Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-19 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив, враховуючи заяву про збільшення розміру позовних вимог від 06 жовтня 2022 року, стягнути з відповідача суму у розмірі 22 446 014, 9 доларів США, яка складається з: - 62 467,17 дол. США - 3% річних, - 22 383 342,3 дол. США - 3 % пені на підставі частини п`ятої ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», - 205, 04 дол. США - відсотки за депозитним договором; - 2 167, 81 грн, 1 418, 27 грн - інфляційних втрат, - 749, 54 грн - 3 % річних. А також стягнути з відповідача судові витрати понесені позивачем у зв`язку з подачею цього позову у еквівалент у розмірі 5000, 00 дол. США. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначив, що відповідач не виконував судове рішення, що набрало законної сили, посилаючись на свою фінансову неспроможність та існування певного порядку черговості щодо виконання рішень. Тому позивач вважає, що має право на стягнення пені, передбаченою частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», 3 % річних та інфляційних втрат, відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, а також право на стягнення процентів за користування депозитними коштами за період від набрання законної сили до фактичного виконання рішення суду. Представник відповідача, не визнаючи позов, заперечуючи проти його задоволення, вказав у відзиві, що з моменту набрання рішенням законної сили не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак пеня відповідно частини п`ятої статті 10 Закон України «Про захист прав споживачів» не нараховується за період з 26 лютого 2019 року по 12 березня 2021 року. Правовідносини між сторонами за договорами є розірваними через два дні після отримання банком 06 жовтня 2014 року заяви вкладника, датованої 16 серпня 2014 року, що встановлено судами у справі № 754/12901/15, тобто 08 жовтня 2014 року, тому відсотки за вкладами не нараховуються. Оскільки з рахунку банку відбулося списання грошових коштів на виконання виконавчого провадження № 64371211, то орієнтовний розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат повинен був мати період з 26 липня 2017 року по 05 березня 2020 року. Крім цього, представник банку вказав, що не є належним відповідачем у справі, оскільки, дійсно 17 листопада 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон» було укладено договір про переведення боргу з подальшим укладенням 18 листопада 2014 року додаткової угоди до цього договору, відповідно до умов якого електронний додаток № 1 містить перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування, за якими здійснено переведення боргу та ТОВ ФК «Фінілон», у тому числі договори, які є предметом спору. Отже, первісний боржник - банк - змінений на нового - ТОВ ФК «Фінілон», тому відсутні підстави для нарахування та стягнення з нього будь-яких сум за цими договорами. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 28 квітня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої визначено суддю у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), та передано, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 06 травня 2021 року у справі відкрито провадження для розгляду справи за правилами загального провадження /а. с. 60-61/. 08 червня 2021 року позивач подав до суду додаткові пояснення щодо позовних вимог та заяву про збільшення позовних вимог /а. с. 63-67, 68-71/. 01 вересня 2021 року представник відповідача подав у судовому засіданні клопотання про зупинення провадження у справі /а. с. 82-92/. Ухвалою суду від 01 вересня 2021 року у справі зупинено провадження до ухвалення Великою Палатою Верховного Суду рішення у справі № 320/5115/17/а. с. 94, 95-96/. 13 грудня 2021 року до суду надійшла заява позивача, подана його представником, про поновлення провадження у справі, у зв`язку із тим, що обставини, які зумовили зупинення провадження, було усунено /а. с. 99-100, 101/. 16 грудня 2021 року ухвалою суду поновлено провадження у справі на стадії підготовчого провадження /а. с. 102-103/. 07 жовтня 2022 року представник позивача подав суду письмові пояснення, враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 /а. с. 113-140/. Також 07 жовтня 2022 року представник позивача подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, посилаючись на те, що йому стало відомо про точну дату виконання судового рішення (06 квітня 2021 року), коли було перераховано грошові кошти на його рахунок, вже після подання позову, тому просив прийняти до розгляду збільшені вимоги, а саме стягнення з відповідача 22 446 014, 90 доларів США, з яких: 62 467, 17 доларів США - 3 % річних, 22 383 342, 30 доларів США - 3 % пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», 205, 04 доларів США - відсотки за депозитним договором, 1 418, 27 грн - сума інфляційних втрат, 749, 54 грн - 3 % річних /а. с. 141-154, 232/. 17 жовтня 2022 року до суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив на позовну заяву /а. с. 155-185/. 01 грудня 2022 року представник позивача подав до суду відповідь на відзив /а. с. 186-225/. 15 березня 2023 року ухвалою суду, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, після заслуховування думки присутніх представників сторін, внесеною до протоколу судового засідання, прийнято до розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог, датовану 06 жовтня 2022 року /а. с. 232/. Також 15 березня 2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі і призначено до розгляду по суті /а. с. 233-234/. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, просив задовольнити, з підстав наведених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти задоволення позову у повному обсязі, просив відмовити. Суд, заслухавши обґрунтування і заперечення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 23 березня 2011 року, 26 грудня 2011 року та 12 січня 2012 року сторонами укладено договори банківського вкладу: № SAMDN01000715098051 від 23 березня 2011 року, № SAMDN01000722431074 від 26 грудня 2011 року, № SAMDN25000722801356 від 12 січня 2012 року відповідно. 