Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому зазначає, що з 25.04.2015 з [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дитину - [PERSON] , [INFO] . Проте, на теперішній час спільне життя фактично припинилось внаслідок різних поглядів на життя, не сумісності характерів, неможливості ведення спільного побуту тощо. Сімейні відносини між подружжям фактично припинилися з літку 2021 та з цього часу вони перестали вести спільний побут, проживали окремо, оскільки втратили почуття любові та поваги один до одного. Через те, що особисті відносини між сторонами тривалий час мають негативний характер, між ними відсутні нормальні стосунки, які притаманні подружжю. За таких обставин укладений шлюб став мати формальний характер та створює лише негативні наслідки не тільки для подружжя, але й для доньки, яка має зростати в атмосфері любові, гармонії та взаємної поваги, взаємного виконання обов`язків щодо шлюбних правовідносин та взаємного виконання обов`язків щодо утримання та виховання дитини. Сторони протягом тривалого часу вживали заходи щодо налагодження відносин, але такі спроби результату не дали, практично не спілкуються, спільний побут не ведуть та не мають намірів продовжувати шлюбні правовідносини, а тому позивач вважає, що укладений шлюб підлягає розірванню. Також позивач зазначає, що має інформацію про те, що відповідач проживає у цивільному шлюбі з іншим чоловіком, фактично не має відношення до їх родини, вихованням та подальшим розвитком доньки фактично не цікавиться. Піклування, виховання та фінансове утримання дитини здійснюється лише позивачем, з яким проживає донька окремо від матері за іншою адресою, де позивачем створені всі необхідні умови. Позивач також займається питаннями медичного забезпечення та соціального розвитку дитини, самостійно забезпечує відвідування дошкільного закладу. Безпосередня участь у вихованні доньки та необхідність у подальшому проживанні дитини саме з позивачем, обумовлена в тому числі й тим, що мати дитини проживає окремою родиною із іншим чоловіком та вихованням дитини не займається, фінансової участі у вихованні та соціальному розвитку дитини не приймає. В підготовче судове засідання сторони не з`явились. Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, позов підтримує та наполягає на його задоволенні. Від відповідачки також надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності, яка позов визнає у повному обсязі та наполягає на його задоволенні. Представник Департаменту служб у справах дітей виконкому Харківської міської ради надав суду пояснення, із змісту яких вбачається, що розгляд справи просить провести за відсутності представника органу опіки та піклування, рішення по справі прийняти з урахуванням доданого висновку. Відповідно до правил ч.ч.3,4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засідання судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтями 206,207 цього Кодексу. Отже, при таких обставинах, суд вважає за можливе розглянути справу у підготовчому провадженні, без участі сторін, ухваливши рішення по справі. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи та надані докази, враховуючи позицію відповідача, суд дійшов до такого. Так, судом на підставі наданих матеріалів встановлено, що 25.04.2015 сторони зареєстрували шлюб у Жовтневому відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №167 (а.с.41). Від шлюбу мають доньку - [PERSON] , [INFO] (а.с.33). Шлюбно-сімейні відносини сторони не підтримують, спільного господарства не ведуть. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд розриває шлюб, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і зберігання шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення та фактично встановлено у судовому засіданні. Відповідно до правил ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не суперечить закону або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Як зазначено текстом вище, відповідач визнав позовні вимоги. Отже, аналізуючи вищенаведене, суд вважає, що оскільки сім`я позивача розпалась, підстав для примирення або поновлення сім`ї не встановлено, тому вимоги позову щодо розірвання шлюбу обґрунтовані та підлягають задоволенню. Судом також встановлено, що дитина проживає разом із батьком і матір дитини не заперечує щодо визначення місця проживання доньки разом із [PERSON] . Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України та ч.1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Статтею 161 СК України визначено, що мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органами опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18,27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної ради України від 27.02.1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідних для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини). Далі, ч.4 ст.19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Так, із висновку Департаменту служб у справах дітей виконкому Харківської міської ради №108 від 16.03.2023 вбачається за доцільне визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] (а.с.57). Отже, враховуючи позицію Департаменту служб у справах дітей виконкому Харківської міської ради, яка дійшла висновку про доцільність проживання дитини з батьком, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, а саме, що на даний час дитина проживає разом із батьком, за місцем проживання дитини створені усі умови для дитини, батько виховує та утримує доньку, виходячи із інтересів дитини, суд вважає вірним визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , із її батьком [PERSON] , який має можливість надати доньки належний духовний та фізичний розвиток, а тому вимоги позову в цієї частині підлягають задоволенню. Далі, позивач одночасно із вимогою про визначення місця проживання дитини разом із батьком, пред`являє таку вимогу, як покладання на батька обов`язку щодо утримання та самостійного виховання малолітньої доньки, в чому суд вважає за необхідне відмовити, виходячи із такого. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Таким чином, саме факт батьківства породжує відповідні права й обов`язки, і такі права й обов`язки не пов`язані з проживанням однією сім`єю чи в шлюбі. Положеннями статті 150 СК України зокрема визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Здійснення батьками своїх прав та обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом (ст.155 СК України). Положеннями ст. 157 СК України визначені питання виховання дитини, а саме: питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо. Відповідно до ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батькам, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Отже, правило ч.2 ст.157 СК України додатково підкреслює обов`язок того з батьків, хто проживає окремо від дитини брати участь у її вихованні, при тому, що збереження такого обов`язку прямо випливає зі ст.141 цього Кодексу. Праву того з батьків, хто проживає окремо від дитини, кореспондує обов`язок того, з ким проживає дитина, не чинити йому перешкод у здійсненні свого права. Тривала відсутність матері не звільняє її від обов`язку виховувати дитину. Вищезазначене свідчить, що чинним законодавством передбачено можливість позбавлення батьківських прав батьків стосовно неповнолітньої дитини, при цьому, покладання (позбавлення) батьківських обов`язків стосовно неповнолітньої дитини лише на одного з батьків, у даному випадку, не визначено. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, суд вважає, що вимоги позивача щодо покладання лише на нього обов`язків щодо утримання та самостійного виховання доньки при встановлених обставинах по справі суперечать діючим нормам сімейного законодавства. Відповідно до правил ст. 141 ЦПК України на користь позивача суд стягує з відповідача судовий збір.

Outcome: partial