Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-18 00:00:00

У грудні 2021 року позивач звернувся до суду із позовною заявою, якою просить визнати за [PERSON] , в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 11/40 частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що є предметом договору купівлі-продажу від 31.10.2016 року зареєстрованого в реєстрі за №640 та знаходиться за адресою: [ADDRESS] , об`єкт нерухомого майна і реєстраційний номер 569220435101, номер запису про право власності 17233131 від 31.10.2016 15:19:55, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 32178205 від 02.11.2016 14:56:24, визнати за [PERSON] , в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 11/40 частку присадибної земельної ділянки площею 0,0693 га, кадастровий номер 3510100000:11:090:0052, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за договором купівлі продажу від 31.10.2016 року зареєстрованого в реєстрі за №643, об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер 576637435101, номер запису про право власності 17233230 від 31.10.2016 15:19:55, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 32178205 від 02.11.2016 14:56:24. В обґрунтування заяви зазначає, що перебував у шлюбі з відповідачем з 22.06.1991 року. Заочним рішенням Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 12.05.2021 року у справі № 391/93/21 шлюб між сторонами розірвано. Перебуваючи у шлюбі з відповідачем 31.10.2016 року придбали за договором купівлі-продажу 11/20 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та 11/20 частку присадибної земельної ділянки площею 0,0693 га, кадастровий номер 3510100000:11:090:0052, які розташовані за адресою [ADDRESS] . Вважає, що має право визнати за собою право власності на 1/2 частку вищевказаного майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, що становить 11/40 житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та 11/40 частки присадибної земельної ділянки площею 0,0693 га, кадастровий номер 3510100000:11:090:0052 по [ADDRESS] , оскільки придбане позивачам у шлюбі з відповідачем. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 13.01.2022 року позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків, які позивач усунув. Згідно ухвали судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18.04.2022 року прийнято позовну заяву та відкрито провадження по справі, призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання позивач не з`явився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи у його відсутності, вимоги підтримав, не заперечував щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач до суду не з`явилась, повідомлялась судом про час та місце розгляду справи, причини неявки суду невідомі, правом подачі відзиву не скористалась. Зі згоди сторони позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, із наступних підстав. У п.п. 1, 3 ст. 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява N 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сторони з 22.06.1991 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 12.05.2021 року. Відповідно до договорів купівлі-продажу від 31.10.2016 року, посвідчених приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Лимар О.А., [PERSON] купила 11/20 часток житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та 11/20 часток присадибної земельної ділянки площею 0,0693 га, кадастровий номер 3510100000:11:090:0052, що розташовані за адресою [ADDRESS] . Пунктами 4.3, 8 Договорів передбачено, що [PERSON] купила вказану нерухомість за згодою свого чоловіка [PERSON] , що викладена у заяві, підпис на якій засвідчено нотаріально Лимар О.А., приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу 31.10.2016 року і підтвердила, що в фактичних шлюбних відносинах з іншою особою, які витікають зі спільного проживання та ведення спільного господарства на момент придбання вищезгаданого майна не перебуває, шлюбного договору не укладено. 02.11.2016 року приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Лимар О.А. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за номером 32178205 від 02.11.2016 14:56:24 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно записи про право власності 17233131 від 31.10.2016 15:19:55 та 17233230 від 31.10.2016 15:19:55 на 11/20 часток житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, 11/20 часток присадибної земельної ділянки площею 0,0693 га, кадастровий номер 3510100000:11:090:0052, що розташовані за адресою [ADDRESS] . [PERSON] 22.01.2022 року зареєструвала шлюб із [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] . Відповідно до п. 2 ст. 3 СК України сім"ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. У відповідності до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція ст. 60 СК України свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя, який може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує проти її застосування щодо певного спірного майна. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Так, в період шлюбу відповідачем [PERSON] укладено договори купівлі-продажу від 31.10.2016 року про придбання 11/20 часток житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та 11/20 часток присадибної земельної ділянки площею 0,0693 га, кадастровий номер 3510100000:11:090:0052, що розташовані за адресою [ADDRESS] . Як вбачається із матеріалів справи під час розгляду справи в суді стороною відповідача не заявлено обставин, що спростовують презумпцію спільності майна подружжя. Враховуючи викладене, суд вважає, що спірний житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та присадибна земельна ділянка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки [PERSON] набула їх у власність у період її шлюбу із [PERSON] . Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Таким чином, враховуючи викладене, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд визнає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача 2 539,90 грн. судового збору на користь позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved