Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-06 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою про витребування майна із чужого незаконного володіння. Свої вимоги обґрунтовує тим, що Рішенням Київської міської ради від 25.03.2010 №525/3963 [PERSON] передана у приватну власність земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1га у [ADDRESS] . 01.06.2012 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) на підставі Рішення, [PERSON] було видано Державний акт серії ЯА № 592410 на землю за кадастровим №8000000000:62:498:0026. Однак у січні 2022 року позивачу із загальнодоступної інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, стало відомо, що належна їй земельна ділянка вибула із її володіння та перебуває у власності [PERSON] . На підставі наведеного просить витребувати із незаконного володіння [PERSON] у власність (на користь) [PERSON] земельну ділянку за кадастровим номером 8000000000:62:498:0026 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1га, що розташована за адресою: у [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02.02.2022 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в загальному порядку розгляду справи. Від представника відповідача [PERSON] - адвоката Лисова Д.О. до суду 09.08.2022 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що 22.11.2021 між відповідачкою та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки за кадастровим номером 8000000000:62:498:0026 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1га. На момент укладання Договору, [PERSON] було надано правовстановлюючий документ на спірну земельну ділянку та [PERSON] не мала жодних сумнівів з приводу власника земельної ділянки. Договір купівлі-продажу було посвідчено нотаріусом та зареєстровано в реєстрі за № 1628. Під час укладання Договору, приватним нотаріусом Скрипником С.М. було здійснено пошук інформації, відповідно до якого актуальної інформації щодо заборони відчуження або арешту майна, про податкові застави, заборони відчуження або арешту майна стосовно сторін знайдено не було. Враховуючи наведене зазначають, що [PERSON] є добросовісним набувачем права власності на земельну ділянку, та вона не повинна була передбачити наявність ризику того, що право власності на земельну ділянку може бути припинено у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Просять відмовити в задоволенні позву в повному обсязі. До суду від представника позивачки [PERSON] - адвоката Бакуліна О.Ю., надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої зазначено, що відповідач не заперечує той факт, що йому було надано для ознайомлення Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 03.08.2012, який був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05.11.2021, текст якого містить достатньо інформацію, що підтверджує сумнівність правочину - Договору купівлі-продажу від 22.11.2021 та в повній мірі спростовує позицію щодо добросовісності набувача. Вказують, що відповідач перед укладанням Договору купівлі-продажу, мав би пересвідчитись в наявності у [PERSON] державного акту на спірну земельну ділянку з відповідною відміткою про перехід права власності на земельну ділянку від попереднього власника, із зазначенням документа, на підставі якого відбувся такий перехід. Також у відповіді на відзив зазначено, що у позивача виникає сумнів оплатності укладеного Договору купівлі-продажу від 22.11.2021 в розмірі 550000грн, оскільки платежі на суму, яка перевищує 50000грн, здійснюється шляхом переказу коштів з поточного рахунку на поточний рахунок або внесення та/або переказу коштів на поточні рахунки. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17.10.2022 витребувано у Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скринника С.М. документи які стали підставою для вчинення нотаріальних дій. 17.11.2022 до суду найшла відповідь від Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скринника С.М. щодо виконання ухвали суду від 17.10.2022, з якої вбачається, що відповідно до ухвали слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 22.07.2022 у приміщенні нотаріальної контори, слідчий СВ Деснянського УП ГУНП у м.Києві вилучив оригінали нотаріальної справи, оригінали договорів, копії всіх документів, які стали підставою для вчинення визначених дій. Представник позивача [PERSON] - адвокат Бакулін О.Ю., в судових засіданнях позов підтримував та просив задовольнити в повному обсязі. 05.04.2023 подав до суду заяву з проханням слухати справу за його відсутності за наявними в матеріалах справи доказами, та надав до суду письмову промову із обґрунтуваннями підстав для задоволення позову. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Лисов Д.О., в судових зсіданнях проти задоволення позову заперечував в повному обсязі. 05.04.2023 подав до суду заяву з проханням слухати справу за його відсутності за наявними в матеріалах справи доказами, та зазначив підстави, відповідно до яких, слід відмовити в задоволенні позову. Крім того надав копію розписки для підтвердження оплатності договору купівлі-продажу від 22.11.2021. Третя особа - [PERSON] в судові засідання не з`являвся. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином та шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада України». Причини неявки суду не повідомлено. Суд вважає за необхідне розглянути справу без участі третьої, виходячи з вимог ст.128 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року №17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення у відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Київської міської ради №525/3963 від 25.03.2010, [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,10га у [ADDRESS] . Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 01.06.2012 на підставі Рішення Київської міської ради №525/3963 від 25.03.2010, [PERSON] було видано Державний акт Серії ЯА № 592410 на землю за кадастровим номером 8000000000:62:498:0026. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №08-7-03846. Позивачкою [PERSON] 18.05.2012 було укладено охоронний Договір № 86 з Київським комунальним об`єднанням зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд» щодо зберігання та утримання в належному стані зелених насаджень, що підтверджує факт перебування земельної ділянки у володінні позивача. У січні 2022 року позивачу [PERSON] стало відомо із загальнодоступної інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що належна їй земельна ділянка вибула із її володіння та перебуває у власності [PERSON] . З Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.08.2012, убачається, що [PERSON] продала, а [PERSON] купив земельну ділянку площею 0,1000 гектарів, кадастровий номер 8000000000:62:498:0026, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Земельна ділянка, яка є предметом цього договору, належить продавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку Серії ЯА № 592410 виданого 01.06.2012 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) на підставі Рішення Київської міської ради №525/3963 від 25.03.2010. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 08-7-8131 від 01.06.2012. Згідно із Постанови Кабінету Міністрів України №1051 від 17.10.2012 «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» (зі змінами та доповненнями) відповідно до частини 1 (загальний порядок) - цей Порядок визначає процедуру та вимоги щодо ведення Державного земельного кадастру. Частина 3 передбачає, що Державний земельний кадастр ведеться на електронних та паперових носіях. Документи в паперовій формі, які створюються під час ведення Державного земельного кадастру, витяги з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру, довідки, що містять узагальнену інформацію про землі (території), викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану), кадастрові плани земельних ділянок та інші документи створюються шляхом роздрукування їх електронної (цифрової) форми за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру. Під час створення ідентичних за документарною інформацією та реквізитами документів в електронній та паперовій формі кожен з документів є оригіналом і має однакову юридичну силу. (Пункт 3 доповнено новим абзацом згідно з Постановою КМ № 477 від 05.06.2019) - У разі виявлення розбіжностей між відомостями на електронних та паперових носіях пріоритет мають відомості на паперових носіях. Документи в електронній формі, які створюються на виконання вимог цього Порядку, повинні відповідати вимогам законодавства у сфері електронного документообігу та електронних довірчих послуг. На підставі вищенаведеного, судом встановлено, що Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку Серії ЯА № 592410 виданий 01.06.2012 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) на підставі Рішення Київської міської ради №525/3963 від 25.03.2010, відповідно якого було укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 03.08.2021 між [PERSON] та [PERSON] - не відповідає Державному акту на право приватної власності на земельну ділянку, який на підставі Рішення Київської міської ради №525/3963 від 25.03.2010 було видано [PERSON] . Оскільки Державний акт, який було видано позивачці [PERSON] , був зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 08-7-03846. А Державний акт, на підставі якого було укладено Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.08.2021, зазначено, що зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 08-7-8131 від 01.06.2012. Однак стороною відповідача доказів щодо акту за № 08-7-8131 від 01.06.2012 про його офіційне реєстрування в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі суду не надано. Але судом беззаперечно встановлено, що Акт на право приватної власності на земельну ділянку Серії ЯА № 592410 виданий 01.06.2012 (оригінал), зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 08-7-03846 знаходиться у позивачки. В подальшому, відповідно до Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22.11.2021 [PERSON] продав, а [PERSON] купила земельну ділянку площею 0,1000 гектарів, кадастровий номер 8000000000:62:498:0026, яка розташована за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 249836248000. Відчужувана земельна ділянка, належить продавцю на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу земельної, посвідченого Гнідюк О.Б., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 03.08.2012, за реєстровим № 2483, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05.11.2021, номер запису про право власності: 44881968, розмір частки: 1. Відповідно до розписки, [PERSON] за продаж земельної ділянки, площею 0,1000 гектарів, кадастровий номер 8000000000:62:498:0026, яка розташована за адресою [ADDRESS] - отримав від [PERSON] грошові кошти в розмір 602400грн, що еквівалентно 22478дол США. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 1, 2 ст. 15 ЦК України). За змістом наведених приписів способи захисту цивільного права чи інтересу це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16). Тобто, це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (п. 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №310/11024/15-ц). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Згідно із ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати, зокрема, з договорів та інших правочинів, створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної (творчої) діяльності, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів (наприклад, створення речей), безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування, настання або ненастання певної події. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Стаття 11 ЦК України прямо вказує лише на підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, однак зміст цього Кодексу свідчить про те, що за тих самих підстав цивільні права та обов`язки змінюються та припиняються. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. У частині першій ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з приписами частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя стаття 388 ЦК України). Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Аналогічний висновок узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц. В даному випадку земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею без прийняття ним відповідного рішення, а тому наявні законні підстави для її витребування і від її добросовісного набувача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] . Такий спосіб захисту відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Відповідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Таким чином, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. Також слід зазначити, що [PERSON] не позбавлена можливості відновити свої права на підставі статті 661 ЦК України шляхом пред`явлення майнових вимог до продавця спірної земельної ділянки Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Оскільки судом беззаперечно встановлено, що Державний акт Серії ЯА № 592410 виданий 01.06.2012 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) на підставі Рішення Київської міської ради №525/3963 від 25.03.2010, відповідно якого було укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 03.08.2021 між [PERSON] та [PERSON] - не відповідає Державному акту на право приватної власності на земельну ділянку, який на підставі Рішення Київської міської ради №525/3963 від 25.03.2010 було видано [PERSON] , суд приходить до висновку, що такий спосіб захисту позивачки в суді є належним. Захистити своє право власності в інший спосіб ніж судовий, позивач не може, тому звернення позивача з позовною вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, є належним способом захисту прав та законних інтересів позивача. А тому позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 5500,00грн.

Outcome: approved