Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-19 00:00:00

ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії ДП «Адміністрація морських портів України» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди в порядку п.8 ст.134 КзпП України, в якому просить суд стягнути з [PERSON] на користь ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії ДП «Адміністрація морських портів України» матеріальну шкоду в порядку регресу у розмірі 472 158,22 гривень та витрати по сплаті судового збору. Позов мотивований тим, що відповідно до наказу начальника ОФ ДП «АМПУ» від 25.05.2017 року №160К 1-1 «Про прийом на роботу» призначено [PERSON] на посаду виконуючого обов`язки начальника філії з безпеки ОФ ДП «АМПУ» з 26.05.2017. Наказом начальника ОФ ДП «АМПУ» від 21.06.2017 №181К 2-4 «Про переведення на іншу роботу» переведено [PERSON] на посаду першого заступника начальника філії ОФ ДП «АМПУ» від 21.06.2017. На підставі наказу начальника ОФ ДП «АМПУ» від 24.04.2018 №130К «Щодо увільнення від виконання службових обов`язків» [PERSON] виконував обов`язки начальника ОФ ДП «АМПУ» 27.04.2018. Наказом в.о. начальника адміністрації Одеського морського порту [PERSON]. від 27.04.2018 року №138-К завідувача дипломно-паспортного відділу служби адміністративного нагляду служби капітана порту в ОФ ДП «АМПУ» [PERSON] було звільнено із займаної посади за п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України (за вчинення грубого порушення трудових обов`язків). Не погоджуючись із зазначеним наказом [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеса з позовом до ДП «АМПУ» про визнання наказу незаконним та його скасування, про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Так, рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 10.12.2018 року по справі №522/8837/18 у задоволенні позову відмовлено. Постановою Одеського апеляційного суду від 18.06.2019 (повний текст якої складено 04.07.2019) апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Приморського районного суду м. Одеса від 10.12.2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково, визнано незаконним та скасовано наказ № 138к від 27.04.2018 в.о. начальника адміністрації Одеського морського порту; поновлено [PERSON] на роботі з 27.04.2018; стягнуто з ДП «АМПУ» на користь [PERSON] середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 27.04.2018 по 18.06.2019 у розмірі 381971,82 грн., визначеної без врахування податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів; стягнуто з ДП «АМПУ» на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн.; стягнуто з ДП «АМПУ» на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 1 152,60 грн. У задоволені решти позовних вимог відмовлено. Постановою Верховного Суду від 27.01.2021 року по справі №522/8837/18 постанову Одеського апеляційного суду від 18.06.2019 року залишено без змін. З метою виконання рішення Одеського апеляційного суду від 18.06.2019 року по справі №522/8837/18 ДП «АМПУ» 15.06.2021 року сплачено на користь [PERSON] загальну суму за судовим рішенням в розмірі 388124,42 гривень. Таким чином, представник позивача стверджує, що рішення Одеського апеляційного суду від 18.06.2019 року по справі № 522/8837/18 було виконано у повному обсязі. Враховуючи, що звільнення [PERSON] відбулось з порушенням закону, представник позивача вважає, що у ДП «АМПУ» наявне право зворотної вимоги (регресу) до винної особи - [PERSON] , яким видано незаконний наказ про звільнення, про відшкодування шкоди, завданої незаконним звільненням, у зв`язку з оплатою поновленому працівникові часу вимушеного прогулу у розмірі 388 124,42 грн., у зв`язку з чим, ДП «АМПУ» звернулося до суду з відповідним позовом. Також ОФ ДП «АМПУ» відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року було сплачено Єдиний соціальний внесок в розмірі 84 033,80 гривень, які позивач також просить стягнути з відповідача на свою користь. Таким чином позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 381 871,82 грн. + моральну шкоду 5 000 + судовий збір 1152,60 (з них податки та збори 75 459,51 грн.) + сплата ОФ ДП «АМПУ» Єдиного соціального внеску в розмірі 84 033,80 грн. (загальний розмір 472 158,22 грн.). Наразі [PERSON] звільнений із займаної посади відповідно до наказу начальника ОФ ДП «АМПУ» від 05.11.2019 року №361К 3-1 за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Стягнення з [PERSON] збитків в розмірі 472 158,22 грн. стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом до відповідача. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01.07.2022 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) осіб з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені судом строки заяв по суті спору (відзиву, відповіді на відзив, заперечень). 15.11.2022 на адресу суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Чернілевської Р.В., надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначено, що відповідач не погоджується із заявленими до нього позовними вимогами щодо відшкодування матеріальної шкоди в порядку п.8 ст.134 КзпП України. Мотиви відзиву зводяться до того, що позивачем перед судом не доведено вину саме [PERSON] у спричиненні позивачу заявленої ним до відшкодування матеріальної шкоди. Відповідач стверджує, що його вина у незаконному звільненні [PERSON] , та як наслідок вина у спричиненні позивачу заявленого розміру шкоди відсутня. Незважаючи на те, що наказ про звільнення [PERSON] дійсно було підписано відповідачем, однак проставленню у наказі про звільнення підпису відповідача передував цілий ряд подій, підготовка документів, що відповідачем не вчинялось. Висновки зазначені в мотивувальній частині постанови Одеського апеляційного суду від 18.06.2019 та постанові Верховного суду від 27.01.2021, на переконання сторони відповідача, спростовують обставину, що винним у звільненні [PERSON] був лише відповідач. Вважає, що рішення про звільнення [PERSON] з посади не було самостійним, одноосібним, чи його особистою ініціативою, а прийнято на підставі Акту комісії, яка здійснювала перевірку діяльності дипломно-паспортного відділу, яким було зафіксовано ряд порушень. Відповідач, будучи призначеним на посаду виконуючого обов`язки начальника, підписав підготовлений і погоджений із усіма службами наказ про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності, шляхом його звільнення. Також, представник відповідача вказує на те, що позивачем при зверненні до суду не дотримано річний строк, передбачений ч. 3 ст. 233 КЗпП України, для звернення позивача до суду з позовом з таким предметом. Вважає, що строк на звернення до суду розпочав свій перебіг з 19.06.2019 і завершився 19.06.2020, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. (а.с. 225 - 230 т. 1) 29.11.2019 представником позивача ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії Лапаєм М. на адресу суду подано відповідь на відзив, в якому представник підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити, зазначаючи аналогічні обґрунтування та доводи викладенні у позовній заяві. Крім того, висловив заперечення щодо доводів представника відповідача щодо відсутності вини відповідача в незаконному звільненні, оскільки відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа є винною в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. Враховуючи те, що відповідно до постанови Одеського апеляційного суду від 18.06.2019 визнано незаконним та скасовано наказ № 138к від 27.04.2018 в.о. начальника адміністрації Одеського морського порту [PERSON]. та поновлено [PERSON] на роботі з 27.04.2018; стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь [PERSON] середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, завдані позивачу збитки мають бути стягнуті з відповідача, як особи, що підписала незаконний наказ про звільнення. Представник позивача стверджує, що рішення Одеського апеляційного суду від 18.06.2019 року по справі № 522/8837/18 було виконано у повному обсязі. Враховуючи, що звільнення [PERSON] відбулось з порушенням закону, представник позивача вважає, що у ДП «АМПУ» наявне право зворотної вимоги (регресу) до винної особи - [PERSON] , яким видано незаконний наказ про звільнення, про відшкодування шкоди, завданої незаконним звільненням, у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу у розмірі 388 124,42 грн., а саме: 381 971,82 грн. + моральної шкоди 5 000 + судового збору 1152,60 (з них податки 75 459,51 грн.) + сплата ОФ ДП «АМПУ» Єдиного соціального внеску в розмірі 84 033,80 гривень. Саме з часу проведення за рішенням суду відповідних виплат [PERSON] у позивача виникло право зворотної регресної вимоги до відповідача. Перебіг строку звернення до суду з вказаною вимогою розпочався з моменту виплати [PERSON] коштів, тобто з 15.06.2021, а тому позивачем не пропущено строку звернення до суду. Окремо представник відзначив, що ухвалою Верховного Суду від 29.07.2019 по справі № 522/8837/18 було зупинено виконання постанови суду апеляційної інстанції від 18.06.2019 до закінчення касаційного провадження. З огляду на викладене наголошував на тому, що в період такого зупинення стороною позивача не могли вчинятись будь - які дії з виконання рішення суду, виконання якого було зупинено у встановленому законом порядку. (а.с. 238 - 245 т. 1). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14.12.2022 здійснено перехід від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та продовжено розгляд справи зі стадії підготовчого засідання. (а.с. 7 т. 2). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16.02.2023 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. (а.с. 55 т. 2). Представник позивача Полубоярова К.В. в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити з підстав, що у ньому наведено. Додатково зазначила, що саме відповідач прийняв рішення про звільнення [PERSON] з займаної посади, яке судом визнано незаконним, а тому саме відповідач має нести відповідальність за завдану позивачу шкоду у заявленому розмірі. Право на регресний позов у позивача виникло з моменту проведення виплати [PERSON] грошових коштів. До дати проведення відповідних виплат позивач не міг звернутись до суду, оскільки в розумінні закону до цієї дати право на відшкодування збитків у особи не виникло. Представник відповідача Чернілевська Р.В. у судовому засіданні проти позову заперечувала з підстав, що наведено у її відзиві на позовну заяву. Доводи її вступного слова зводяться до того, що у ОФ ДП «АМПУ» відсутні підстави для стягнення шкоди саме з [PERSON] , оскільки його вина у незаконному звільненні [PERSON] ніким не встановлена. Звільняючи [PERSON] з займаної посади відповідач діяв у відповідності до своїх повноважень. Рішенням суду дії відповідача незаконними не визнавались, його дії ніхто не оскаржував. Вислухавши позиції представників сторін щодо спірних правовідносин, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зі змісту статті 12 ЦПК України слідує, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно наказу начальника ОФ ДП «АМПУ» від 25.05.2017 року №160К 1-1 «Про прийом на роботу» призначено [PERSON] на посаду виконуючого обов`язки заступника начальника філії з безпеки ОФ ДП «АМПУ» з 26.05.2017 року. (а.с. 56 т. 1). Наказом начальника ОФ ДП «АМПУ» від 21.06.2017 року №181К 2-4 «Про переведення на іншу роботу» переведено [PERSON] на посаду першого заступника начальника філії ОФ ДП «АМПУ» з 21.06.2017 року. (а.с. 57 т. 1). Згідно довіреності від 22.03.2018, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ламан А.І., яку зареєстровано в реєстрі за № 233, начальник ОФ ДП «АМПУ» Ткачук І.В. на випадок тимчасової втрати ним працездатності, перебування його у відпустці, відрядженні чи на навчанні, з поміж іншого, уповноважив першого заступника начальника Філії [PERSON] : видавати накази, розпорядження, інструкції і давати вказівки, обов`язкові до виконання для всіх працівників Філії (п. 4 Довіреності); призначати на посади та звільняти з посад працівників Філії (п. 9 Довіреності). Довіреність була чинною до 31.12.2018. (а.с. 58 - 61 т. 1). На підставі наказу начальника ОФ ДП «АМПУ» від 24.04.2018 року №130К «Щодо увільнення від виконання службових обов`язків» перший заступник начальника Філії ОФ ДП «АМПУ» [PERSON] 27.04.2018 виконував обов`язки начальника ОФ ДП «АМПУ» (а.с. 62 т.1). Наказом в.о. начальника адміністрації Одеського морського порту [PERSON]. від 27.04.2018 №138-К завідувача дипломно-паспортного відділу служби адміністративного нагляду служби капітана порту в ОФ ДП «АМПУ» [PERSON] звільнено із займаної посади за п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України (за вчинення грубого порушення трудових обов`язків) (а.с. 68 т. 1). Не погоджуючись із зазначеним наказом [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеса з позовом до ДП «АМПУ» про визнання наведеного вище наказу незаконним та його скасування, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. За результатами розгляду вказаної справи судом першої інстанції в задоволенні позову [PERSON] - відмовлено. (https://reestr.court.gov.ua/Review/78641947). Постановою Одеського апеляційного суду від 18.06.2019 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Приморського районного суду м. Одеса від 10.12.2018 скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ № 138к від 27 квітня 2018 року в.о. начальника адміністрації Одеського морського порту [PERSON].; поновлено [PERSON] на роботі на посаді завідувача дипломно-паспортним відділом служби адміністративного нагляду служби капітана Одеського морського порту в Одеській філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з 27 квітня 2018 року; стягнуто з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь [PERSON] середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 27 квітня 2018 року по 18 червня 2019 року у розмірі 381971,82 гривень, визначеної без врахування податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів; стягнуто з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 5 000,00 гривень; стягнуто з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 1 152,60 гривень. У задоволені решти позовних вимог відмовлено. (а.с. 73-79 т. 1) Постановою Верховного Суду від 27.01.2021 по справі №522/8837/18 постанову Одеського апеляційного суду від 18.06.2019 року залишено без змін. (а.с. 81-94 т. 1). Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, наведеними вище рішеннями судів апеляційної та касаційної інстанції юридичний факт незаконності звільнення [PERSON] є встановленим, як і факт підписання наказу про його звільнення відповідачем у справі [PERSON] , який в день підписання цього наказу (27.04.2018) виконував обов`язки начальника ОФ ДП «АМПУ». Вказані обставини є преюдиційними для розгляду справи, яка на даний час перебуває в провадженні суду та доказуванню не підлягають. Посилання представника відповідача Чернілевської Р.В. на те, що наведені рішення для цієї справи не мають преюдиційного значення, оскільки [PERSON] не приймав участі у справі № 522/8837/18 суд відхиляє, оскільки у цій справі встановлено юридичні факти та обставини щодо відповідача, яким у справі № 522/8837/18 являлось ДП «Адміністрація морських портів України», від імені якого на час звільнення [PERSON] , як повноважний представник діяв [PERSON] . Окрім того, [PERSON] в ході судового розгляду не спростував висновки судів у справі № 522/8837/18 належними та допустимими доказами. На виконання рішення Одеського апеляційного суду від 18.06.2019 по справі №522/8837/18, згідно наказу № 255к від 05.08.2019 в.о. начальника адміністрації Одеського морського порту [PERSON]., [PERSON] поновлено на роботі на посаді завідувача дипломно-паспортним відділом служби адміністративного нагляду служби капітана Одеського морського порту в Одеській філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з 27 квітня 2018 року.(а.с. 164 т. 1). Також, 15.06.2021, на виконання рішення суду апеляційної інстанції, ОФ ДП «АМПУ» сплачено [PERSON] кошти в сумі 312 664,91 гривень ( заробітна плата за час вимушеного прогулу, моральна шкода та відшкодування судового збору, з проведенням відповідного відрахування податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів в сумі 75 459,51 грн.), що підтверджується платіжним дорученням № 954 від 15.06.2021 та розрахунковою бухгалтерською довідкою (а.с. 166 - 167 т.1). Таким чином ОФ ДП «АМПУ» рішення Одеського апеляційного суду від 18.06.2019 року по справі № 522/8837/18 виконала у повному обсязі. Також ОФ ДП «АМПУ» відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року, при виконанні рішення суду про поновлення [PERSON] на роботі і стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу було сплачено Єдиний соціальний внесок в розмірі 84 033,80 гривень (а.с. 96 т. 1). Судом встановлено, що [PERSON] звільнений із займаної посади відповідно до наказу начальника ОФ ДП «АМПУ» від 05.11.2019 року №361К 3-1 за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України та з того часу він не перебуває у трудових відносинах з позивачем. (а.с. 63 т. 1). Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною першою статті 1172 ЦК України передбачено, що юридична особа або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану працівником, має право зворотної вимоги (регресу) до цієї особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (ч. 1 ст. 1191 ЦК України), тобто розмір відшкодування визначається трудовим законодавством. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством грошової суми третій особі, саме від цього часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. Відшкодування шкоди, яка заподіяна підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу врегульовано нормами КЗпП України. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України службові особи, винні в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. Згідно з ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Отже, чинне законодавство містить імперативну норму, яка покладає саме на службову особу, винну в незаконному звільненні працівника обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу. Як зазначено у постанові Пленуму ВССУ № 12 від 11 грудня 2015 «Про узагальнення практики застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю», відповідно до п.8 ч.1 ст.134 і ст.237 КЗпП України матеріальна відповідальність на службову особу за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації оплатою працівникові вимушеного прогулу або різниці у заробітку при незаконному звільненні або незаконному переведенні його на іншу роботу можна покласти при наявності її персональної вини в цьому. З аналізу п. 8 ч.1 ст.134 КЗпП слідує, що суб`єктами повної матеріальної відповідальності є службові особи, за наказом чи розпорядженням яких працівника незаконно звільнено чи переведено на іншу роботу. У такому випадку прямою дійсною шкодою є грошові суми, виплачені звільненому чи переведеному працівникові за період вимушеного прогулу чи виконання нижче оплачуваної роботи (якщо суд поновив звільненого з роботи працівника або ж визнав переведення неправомірним). Доводи представника відповідача про те, що [PERSON] не повинен нести відповідальність за незаконне звільнення працівника, оскільки підготовкою документів та відповідних висновків щодо необхідності застосування до [PERSON] дисциплінарного стягнення у формі звільнення займались інші структурні підрозділи позивача, не заслуговують на увагу оскільки остаточне та кінцеве рішення щодо звільнення [PERSON] було прийнято саме [PERSON] , що стверджується його підписом в наказі про звільнення [PERSON] від 27.04.2018, який в судовому порядку скасовано. (а.с. 68 т. 1). Виключно юридичний факт підписання цього наказу [PERSON] породив негативні наслідки у формі незаконного звільнення [PERSON] , а інші документи, обставини та факти, які передували його прийняттю мали би бути оцінені [PERSON] на предмет їх належності, допустимості та відповідності чинному законодавству України. Судами апеляційної та касаційної інстанції у справі №522/8837/18 було встановлено, що наказ від 27.04.2018 № 138к про звільнення завідувача дипломно-паспортного відділу служби адміністративного нагляду служби капітана порту [PERSON] відповідно до пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України не містить даних про одноразове грубе порушення керівником підрозділу трудових обов`язків, а містить посилання на Акт про результати здійсненої перевірки дипломно-паспортного відділу Одеської філії ДП «Адміністрація морських портів України» від 11 квітня 2018 року, який також не містить даних про одноразове грубе порушення позивачем трудових обов`язків. Акт про результати перевірки контролюючого органу з окремих питань організації роботи підприємства (установи, організації), висновки якого стали підставою для прийняття наказу про звільнення [PERSON] , не містить даних про одноразове грубе порушення керівником трудових обов`язків, а містить лише фіксацію загальних недоліків та порушень в організації роботи, тому не може бути належним та допустимим доказом правомірності звільнення особи за пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України. За приписами п.5.9 Положення філії ДП «АМПУ», відповідач, будучи на посаді виконуючого обов`язків начальника філії, маючи повноваження з прийому та звільнення працівників підприємства відповідно до чинного законодавства, ведення обліку кадрів, видав та підписав наказ № 138-к від 27.04.2018 про звільнення [PERSON] , який був визнаний незаконним. Водночас, прийнявши