25 серпня 2015 року [PERSON] звернувся із позовом до Деснянського районного суду м. Києва, з вимогами до АТ КБ «ПриватБанк», у зв`язку з неналежним виконанням останнім своїх договірних зобов`язань за вищезазначеними договорами та просив стягнути з нього суму вкладу і відсотків та три відсотки річних від простроченої суми за договором. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року у справі № 754/12901/15-ц, яке набрало законної сили на підставі постанови Київського апеляційного суду від 18 червня 2019 року, частково задоволено позов [PERSON] : присуджено стягнути з відповідача 605 087, 67 доларів США - суму вкладу, 27 054, 87 доларів США - відсотків та 1 479 072, 54 грн - три відсотки річних від простроченої суми за договором за договором № SAMDN0100722431074 від 26 грудня 2011 року; 100 042, 45 доларів США - суми вкладу, 17 884, 92 доларів США - відсотків та 244 439, 38 грн - три відсотки річних від простроченої суми за договором № SAMDN25000722801356 від 12 січня 2012 року; 262 588, 96 доларів США - вкладу, 11 740, 91 доларів США - відсотків та 641 871, 36 грн за договором № SAMDN01000715098051 від 23 березня 2011 року; 18 036, 19 доларів США за рахунком [NUMBER] , до якого випущено платіжну картку; 2 900, 79 грн за рахунком [NUMBER] , до якого випущено платіжну картку; 8 928, 00 грн - вартості експертизи. 21 вересня 2020 року касаційну скаргу банку Верховний Суд у справі № 754/12901/15-ц залишив без задоволення, а рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року і постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2019 року - без змін. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року встановлено, що [PERSON] щодо повернення депозитів звернувся до банку із заявою 16 серпня 2014 року і ця заява надійшла 06 жовтня 2014 року. 04 липня 2019 року Деснянський районний суд м. Києва видав виконавчий лист про стягнення вищезазначених сум грошових коштів. Відповідно до листа Департаменту державної виконавчої служби відділу примусового виконання рішень Міністерства юстиції України №4545/15467-33-21/20.1 від 29 квітня 2021 року стягувачу відповідно на виконання рішення суду перераховано кошти, згідно з платіжним дорученням № 3867 від 10 березня 2021 року у сумі 2 377 212, 07 грн, платіжним дорученням в іноземній валюті № 23 від 17 березня 2021 року - 1 035 351, 12 дол. США, платіжним дорученням в іноземній валюті № 28 від 06 квітня 2021 року - 7 084, 85 дол. США. 06 квітня 2021 року рішення Деснянського районного суду м. Києва у справі № 754/12901/15-ц від 26 лютого 2019 року виконано фактично - грошові кошти надійшли на рахунок [PERSON] 23 квітня 2021 року постановою державного виконавця, на підставі пункту 9 частини першої ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», закінчено виконавче провадження № 64371211. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже обставини, встановлені судом у справі № 754/12901/15-ц, не потребують доказування при розгляді даної справи. Доводи АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про те, що належним боржником перед [PERSON] є ТОВ «ФК «ФІНІЛОН», на який банком було переведено борг, згідно з умовами договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, є необґрунтованими, оскільки, відповідно до ст. 520 Цивільного кодексу України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Матеріали справи згоди [PERSON] на заміну боржника АТ КБ «ПРИВАТБАНК на ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» не містять, в зв`язку із чим доводи банку про те, що він не є стороною за договорами банківського вкладу, укладеними з позивачем, та не несе перед ним відповідальності, є безпідставними. Частиною першою статті 1070 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. Однак після розірвання договорів банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, тому відсотки за депозитним договором, як і пеня за невиконання договірного зобов`язання, не нараховуються. До грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 Цивільного кодексу України у разі його невиконання. Частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування суми предмету позову стороною позивача окреслено у часових межах періоду з 26 лютого 2019 року по 06 квітня 2021 року, проте, суд вважає необґрунтованим визначення такого проміжку часу, оскільки споживчі правовідносини за договорами, укладеними сторонами, припинилися у момент розірвання цих договорів, тобто вони тривали до 08 жовтня 2014 року; момент невиконання судового рішення пов`язується з часом набрання ним законної сили, а не його з датою ухвалення - рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року набрало законної сили 18 червня 2019 року, згідно з постановою суду апеляційної інстанції. Таким чином необґрунтованим є нарахування 3 % річних й інфляційних втрат, згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, з 26 лютого 2019 року по 06 квітня 2021 року. Крім цього, стороною позивача не обґрунтовано позов у частині вимоги суми 3 % річних, розрахованої (565, 77 грн) від вартості судової економічної експертизи у розмірі 8 928, 00 грн, проведеної у межах справи № 754/12901/15-ц за ухвалою суду від 31 березня 2017 року, що належить до витрат, понесених стороною під час розгляду вказаної справи. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов необґрунтований і задоволенню не підлягає. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Суд зауважує, матеріали справи не містять будь-яких доказів понесення стороною позивача витрат, пов`язаних із поданням цього позову. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed