Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-05 00:00:00

У лютому 2023 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визначити місце спільної із відповідачкою дитини з ним, стягнути із відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу). В обґрунтування своїх вимог зазначив, що сторони проживали спільно без реєстрації шлюбу. [INFO] у них народилась дочка [PERSON] . З січня 2022 року стосунки між сторонами припинились. Донька проживає разом із позивачем, знаходиться на його утриманні. Відповідачка проживає окремо, систематично їздить за межі регіону та закордон. Відповідачка не позбавлена можливості спілкуватися та брати участь у вихованні дитини, проте висловлює наміри забрати дитину, при цьому не може визначитись де сааме та з ким має проживати дитина та в яких умовах. У зв`язку із чим позивач звернувся до суду із даним позовом. 15.03.2023 року ухвалою суду прийнято позовну заяву, відкрито загальне позовне провадження, призначено у справі підготовче засідання. Сторони в судове засідання не з`явились. Представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, ухвалити рішення у підготовчому засіданні у разі визнання позову відповідачкою. Представник відповідачки подав заяву про розгляд справи без його участі, зазначив, що відповідачка повністю визнає позовні вимоги, просив ухвалити рішення у підготовчому засіданні. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень\~ЦПК України\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Суд, дослідивши матеріали справи та надані сторонами письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Судом встановлено, що з лютого 2021 року [PERSON] та [PERSON] проживали спільно без реєстрації шлюбу. [INFO] у сторін народилась донька [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Із січня 2022 року спільне проживання сторін припинено, та вони проживають окремо. Як вбачається із копії довідки №44 від 07.02.2023 року виданої старостою Григорівського старостинського округу, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає разом із батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Як бачаться із поданих документів позивач [PERSON] має власне житло, офіційно працевлаштований, за місцем проживання характеризується позитивно. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, при цьому відповідно до\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на\~Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, відповідно до преамбули якої, дитині для повного й гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі ст. 9 Конвенції, держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню. Статтею 18 Конвенції про права дитини, передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Крім цього, вказані правовідносини регулюються міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається із Закону України «Про охорону дитинства» від 21. 06. 2001 року №-2558-ІІІ, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Відповідно до ст. ст.\~3,\~8,\~9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. В державі Україна зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, визначає\~Сімейний кодекс України. Відповідно до\~ст. 160 Сімейного Кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 161 Сімейного Кодексу України\~передбачено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Відповідно до ч. 2\~ст. 171 Сімейного Кодексу України, при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, має бути вислухана дитина, яка може висловити свою думку. Аналізуючи надані докази, враховуючи вік дитини, обставини справи, поведінку обох батьків, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визначення місця проживання малолітньої дитини разом з ним не суперечать інтересам дитини. Щодо вимог позивачки про стягнення аліментів слід зазначити наступне. Відповідно до статті 51. Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно за законів України. Частиною 1 ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України батьки, зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають значення. Відповідно до частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 3ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Ст. 192 СК України визначає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому, право застосування норми закону належить виключно суду. Такий висновок цілком узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13, постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 372/2393/17. Беручи до уваги наведені вище обставини у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в даному випадку відповідачка ухиляється від виконання батьківського обов`язку по утриманню дитини, хоча має таку можливість, оскільки має відповідний молодий вік, не є інвалідом, не страждає на тяжке захворювання та має можливість утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, належним чином, як того вимагає Закон, а тому з відповідачки на користь позивача на утримання дочки належить стягувати аліменти в розмірі 1/4 частки від усіх його доходів, щомісячно, але не нижче 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем, в порядку встановленому ст. 206 ЦПК України. Відповідно до ч. 4\~ст. 206 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат у вигляді судового збору суд зазначає наступне. Згідно з нормами ч.1 ст. 141 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічні вимоги містяться у ч.3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Проте, як вбачається із матеріалів справи позивачем не було сплачено судовий збір при подачі позову за вимогою про визначення місця проживання дитини. Оскільки до початку розгляду справи по суті відповідач визнав позов в частині визначення місця проживання дитини, суд вважає необхідним стягнути із позивача на користь держави судовий збір у розмірі 50% від необхідної суми, а саме 536 грн. 80 коп., а інша частина в розмірі 536,80 грн., відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідачки на користь держави. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України щодо позовної вимоги стягнення аліментів з відповідачки на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 50% відсотків від необхідної суми - 536 грн. 80 коп., оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved