувати її до досягнення повноліття, суд, на підставі статті 180, частини 3 статті 181 та статті 184 СК України, визнає позовні вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Під час підготовчого судового засідання відповідач не висловив заперечення проти позову та розміру, який підлягає стягненню. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України необхідно допустити негайне виконання рішення суду в частині сплати аліментів за один місяць. Обставини, які спростовують позовну заяву [PERSON] , в ході судового розгляду справи не встановлені. Щодо розподілу судових витрат, то суд дійшов наступного. Згідно зі ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Слід зазначити, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх діяльність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та зазначення справи для сторін. З огляду на висновок Великої Палати у справі №755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. До того ж, у постановах у справі №905/1795/18 та у справі №922/2685/16 Верховний Суд зробив висновок, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо

Outcome: approved