Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-02 00:00:00

06 травня 2022 представник позивача, адвокат Мартиненко Володимир Володимирович, звернувся до суду з вказаним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який зареєстрований судом 06 травня 2022, обґрунтовуючи тим, що 11 листопада 2016 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № С03.225.72493, згідно якого Банк надав позичальниці кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 5000 грн. строком на 2 роки, а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за кредитне обслуговування) і комісіями згідно умов Договору кредиту та Додатками до даного договору, який є його невід`ємною частиною. Згідно п. 3.3 Договору Кредиту за користування Кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 48 % річних від залишкової суми кредиту. Банк свої зобов`язання за Договором кредиту виконав у повному обсязі надавши позичальнику кредитні кошти в розмірі 5000 грн. в строки визначені умовами Договору, а позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконує. У зв`язку з неповерненням заборгованості за договором кредиту та відповідно до довідки, заборгованість відповідача станом на 03.12.2020 становить 14656 грн. 49 грн., яка складається з: заборгованості за основним боргом - 5000 грн.; заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками - 9656 грн. 49 коп.; 03 грудня 2023 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» було укладено договір факторингу № 12/90, відповідно до якого, AT «Ідея Банк» відступає ТОВ «ФК «Профіт Капітал», а ТОВ «ФК «Профіт Капітал» приймає права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження AT «Ідея Банк» за плату та на умовах визначених Договором факторингу. Права вимоги, які клієнт відступає фактору за цим Договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед AT «Ідея Банк», та визначені в реєстрі боржників, що підписується сторонами у паперовому вигляді в день укладення цього договору. ТОВ «ФК «Профіт Капітал» зобов`язання за Договором факторингу виконав в повному обсязі, та відповідно перерахував суму на користь AT «Ідея Банк», за таких обставин, до ТОВ «ФК «Профіт Капітал» починаючи з 03.12.2020 відповідно до договору факторингу №12/90 перейшло право за договором № С03.225.72493 від 11 листопада 2016 року, що укладено між AT «Ідея Банк» та [PERSON] . Позивач, також, вправі здійснити нарахування 3% річних та інфляційних втрат за весь час прострочення виконання зобов`язання, що складають: заборгованість за 3% річних за користування кредитом - 474 грн. 53 коп.; заборгованість за інфляційними витратами - 1480 грн. 30 коп. Отже, загальна сума заборгованості [PERSON] станом на 10.01.2022, включаючи тіло кредиту, проценти, 3% річних та інфляційні втрати становить 14656 грн. 49 коп. Тому, просив суд стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за договором у розмірі 14656 грн. 49 коп. та судові витрати у справі у розмірі 2481 грн., а також витрати на правову допомогу в розмірі 2000 грн. 27 травня 2022 року судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 12 грудня 2022 року відповідачка, подала до суду відзив на позовну заяву, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, в якому зазначила, що позовні вимоги вважає безпідставними та такими, що не відповідають нормам матеріального права. Відповідачка підтверджує та не заперечує того факту, що 11 листопада 2016 року між нею та первісним кредитором - АТ «Ідея Банк» було підписано кредитний договір № С03.225.72493, терміном на 2 роки, відповідно до умов якого на банк покладено обов`язок видати грошові кошти позичальнику в розмірі передбаченому цим договором, а позичальнику, відповідно, кореспондовано обов`язок повернути кредит, проценти, плату за обслуговування кредитної заборгованості і комісії достроково на вимогу Банку. Сума позики становила 5000 грн. За умовами кредитного договору позичальник мав здійснювати погашення кредитної заборгованості за графіком щомісячних платежів. Відповідачка стверджує, що належним чином виконувала узяті на себе зобов`язання стосовно погашення боргу, повністю сплатила борг. Зазначила, що не отримувала від банку досудової вимоги. Наголошвала на тому, що кредит був нею повернутий банку, що підтверджується наданою позивачем до суду випискою по рахунку, складеної за період з 01.06.2016 по 03.12.2020 встановлено, що за відкритим поточним рахунком відповідача операції здійснювались з 12.11.2016 по 02.07.2018 року, остання проводка від 02.07.2018. Отже, після 02 липня 2018 року руху коштів на рахунку відповідача не було. Вказує на те, що за відсутності документів, які б свідчили про рух коштів по відкритому рахунку після 02.07.2018 року, відомостей про надання банком кредитних коштів, їх суми, строку користування, періоду та сум нарахованих за користування кредитними коштами відсотків, вважає, що сума заборгованості, яку вказує позивач, 14656,49 грн. є не доведеною належними, допустимими та достатніми доказами. Банк не звертався до неї з вимогами про погашення заборгованості. Відповідачка у відзиві з огляду на те, що картку було випущено 11.11.2016 року, термін її дії становить 2 року, тобто до 11.11.2018 року, останні операції здійснені 02.07.2018, просила суд застосувати строк позовної давності в тому випадку, якщо суд вважатиме, що є підстави для задоволення позову. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що 11 листопада 2016 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № С03.225.72493 (а.с.5), згідно якого Банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 5000 грн., а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за кредитне обслуговування) і комісіями згідно умов Договору кредиту та Додатками до даного договору, який є його невід`ємною частиною. Відповідно до п.2 Кредитного договору банк відкриває Клієнту поточний рахунок [NUMBER] у валюті гривня, та випускає клієнту міжнародну платіжну карту терміном на 2 роки з моменту її випуску. Ліміт Кредитної лінії на момент укладення угоди складає 5000 грн. (п. 3.2. Договору). Відповідно до п. 3.3 Кредитного договору за користування Кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 48 % річних. Період та умови повернення кредитних коштів, визначені п. 3.4 , 4 Договору (а.с.5). Згідно положень п.5.3 Кредитного договору позичальник заявляє та гарантує, що вся інформація, відомості та документи банку з метою одержання кредиту, є достовірними і відповідають дійсності, кредит одержується ним на поточні потреби та не пов`язаних з підприємницькою діяльністю, Банк перед укладення Кредитного договору повідомив йому в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену законодавством України, зазначена інформація йому відома та зрозуміла, з вказаним Законом він ознайомлений; він ознайомлений із тарифами Банку і згоден з ними; належний йому примірник оригіналу даного Договору з додатком до нього (а.с.5). Згідно п. 7 Кредитного договору цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє протягом строку кредитування, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором (а.с.5 зворот). 30 листопада 2021 року ТОВ «ФК «Профіт Капітал» направив боржниці [PERSON] досудову вимогу щодо дострокового стягнення заборгованості №315 (а.с. 10), що підтверджується списком згрупованих відправлень Укрпошта Експрес та описом вкладень у цінний лист (а.с. 11,12), в якій повідомив розмір боргу, попередив про необхідність його дострокового повернення та попередив про подання позову до суду в разі невиконання даної вимоги. За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків ( ст. 11 ЦК України). За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України). Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Передбачено ст. 628 ЦК України, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Також, ч. 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Отже, встановлено, що вказаний кредитний договір між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] підписаний сторонами, є чинним, у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, сторони визначили всі істотні умови договору, а тому, саме з 11 листопада 2016 року між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами, що визнається відповідачкою. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 03 грудня 2020 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» було укладено договір факторингу № 12/90 (а.с. 17-19), відповідно до якого AT «Ідея Банк» відступає ТОВ «ФК «Профіт Капітал», а ТОВ «ФК «Профіт Капітал» приймає права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження AT «Ідея Банк» за плату та на умовах визначених Договором факторингу.Права вимоги які клієнт відступає фактору за цим Договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості Боржників перед AT «Ідея Банк», та визначені в реєстрі боржників, що підписується сторонами у паперовому вигляді в день укладення цього договору та передається в день укладення цього договору АТ «Ідея Банк» фактору в електронному вигляді. Реєстр боржників після належного його підписання вважається невід`ємною частиною цього договору. Згідно п. 3.1 Договору факторингу сума фінансування, що надається фактором клієнту під відступлення права вимоги, по реєстру боржників складає 2 300 000,00 грн. Згідно положень п. 4.1 Договору факторингу фактор зобов`язується сплатити клієнту сум фінансування, вказану у п. 3.1 договору, за виключенням вже сплаченої суми у розмірі 200 000,00 грн. на підставі договору про участь у торгах від 15.10.2020, шляхом перерахування суми, що становить різницю між сумою, вказану у п. 3.1 договору та сумою в розмірі 200000,00 грн., на рахунки клієнта протягом 3 банківських днів з моменту підписання цього договору. Пунктом 5.1 Договору факторингу права Вимоги, строк платежів по котрим настав, а також ті, що виникнуть у майбутньому вважаються такими, що перейшли від AT «Ідея Банк» до ТОВ «ФК «Профіт Капітал» в день підписання відповідного реєстру Боржників, за умови виконання ТОВ «ФК «Профіт Капітал» зобов`язань передбачених Договором факторингу, щодо розрахунків (п. 4.1.). Згідно платіжного доручення №14 від 03.12.2020 (а.с. 24), фактор - ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» сплатило клієнту - AT «Ідея Банк» суму фінансування в розмірі 2100000,00 грн. та згідно платіжного доручення №1 від 19.10.2020 (а.с. 23), фактор - ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» сплатило клієнту - AT «Ідея Банк» гарантійний внесок згідно договору про участь в торгах від 15.10.2020 в розмірі 200000,00 грн. Відповідно до Реєстру боржників (Додаток №1) до договору факторингу № 12/90 від 03.12.2020 (а.с. 26-28) ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» набуло права грошової вимоги до боржниці [PERSON] за кредитним договором № С03.225.72493 від 11 листопада 2016 року (а.с.21). У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. За змістом ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник у зобов`язанні не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Положеннями ст. 1077, 1078 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування) під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Таким чином, ТОВ «ФК «Профіт Капітал» починаючи з 03 грудня 2020 року набуло право грошової вимоги на підставі договору факторингу №12/90 до відповідачки за кредитним договором № С03.225.72493 від 11 листопада 2016 року, укладеного між AT «Ідея Банк» та [PERSON] . Також, частиною 1 статті 1046 ЦК України визначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлюється договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Стаття 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. Відповідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму або не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів. Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. На підставі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Так, з довідки-розрахунку заборгованості за кредитним договором №С03.225.72493 від 11 листопада 2016 року вбачається, що заборгованість відповідачки [PERSON] за кредитним договором станом на 03 грудня 2020 року (момент переходу права вимоги) становить 14656 грн. 49 коп., яка складається з: заборгованості за основним боргом - 5000 грн.; заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками - 9656 грн. 49 коп. З виписки за період з 01 червня 2016 року по 03 грудня 2020 року вбачається, що відповідачка здійснювала погашення кредиту по договору шляхом поповнення кредитного рахунку та погашення заборгованості як самостійно так і відбувалось списання самим банком (а.с.6-7). Разом з тим, у пункті 5.2 Кредитного договору, зазначено, що позичальник доручає Банку здійснювати договірне списання коштів з рахунків Клієнта в порядку та на умовах, передбачених діючим Договором. Банк за допученням Клієнта здійснює договірне списання грошових коштів, у тому числі, за рахунок наданого кредиту в рамках Кредитної лінії, на користь страхових компаній, з якими Клієнтом у подальшому будуть укладені догово страхування за однією із програм, зазначених у діючих тарифах і примірних якого передано до Банку, на дату укладення такого страхування (а.с.5). Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Таким чином, виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором (правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15ц). На підставу вимог щодо стягнення заборгованості з позичальника позивачем, також, було надано, довідку-розрахунок заборгованості за кредитним договором №С03.225.72493 від 11 листопада 2016 року, виконану первісним позичальником АТ «Ідея Банк» станом на 03 грудня 2020 року (момент відступлення права вимоги) (а.с.8). Тому, суд вважає, що надана позивачем довідка-розрахунок є належним та допустимим доказом утвореної заборгованості, враховуючи, що відповідачка [PERSON] визнає факт отримання кредиту, а заперечуючи заявлений позивачем розмір заборгованості свого розрахунку, який би спростовував доводи позивача щодо суми боргу за кредитним договором № С03.225.72493 від 11 листопада 2016 року, до суду не надала. Отже, встановлено, що відповідачка з умовами договору була ознайомлена, підписала договір № С03.225.72493 від 11 листопада 2016 року, однак умови договору порушила. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України невиконання зобов`язання є порушенням зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України). Згідно із частиною першою ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Таким чином, позивачем доведено факт укладення кредитного договору, факт отримання відповідачкою грошових коштів та порушення нею зобов`язання щодо їх повернення, тому, заборгованість за кредитним договором визначена станом на 03 грудня 2020 року, яка складається з заборгованості за основним боргом в сумі 5000 грн. є доведеною та обґрунтованою. Щодо позовної вимоги про нарахування 3% річних та інфляційних втрат, у зв`язку з порушенням відповідачкою своїх грошових зобов`язань за кредитним договором, необхідно зазначити наступне. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року (справа №758/1303/15-ц, провадження №14-68цс18) ст.625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При вирішенні питання про стягнення річних нарахованих, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 06 лютого 2019 року у справі № 175/4753/15-ц, яким роз`яснено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тому, лише після спливу визначеного договором строку кредитування позивач має право забезпечити свої права і інтереси на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Позивач просить стягнути з відповідачки 3% річних від простроченої суми боргу 14656 грн. 49 коп., за період з 03 грудня 2020 року по 10 січня 2022 року, в розмірі 474 грн. 53 коп. Також, позивач просив суд стягнути з відповідачки на свою користь суму збитків з урахуванням індексу інфляції за період з 03.12.2020 по 17.01.2022 у розмірі 1480 грн. 30 коп. Разом з тим, статтею 1056-1 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами у самому договорі). Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу проценти входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі ст.1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Позивач ТОВ «ФК «Профіт Капітал», пред`являючи вимоги про стягнення з відповідачки [PERSON] заборгованості за Угодою, просить, крім основного боргу (сума, яку фактично отримала в борг позичальниця), стягнути також з відповідачки заборгованість за відсотками, 3% річних та інфляційними втратами. Як вбачається зі змісту Угоди, ПАТ «Ідея Банк» та відповідачка [PERSON] погодили, що процентна ставка за користування коштами кредитної лінії становить 48.0000% річних, при цьому розмір обов`язкового мінімального платежу встановлюється Тарифами банку. Дата сплати обов`язкового мінімального платежу за кредитною лінією за попередній розрахунковий період до операційного дня платіжного періоду, який починається з дня, наступного за останнім днем попереднього розрахункового періоду, і закінчується на 30 день з моменту закінчення попереднього розрахункового періоду. У позовній заяві ТОВ «ФК «Профіт Капітал» стверджує, що на виконання умов договору банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 5000 гривень строком до 17 червня 2021 року, а позичальник зобов`язався повернути його разом з іншими платежами (відповідно до тарифів банку, які розміщені на сайті банку за адресою: www.ideabank.ua), згідно з умовами цього договору. Однак, вище вказане твердження позивача ТОВ «ФК «Профіт Капітал» про те, що грошові кошти у сумі 5000 гривень відповідачці [PERSON] були надані на строк до 17 червня 2021 року, жодним доказом не підтверджене. Крім того, до матеріалів цивільної справи позивачем ТОВ «ФК «Профіт Капітал» не додано Тарифів банку, на які останній посилається щодо строків повернення боргу, розрахунку заборгованості по відсотках за користування кредитними коштами. При цьому, як довідка-розрахунок заборгованості [PERSON] за кредитним договором С03.225.72493 від 11 листопада 2016 року, так і виписка по рахунку № [NUMBER] , відкритого на ім`я [PERSON] , за період з 01 червня 2016 року по 03 грудня 2020 року, не містять розрахунків нарахування відповідачці відсотків за користування кредитними коштами. Суд звертає увагу, що порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства є звільнення позивача від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях навіть з урахуванням загальновідомих обставин. Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами, на які робиться посилання в позовній заяві без встановлення відповідних фактів. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Доведення позивачем ТОВ «ФК «Профіт Капітал» умов кредитування і наявності заборгованості за відсотками є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України. Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог. Представник позивача ТОВ «ФК «Профіл Капітал» - адвокат Мартиненко В.В. був обізнаний із нормами процесуального права, які регламентують принципи цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та принцип диспозитивності цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи; учасник справи розпоряджається своїми права щодо предмету спору на власний розсуд та знає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд звертає увагу на те, що до позовної заяви представником позивача ТОВ «ФК «Профіт Капітал» - адвокатом Мартиненком В.В. додано докази, які він вважав за необхідне надати суду, а також клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, при цьому йому було достовірно відомо, що дана цивільна справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. За вказаних обставин, позивач ТОВ «ФК «Профіт Капітал» було зобов`язане подати суду всі наявні в нього докази на підтвердження всіх обставин, що є підставою його позовних вимог. Сам по собі факт того, що позивач ТОВ «ФК «Профіт Капітал» не здійснював видачу кредитних коштів, не здійснював нарахування заборгованості за Угодою, не є підставою для його звільнення від доказування, оскільки ініціювавши судовий розгляд цивільної справи, позивач насамперед повинен активно використовувати визначені законом процесуальні права і виконати процесуальні обов`язки, здійснювати їх з метою, з якою вони визначені законом. За вказаних обставин, суд позбавлений об`єктивної можливості встановити строк, на який укладено Угоду, за якою відповідачці [PERSON] надано у користування кредитні кошти у сумі 5000 гривень, процентну ставку за якою банком були нараховані відповідачці відсотки у сумі 9656 гривень 49 копійок за користування кредитними коштами та що така сума відсотків була нарахована саме у строк дії Угоди, а відтак і перевірити правильність нарахування відсотків, які мали нараховуватися виключно до дня закінчення строку дії Угоди, та нарахування позивачем 3% річних і інфляційних втрат, які нараховуються виключно після дати закінчення строку дії договору. Окрім того, 12 грудня 2022 року відповідачка у відзиві на позовну заяву заявила клопотання про застосування строків позовної давності, у зв`язку з чим просила відмовити у задоволенні позову. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зроблено правовий висновок про те, що перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу" (п. 59 Постанови). Також, моментом перебігу позовної давності за кредитним договором є момент коли банк міг та повинен був дізнатись про порушення свого права на повернення кредиту, і перебіг позовної давності починається з моменту останнього платежу по кредиту Аналогічна правова позиція була викладена у постанові Верховного Суду від 15 січня 2021 року справа №494/366/19, від 05 вересня 2019 року у справі № 697/1307/17-ц, від 21 вересня 2020 року у справі № 314/5082/17. Так, пунктом п. 2 Кредитного договору, передбачено, що банк відкриває Клієнту поточний рахунок у валюті гривня, операції за яким можуть здійснюватися за дебетно-кредитною схемою обслуговування з використанням електронного платіжного засобу, що буде використовуватись в рамках Угоди та Договору, у тому числі для розміщення коштів та відображення операцій, здійснених з використанням електронного платіжного засобу, та випускає Клієнту міжнародну платіжну карту MasterCard World терміном дії 2 роки з моменту її випуску (далі - Кредитна карта). Згідно з п. 4 вищев казаного кредитного договору повернення заборгованості та сплата відсотків за користування кредитною лінією та/або інших платежів за угодою та договором здійснюватимуться згідно з умов договору, типового графіку та розрахунку сукупної вартості кредиту, а також тарифів, які розміщені на сайті банку за адресою www.ideabank.ua. Підписанням угоди клієнт підтверджує, що ознайомлений з типовим графіком і розрахунком сукупної вартості кредиту (а.с.5). Отже, за умовами кредитного договору позичальник мав здійснювати погашення кредитної заборгованості за графіком щомісячних платежів. Відповідачка стверджує, що здійснила останній платіж за кредитним договором здійснила 02 липня 2018 року, а термін дії карти закінчився 11 листопада 2018 року, тому позивач з цього часу мав право на звернення до суду, а від так пропустив термін такого звернення. Як вбачається з виписки по рахунку (а.с.6-7) [PERSON] здійснила останнє погашення тіла кредиту в розмірі 20 грн. 02 липня 2018 року, після чого жодного платежу не здійснювала та здійснила прострочення сплати тіла кредиту за договором № С03.225.72493 від 11 листопада 2016 року. За таких обставин, суд вважає, що момент перебігу позовної давності за вказаним кредитним договором почався з моменту неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу. Відповідачка зазначила, що оскільки згідно норм ЦК України, загальна позовна давність складає 3 роки то відповідно позивач мав право звернутись до суду із даним позовом протягом трирічного строку, починаючи з 02 липня 2018 року, а тому вважає пропущеним термін звернення позивача до суду із даним позовом, що на її думку є підставою для відмови у задоволенні позову. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Також, суд враховує правову позицію викладену у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, згідно якої суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суді при розглядів спорів. Суд, не погоджується з позицією відповідачки щодо застосування строку позовної давності, а тому приходить до висновку, що клопотання до задоволення не підлягає, враховуючи наступне. Відповідно до п.2 Угоди, банк відкриває клієнту поточний рахунок [NUMBER] у валюті гривня, операції за яким можуть здійснюватися за дебетно-кредитною схемою обслуговування з використанням електронного платіжного засобу, що буде використовуватись в рамках Угоди та Договору, у тому числі для розміщення коштів та відображення операцій, здійснених з використанням електронного платіжного засобу, та випускає клієнту міжнародну платіжну картку MasterCard World терміном дії 2 (два) роки з моменту її випуску. Згідно п.3 Угоди, банк надає клієнту кредит шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії по поточному рахунку на наступних умовах: п.3.1 максимальний ліміт кредитної лінії встановлюється у розмірі 200000 гривень; п.3.2 ліміт кредитної лінії, доступний клієнту на момент укладення угоди, становить 5000 гривень. Враховуючи, що зобов`язання банку щодо встановлення ліміту кредитної лінії є для нього відкличними та без ризикованими, визначення суми кредитної лінії, що може бути доступна клієнту, протягом строку дії відновлювальної кредитної лінії, здійснюється банком в межах встановленого Угодою максимального ліміту кредитної лінії без будь-яких обмежень; п.3.3 процентна ставка за користування коштами кредитної лінії становить 48.0000% річних; 3.4 розмір обов`язкового мінімального платежу встановлюється Тарифами банку. Дата сплати обов`язкового мінімального платежу за кредитною лінією за попередній розрахунковий період до операційного дня платіжного періоду, який починається з дня, наступного за останнім днем попереднього розрахункового періоду, і закінчується на 30 день з моменту закінчення попереднього розрахункового періоду. Про суму коштів, які складають обов`язків щомісячний платіж, банк щомісячно інформуватиме клієнта за допомогою смс-повідомлення, що надсилається на абонентський номер клієнта, вказаний ним в заяві на приєднання. Відповідно до п.4 Угоди, повернення заборгованості та сплата відсотків за користування кредитною лінією та/або інших платежів за Угодою та Договором здійснюватимуться згідно умов Договору, Типового графіку та Розрахунку сукупної вартості кредиту, а також Тарифів, які розміщені на сайті банку за адресою www.ideabank.ua. Підписанням угоди клієнт підтверджує, що ознайомлений з Типовим графіком і розрахунком сукупної вартості кредиту. Згідно п.5.7 Угоди, у разі невиконання клієнтом умов цієї Угоди або відсутності коштів у клієнта, банк має право вимагати відшкодування збитків та витрат шляхом здійснення примусового стягнення, пред`явити позов до клієнта, а також віднести на рахунки простроченої заборгованості всі суми заборгованості клієнта. Відповідно до п.6 Угоди, сторони погодилися, що позовна давність за спорами, що випливають з Угоди, включаючи, але не обмежуючись, відшкодуванням збитків, сплати неустойок (штрафів) тощо, становить 10 років. За повне або часткове прострочення обов`язкового мінімального платежу клієнт зобов`язаний сплатити на користь банку штраф у розмірі 50 гривень за кожний прострочений мінімальний платіж. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільногозаконодавства. Сторони мають право врегулювати в договорі, передбаченому актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами (частина друга статті 6 ЦК України). За змістом частини третьої цієї статті сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, однак не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Виходячи з аналізу зазначених правових норм можна зробити висновок про те, що якщо сторони кредитного договору досягли згоди про збільшення позовної давності за всіма або окремими вимогами і така домовленість за змістом і формою відповідає вимогам статті 6 і частини першої статті 259 ЦК України, то розрахунок розміру пені та штрафу слід провести за кожною вимогою в межах збільшеної позовної давності, установленої сторонами в договорі, ураховуючи періодичність платежів, визначених договором. Судом встановлено, що пунктом 6 кредитного договору строк позовної давності визначається сторонами в 10 років. Останній платіж відповідачкою було здійснено 02 липня 2018 року, позивач звернувся до суду з позовом 06 травня 2022 року, тобто в установлений договором термін. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ «ФК «Профіт Капітал» у частині стягнення з [PERSON] заборгованості за відсотками у сумі 9656 гривень 49 копійок, 3% річних за користування кредитом у сумі 474 гривні 53 копійки та інфляційних втрат у сумі 1480 гривень 30 копійок, є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно платіжного доручення №9208 від 14 січня 2022 року, позивачем при поданні даної позовної заяви до суду сплачений судовий збір у сумі 2481 гривня 00 копійок. Приймаючи до уваги, що позовні вимоги ТОВ «ФК «Профіт Капітал» підлягають частковому задоволенню, відтак, відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути частину сплаченого позивачем судового збору при зверненні до суду, пропорційно до суми задоволених судом вимог. Відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.1 та ч.3 ст.133 та ч.1 - 3 ст.137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Судом встановлено, що 28 вересня 2021 року між позивачем ТОВ «ФК «Профіт Капітал» та адвокатським об`єднанням «Правовий діалог», в особі директора Разумного Є.М. укладено договір про надання правової допомоги № 28092021-1. За умовами п.3.1 Договору про надання правової допомоги, що полягає у вчиненні Об`єднанням дій, передбачених п.1.1.1 цього Договору, клієнт сплачує на користь Об`єднання винагороду у розмірі 2000 гривень. Згідно акта прийому-передачі наданої правової допомоги від 01 червня 2022 року, АО «Правовий діалог» виконано підготовку та подачу 443 позовних заяв, в тому числі і позовної заяви щодо [PERSON] , за що ТОВ «ФК «Профіт Капітал» сплатило АО «Правовий діалог» кошти в сумі 886000 гривень у розмірі по 2000 гривень за кожну позовну заяву, відповідно до платіжного доручення №9641 від 05 липня 2022 року. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). Враховуючи викладене, а також те, що заявлені та документально підтверджені витрати позивача на правову допомогу АО «Правовий діалог», від якого діяв адвокат Мартиненко В.В., у розмірі 2000 гривень є співмірними із складністю цієї справи, яка була розглянута в порядку спрощеного позовного провадження, наданими адвокатом обсягом послуг під час підготовки позовної заяви, вказані витрати відповідають критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру, в зв`язку з чим підлягають покладенню, з врахуванням часткового задоволення позову, на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що передбачено п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України. Приймаючи до уваги, що позовні вимоги ТОВ «ФК «Профіт Капітал» підлягають частковому задоволенню, відтак, відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути частину сплаченого позивачем судового збору при зверненні до суду, пропорційно до суми задоволених судом вимог. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги частково в сумі 5000 грн., тому на користь позивача слід стягнути у пропорційному розмірі судовий збір, що становить 746 грн. 78 коп. ((5000 / 16611.32) * 2481) та 602 грн. витрат на правову допомогу (30,1% від 2000), а всього 1348 грн. 78 коп.

Outcome: partial