таке рішення, відповідач прийняв на себе обов`язок нести персональну відповідальність за його прийняття, що включає у себе наслідки визнання такого рішень незаконним. Отже, сам факт прийняття відповідачем наказу, визнаного рішенням суду незаконним щодо звільнення працівника підприємства, керівництво яким на той час здійснював відповідач, є підставою для покладення на нього відповідальності за наслідки таких розпорядчих документів шляхом стягнення саме з нього шкоди, завданої підприємству незаконним звільненням працівника. В наведеному і полягає персональна відповідальність керівника підприємства, як особи, яка має право підпису організаційно - розпорядчих та кадрових документів підприємства. В іншому випадку, а саме у разі «розпорошення» такої відповідальності між іншими особами, які здійснювали збір та підготовку відповідних документів, по суті означало б нівелювання відповідальності посадової особи, яка має право підпису. Твердження відповідача про те, що підписанню ним наказу про звільнення [PERSON] передували здійснення створеною на підприємстві Комісією задля здійснення перевірки діяльності дипломно-паспортного відділу, складання акту про виявленні порушення та формування подання про звільнення завідувача дипломно-паспортного відділу служби адміністративного нагляду служби капітана порту [PERSON] , яке було погоджене з усіма іншими службами, суд не приймає до уваги, оскільки саме [PERSON] був наділений повноваженнями прийняття остаточного рішення щодо звільнення працівника. Матеріали справи свідчать про наявність в діях відповідача всіх складових елементів цивільно-правової відповідальності, а саме: протиправної поведінки, яка виявилась у прийнятті незаконного наказу про звільнення особи; завданої шкоди внаслідок визнання його незаконним та скасування у виді сплати ДП «АМПУ» коштів: середнього заробітку за час вимушеного прогулу незаконно звільненому працівнику, моральної шкоди та судового збору; причинного зв`язку між її спричиненням та протиправною поведінкою відповідача, а також вина заподіювача шкоди, як виконуючого обов`язків начальника філії, який видав незаконний наказ. Враховуючи, що незаконність звільнення [PERSON] встановлена рішенням суду, а також те, що ОФ ДП «АМПУ» виплатило [PERSON] встановлену рішенням суду суму коштів, у ОФ ДП «АМПУ» наявне право зворотної вимоги (регресу) до винної особи - [PERSON] , яким видано незаконний наказ про звільнення, на відшкодуванні шкоди, завданої незаконним звільненням, у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу, моральної шкоди та судових витрат у розмірі 388 124,42 грн. (що визначено Постановою Одеського апеляційного суду від 18.06.2019 у справі № 522/8837/18, яку підтримано і Верховним Судом). Щодо доводів сторони відповідача про пропуск встановленого ст. 233 КЗпП України однорічного строку звернення позивачем до суду для вирішення вимог про стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд зазначає наступне. Згідно ч. 3, ч. 4 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Цей строк застосовується і при зверненні із заявою прокурора. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. Таким чином, право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством грошових сум третій особі, і з цього часу обчислюється встановлений цією нормою строк пред`явлення регресного позову. ОФ ДП «АМПУ» рішення (постанову) Одеського апеляційного суду від 18.06.2019 по справі № 522/8837/18 виконано у повному обсязі 15.06.2021. Позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди в порядку п.8 ст.134 КзпП України 14.06.2022, тобто в межах встановленого законом річного строку звернення до суду з такою вимогою. (а.с. 1 т. 1). В цій частині суд звертає увагу також на те, що Ухвалою Верховного Суду від 29.07.2019 у межах справи № 522/8837/18 було зупинено (в частині) виконання постанови Одеського апеляційного суду від 18.06.2019 року по справі № 522/8837/18, до закінчення касаційного провадження, а тому це рішення суду під час дії наведеної Ухвали не могло бути виконано в повному обсязі раніше. https://reyestr.court.gov.ua/Review/83301615/. Цією ж Ухвалою Верховного Суду відмовлено в зупиненні виконання постанови Одеського апеляційного суду від 18.06.2019 року по справі № 522/8837/18 в частині поновлення [PERSON] на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за 1 місяць. З огляду на викладене, згідно з наказом в.о. начальника адміністрації Одеського морського порту від 05.08.2019 № 255-к, [PERSON] поновлено на роботі, нараховано, та згідно платіжного доручення № 1295 від 09.08.2019 виплачено йому заробітну плату за травень 2018 року, тобто за 1 місяць, в сумі 20132, 37 грн. (а.с. 84 т. 2) Таким чином з 09.08.2019, почав перебіг, визначений ст. 233 КЗпП України річний строк для пред`явлення позивачем до відповідача регресної вимоги для стягнення вказаної суми коштів, як завданих збитків. Строк пред`явлення регресної вимоги в частині цієї суми закінчився 10.08.2020, позов до суду пред`явлено 14.06.2022, тобто поза межами встановленого законом річного строку. Вирішуючи питання щодо конкретних сум, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача суд виходить з наступного. Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 ПК України. Згідно норм ст. ст. 130, 134, 237 КЗпП, грошові суми середнього заробітку за вимушений прогул віднесено до прямої дійсної шкоди, яка може бути стягнута з службової особи, незалежно від джерел їх походження з урахуванням видатків, які були сплачені роботодавцем у зв`язку з виплатою працівнику заробітку за час вимушеного прогулу. З огляду на викладене з відповідача на користь позивача підлягає стягненню: виплачена на користь [PERSON] середня заробітна плата за час вимушеного прогулу за період з 27 квітня 2018 року по 18 червня 2019 року в сумі 361 839,45 грн. (381 971,82 грн. (сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягала до сплати згідно рішення суду) - 20 132, 37 грн. (виплачена [PERSON] 09.08.2019 сума середнього заробітку за 1 місяць, за якою позивач пропустив річний строк звернення до суду з регресною вимогою) + моральна шкода 5 000 + судовий збір 1152,60 грн., що в загальній сумі становить 367 992,05 грн. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого останнім єдиного соціального внеску в сумі 84 033,80 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до п.1 розділу ІІ Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07 травня 2015 року за № 508/26953 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 21 грудня 2020 року № 790), перелік платників єдиного внеску, на яких покладено обов`язок нараховувати, обчислювати та сплачувати єдиний внесок, визначений частиною першою статті 4 Закону «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а саме: платниками єдиного внеску є: 1) роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані ним роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, зазначеним у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами. Платники єдиного внеску, зазначені в підпунктах 1, 2, 7 цього розділу, є страхувальниками для застрахованих осіб. Єдиний внесок згідно із Законом для платників, зазначених у підпункті 1 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, щодо кожної застрахованої особи встановлюється в розмірі 22 відсотків на суму нарахованої заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами. Порядок нарахування внеску, визначений цим розділом, поширюється також на осіб, яким нараховано заробітну плату (дохід) за відпрацьований час після звільнення з роботи або згідно з рішенням суду,- середню заробітну плату за вимушений прогул; платники під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для відповідних платників (авансові платежі). Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі. Дані виплати є обов`язковими для підприємства і перераховуються при кожній виплаті заробітної плати (середнього заробітку) на кожного застрахованого працівника, та у кожному разі відносяться на витрати підприємства. Таким чином, позов в цій частині до задоволення не підлягає, оскільки за будь - яких обставин витрати зі сплати ЄСВ відносяться на рахунок підприємства. Позивачем при подачі позову був сплачений судовий збір в сумі 7 082,37 грн. (платіжне доручення № 503 від 14.06.2022 (а.с.12). Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог з відповідача [PERSON] на користь Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» підлягають стягненню понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 5 519, 88 грн. (367 992,05 х 7082,37 / 472 158,22).

Outcome: partial