Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-19 00:00:00

Заявниця [PERSON] звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно [PERSON] строком на шість місяців з покладенням на нього обов`язків: -заборонити [PERSON] перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] ; -заборонити [PERSON] наближатися на відстань менше 300 метрів до місця проживання постраждалої особи [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; -заборонити [PERSON] вести телефонні переговори з постраждалою особою [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; -заборонити [PERSON] особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею. В обгрунтування заяви зазначила, що перебуває у шлюбі з [PERSON] . Ії чоловік з березня 2023 року вчиняє щодо неї домашнє насильство. Заявниця викликала працівників поліції 19.03.2023, 24.03.2023, 27.03.2023 та повідомляла про вчинення домашнього насильства. Звернення зафіксовані на лінії Національної поліції України 102. [PERSON] регулярно вчиняє психологічне насильство щодо неї, що полягає у словесних образах, чіпляннях, погрозах її життю та здоров`ю; фізичне насильство полягало у побитті її при дітях; економічне насильство виражається у тому, що чоловік вигнав її з будинку у якому вона проживала та викинув і попсував її речі. Заявниця постійно перебуває у стресовому стані, боїться повернутися до будинку, в якому проживала, щоб забрати свої речі, боїться за своє життя та здоров`я, а також за життя сина, який залишився проживати з батьком. Чоловік постійно погрожує їй фізично розправою. Зазначила, що до поліції зверталась неодноразово, на що отримувала відписки, в яких зазначено, що кримінальне провадження не починалось та у скоєному вбачаються цивільно-правові відносини. Крім того, працівники поліції у своїх листах неправильно зазначили дату надання відповіді 27.03.2021, 28.03.2022 та 31.03.2022, хоча всі звернення були у березні 2023 року. Зазначення неправильної дати звернення та надання відповіді підтверджується вихідним номером в кінці якого стоїть рік 2023. Працівники поліції не вбачають ознак кримінального або адміністративного правопорушення у діях, що підпадає під домашнє насильство, незважаючи на те, що в КК України передбачена кримінальна відповідальність за ст. 126-1 КК України та адміністративна відповідальність у КУпАП за ст. 173-2. Працівники поліції не склали ні протоколу про вчинення адміністративного правопорушення, ні відкрили кримінального провадження. [PERSON] вчиняє насильство щодо заявниці протягом тривалого часу. Після кожного виклику поліції він і надалі погрожує їй розправою та впевнений в своїй безкарності. Його агресія щоразу посилюється. Тому зважаючи на це, заявниця переконана, що вірогідність продовження повторного вчинення насильства щодо неї, а також настання тяжких наслідків для її здоров`я є дуже високою, і тому звернулася до суду, оскільки попередні заходи вжиті поліцією до кривдника виявилися неефективними та не захистили її від насильства. Ухвалою Семенівського районного суду Полтавської області від 19.04.2023 було прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Заявниця [PERSON] в судовому засіданні просила заяву задовольнити з підстав, зазначених в заяві, повідомила, що в суді знаходяться цивільні справи щодо розірвання шлюбу з [PERSON] , стягнення аліментів та визначення місця проживання дітей. Після отримання документів із суду [PERSON] вигнав її з дому, викинув речі, погрожує їй, у зв`язку з чим вона боїться за своє життя. Наразі проживає в будинку матері, після переїзду [PERSON] поки що не вчиняє щодо неї дій насильницького характеру, однак, вона вважає що це тимчасово. Заінтересована особа [PERSON] та його представник адвокат Хромих Е.В. в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні даної заяви. [PERSON] зазначив, що ніяких дій насильницького характеру щодо заявниці не вчиняє, вони спільно не проживають, лише відвідує меншого сина, який залишився проживати з дружиною.В будинок не заходить, із сином зустрічається за воротами. Дослідивши матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно паспорта громадянина України,\~\~ [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] перебуває у шлюбі з [PERSON] з 07.08.2010, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданий виконавчим комітетом Устимівської сільської ради Семенівського району Полтавської області, актовий запис № 3. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Заявниця [PERSON] неодноразово викликала працівників поліції 19.03.2023, 24.03.2023, 27.03.2023 та повідомляла про вчинення над нею її чоловіком домашнього насильства. Звернення зафіксовані на лінії Національної поліції України 102. Крім цього заявницею було подано заяву про кримінальне правопорушення за ст. 126-1 КК України до Сектору поліцейської діяльності № 1 ВП № 1 Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області, Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області, ГУНП України в Полтавській області. Однак відповідями від 27.03.2021 № 952/115/1125/20/05-2023, від 28.03.2022 № 962/115/115/20/05-2023, від 31.03.2022 №1005/115/115/20/05-2023 було відмовлено у вирішенні питання щодо притягнення [PERSON] до відповідальності, за матеріалами перевірки кримінальне провадження не розпочиналося, протоколи про адміністративне правопорушення за вчинення домашнього насильства щодо заявниці на [PERSON] не складались. Допитана в судовому засіданні у якості свідка мати заявниці [PERSON] підтвердила, що з 18 березня 2023 року донька проживає у неї, оскільки [PERSON] вигнав її з дому. Між її донькою та [PERSON] відбувались часті сварки, останній постійно вчиняв психологічне і фізичне насильство щодо [PERSON] , словесно ображав її при дітях, погрожував фізичною розправою. Після переїзду доньки до неї, подібних фактів вчинення насильства щодо її доньки не бачила. Питання видачі обмежувального припису регулюється\~Цивільним процесуальним Кодексом України\~та\~Законом України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству». Відповідно до\~ст.350-1 ЦПК України\~заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу. Пунктом 1 ч.1\~ст. 350-2 ЦПК України\~передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених\~Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Заінтересованими особами у справах про видачу обмежувального припису є особи, стосовно яких подано заяву про видачу обмежувального припису (ч.1\~ст.350-3 ЦПК України). Відповідно до п.п. 3, 4, 5, 7, 14 ч.1\~ст. 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству"\~домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Статтею 21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»\~передбачено, що постраждала особа має право, зокрема, на\~дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства\~\~. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.\~24\~та п. 1 ч. 1 ст.\~26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»\~до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника, із заявою про видачу якого може звернутися постраждала особа. Частиною 3\~ст. 26 Закону\~передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №756/3859/19 (провадження №61-11564св19) зроблено висновок, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у Кодексі України про адміністративне правопорушення та\~Кримінальним кодексом України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним\~законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. У п. 9 ч. 1\~ст. 1 Закону\~визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Тобто, оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи (правовий висновок, викладений в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 березня 2020 року у справі №159/4550/19 та від 17 лютого 2021 року у справі №753/19409/19). Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Такий висновок зробив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року по справі № 756/2072/18. Крім цього, статтею 16 вищезазначеного закону передбачено ведення Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі. Єдиний державний реєстр випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі (далі - Реєстр) - це автоматизована інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання, поширення (розповсюдження, реалізації, передачі), знеособлення і знищення визначених цим Законом даних про випадки домашнього насильства та насильства за ознакою статі.\~\~Реєстр ведеться з метою:\~\~1) захисту життєво важливих інтересів постраждалих осіб, зокрема постраждалих дітей;\~\~2) попередження повторних випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі;\~\~3) забезпечення здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі;\~\~4) надання комплексної та своєчасної допомоги постраждалим особам суб`єктами, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі;\~\~5) обліку випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі;\~\~6) координації діяльності суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі. Згідно з пунктом 3 частини першої\~статті 350-4 ЦПК України\~у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до частини першої\~статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків. Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. За змістом частини третьої статті\~12, частини першої статті\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з частиною шостою\~статті 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановивши, що у порушення вимог статей\~12,\~81 ЦПК України\~заявниця не надала суду належних й допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення [PERSON] фізичного, економічного та психологічного насильства відносно неї, а також ризиків настання насильства у майбутньому, суд приходить до висновку про необґрунтованість зазначених вимог. Сам факт звернення заявниці до органів поліції свідчить про наявність конфлікту між подружжям та не підтверджує факт вчинення домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені\~Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». (До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29 серпня2019 року у справі № 640/23804/18 (провадження № 61-3848св19) тавід 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц (провадження № 61-3510св20). Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За змістом\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Таким чином, заявницею не надано суду належних та допустимих доказів вчинення [PERSON] психологічного, фізичного та економічного насильства щодо неї, а самі лише твердження заявниці про те, що [PERSON] чинив домашнє насильство щодо неї та може вчиняти такі дії у майбутньому, суд не може покласти в основу рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи. Не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні і ризики, які можуть настати у разі незастосування відносно заінтересованої особи обмежувального припису. Окрім цього, суду не надано будь-яких доказів щодо внесення хоча б одного випадку психологічного насильства до Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства, а за таких обставин суд вважає заяву необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed