Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-18 00:00:00

У грудні 2022 позивач звернулася до суду із позовом до ПП «ЗІС» про стягнення безпідставно збережених коштів. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказала, що вона є власницею земельної ділянки з кадастровим номером 0523785000:02:002:0381, яка розташована на території Петрашівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області загальною площею 2,1860 га. У 2015 році між сторонами виникли спірні правовідносини з приводу користування ПП «ЗІС» належною [PERSON] земельною ділянкою без законних на те підстав, внаслідок чого остання звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору оренди землі, який нібито укладений між нею та ПП «ЗІС». В подальшому предмет позову був змінений на усунення перешкод у користуванні вказаною земельною ділянкою. Рішенням Теплицького районного суду від 06.07.2022 у справі № 144/390/16-ц, яке Вінницьким апеляційним судом залишено без змін, позовні вимоги задоволено. Підставою для задоволення вказаної позовної вимоги став висновок експерта № 10654/10655/16-32 від 12.09.2016, відповідно до якого підпис від імені [PERSON] у графі «Орендодавець» у договорі оренди землі № 475 від 20.04.2006 за № 040685000336 виконано не [PERSON] , а іншою особою. Як свідчать матеріали справи № 144/390/16-ц, ПП «ЗІС» використовувало належну позивачу земельну ділянку без належних правових підстав, а саме без укладеного між ПП «ЗІС» та власником земельної ділянки договору оренди землі. Враховуючи той факт, що ПП «ЗІС» на даний час користується належною позивачу на праві власності земельною ділянкою без законних на те підстав, [PERSON] змушена звернутися до суду для захисту своїх прав, маючи обґрунтовані сподівання на отримання за це коштів. Обґрунтовуючи вимогу про стягнення коштів за користування земельною ділянкою, як на правову підставу задоволення позову, позивач зазначає, що у відповідача, як користувача земельною ділянкою без правовстановлюючих документів, виникли перед нею кондикційні зобов`язання за рахунок приросту майна без достатніх правових підстав у вигляді орендної плати. ПП «ЗІС», як фактичний користувач без достатньої правової підстави земельною ділянкою, за рахунок власника цієї ділянки, зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, тому зобов`язаний повернути ці кошти позивачу - власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України. Відповідно до п. 1 Указу Президента України № 92/2002 від 02.02.2002 запроваджено розмір плати за оренду земельних ділянок сільгосп призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше 3 % вартості земельної ділянки, земельної частки (паю). Враховуючи той факт, що позивач є власницею майна, яким безпідставно користувався відповідач, [PERSON] вважає, що належною до стягнення з відповідача є сума коштів за три роки (з грудня 2019 по грудень 2022) у сумі 8 656, 99 грн. із розрахунку 3 відсотки від нормативної грошової оцінки земельної ділянки - 96 188, 83 грн. за кожен рік. Ухвалою судді від 02.01.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. 17.01.2023 від представника відповідача - адвоката Притули В.Л. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що ПП «ЗІС» позовні вимоги не визнає, оскільки вважає, що відповідно до укладеного між [PERSON] і ПП «ЗІС» договором оренди № 475 від 20.05.2006, підприємство на законних підставах використовувало належну позивачу земельну ділянку. Рішенням Теплицького районного суду від 06.07.2022, яке набрало законної сили 11.10.2023, позовні вимоги [PERSON] задоволено та усунуто перешкоди останній у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 0523785000:02:002:0381. Представник відповідача вважає, що до набрання рішенням суду законної сили діяв договір оренди землі № 475 від 20.05.2006, укладений між [PERSON] та ПП «ЗІС», яке згідно договору нараховувало орендну плату, з якої утримано та перераховано до бюджету податок на доходи фізичних осіб, а також у 2021 році військовий збір, за отриманням якої, незважаючи на усні запрошення представників ПП «ЗІС» та направлення на домашню адресу рекомендованих листів із повідомленням про можливість отримання орендної плати, [PERSON] не з`являлась. Відтак заборгованість по орендній платі за 2019 - 2021 становить 6 820, 24 грн., що підтверджується копіями форми № 1 ДФ за 4 квартал 2020 та додатком 4 ДФ за 4 квартал 2021. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Клінчиков С.О. позовні вимоги підтримав із підстав, що викладені у позовній заяві, просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача ПП «ЗІС» - адвокат Притула В.Л. позовні вимоги не визнав, посилаючись на заперечення, викладені у відзиві, у задоволенні позову просив суд відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши письмові докази, надані сторонами в їх сукупності та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, ґрунтуючись на засадах справедливості, виваженості та законності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Судом встановлено, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серія № 675178, виданого 29.03.2006, [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером 0523785000:02:002:0381, що розташована на території Петрашівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області, загальною площею 2, 1860 га (а.с. 9). Відповідно до рішення Теплицького районного суду від 06.07.2022 у справі № 144/390/16-ц за позовом [PERSON] до ПП "ЗІС", третя особа на стороні відповідача відділ Держгеокадастру у Теплицькому районі, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, позовні вимоги задоволено (а.с. 6-8). Даним рішенням суду встановлено, що згідно висновку експерта № 10654/10655/16-32 від 12.09.2016 підпис від імені [PERSON] у графі «Орендодавець» у договорі оренди землі № 475 від 20.04.2006 виконано іншою особою (а.с. 7). Постановою Вінницького апеляційного суду від 11.10.2022, рішення Теплицького районного суду від 06.07.2022 у частині вимоги про усунення перешкод у користуванні майном залишено без змін. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Відповідно до частин першої та другої зазначеної вище статті ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (Постанова Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15). Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої, другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. У главах 82 і 83 ЦК України визначено, що для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Водночас, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути лише майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість цього майна. Відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений, зокрема, у постанові від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18). Рішенням Теплицького районного суду від 06.07.2022 № 144/390/16-ц, яке набрало законної сили, [PERSON] усунуто перешкоди у користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером 0523785000:02:002:0381, які чиняться ПП "ЗІС" шляхом зобов`язання повернути її позивачу та заборонити відповідачу проведення будь-яких сільськогосподарських робіт цій ділянці. Отже, судом встановлено, що ПП «ЗІС» поза волею її власника [PERSON] , фактично використовувало земельну ділянку з кадастровими номерами 0523785000:02:002:0381 без належної правової підстави (відсутність укладеного правочину), при цьому не сплачуючи орендну плату за користування землею, а відтак зобов`язане повернути кошти, які мало заплатити власниці земельної ділянки, якою є позивач. Водночас, вирішуючи питання про суму коштів, які повинен відповідач сплатити за користування земельною ділянкою, суд виходить із наступного. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оцінку земель», нормативна грошова оцінка земельних ділянок - капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений за встановленими і затвердженими нормативами. Статтею 18 Закону України «Про оцінку земель» встановлено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до державних стандартів, норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів, незалежно від їх цільового призначення, проводиться не рідше, ніж один раз на 5-7 років. Згідно з положеннями ч. 5 ст. 288 Податкового кодексу України, розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу: не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки та не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки. Крім того, згідно з абзацом першим пункту 289.1 Податкового кодексу України, для визначення розміру орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (частина друга статті 20 Закону України «Про оцінку земель»). Близький за змістом правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц та 18.03.2020 у справі № 639/5391/19. За таких обставин, нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель. Такий висновок узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, який неодноразово зазначав, що при стягненні безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, нарахування мають здійснюватися позивачем не самостійно (шляхом арифметичного розрахунку без проведення нормативної грошової оцінки землі), а винятково на підставі витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель (постанови Верховного Суду від 28.09.2020 у справі № 922/4073/19, від 24.09.2020 у справі № 922/3616/19). Згідно витягу № НВ-9906486212022 із технічної документації нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 0523785000:02:002:0381, площею 2, 1860 га, яка розташована на території Петрашівської сільської ради, станом на 22.12.2022 становить 96 188, 83 грн. та з 01.01.2016 не індексувалася (а.с. 13). Позивач обґрунтовував фактичний розмір безпідставно збережених коштів, що становить 8 656, 99 грн. за три роки (із грудня 2019 по грудень 2022) у розмірі 3 відсотків від нормативної грошової оцінки землі (96 188, 83 грн.) за кожний календарний рік. За відсутності заперечень щодо розрахунку безпідставно збережених коштів, виконаного позивачем, суд вважає його правильним і виконаним у відповідності до вимог чинного законодавства. З огляду на наведене, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення в межах заявлених позовних вимог, тому суд стягує з відповідача на користь позивача безпідставно збережені кошти у сумі 8 656,40 грн. Витрати, понесені позивачем у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 992, 40 грн., на підставі п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Вирішуючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Представником позивача - адвокатом Клінчиковим О.С. надано угоду про надання правової допомоги, укладену 04.03.2021 між ним та [PERSON] і розрахунок - опис судових витрат, понесених позивачем у даній справі, на загальну суму 16 992, 40 грн. ПП «ЗІС», не погоджуючись із зазначеною сумою судових витрат, понесених позивачем на правничу допомогу, подав до суду клопотання про їх зменшення до 1 000 гривень, оскільки вважає, що вказана сума є неспівмірною зі складністю справи, наданим обсягом послуг та не відповідає критерію реальності та розумності. Судом встановлено, що розмір витрат на правничу допомогу, відповідно до детального опису - розрахунку становить 16 992, 40 грн., що включає вивчення документів 1 000, 00 грн.; складання позовної заяви 5 000, 00 грн.; витрати на приїзд до Теплицького районного суду (мінімум 3 рази) 2 000, 00 грн.; ведення справи в суді 8 000, 00 грн., судовий збір 992,40 грн. За таких обставин, враховуючи клопотання представника відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, при визначенні суми відшкодування, суд виходить із критерію реальності наданих адвокатом послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їх розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін, а також з огляду на те, що у суді перебуває значна кількість аналогічних справ за позовами фізичних осіб до ПП «ЗІС», в яких інтереси позивачів представляє адвокат Клінчиков С.О., що значно спрощує надання таких послуг, тому суд вважає, що дана сума є неспівмірною зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг, а відтак частково задовольняє вимоги щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. Згідно з ч. 5 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10.02.2010). На підставі викладеного та

Outcome: approved