Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-13 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , проживає за адресою: [ADDRESS] ) до [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ), в якій просить: припинити право власності [PERSON] на 1/2 частину у квартирі [ADDRESS] , в рахунок сплати грошової компенсації в розмирі 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень з депозитного рахунку суду, яка буде внесена позивачем [PERSON] на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України у Одеській області; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину у квартирі [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що сторонам по справі належить на праві спільної часткової власності по 1/2 частини квартира [ADDRESS] . Використовувати сумісно вказане нерухоме майно є неможливим через наявні конфлікти та непорозуміння між співвласниками. Виділити в натурі частку позивача також є неможливим. Фактично квартира є закритою та її ніхто не використовує жодним чином. Починаючи з 2015 року позивач намагався вирішити мирним шляхом із іншим співвласником майна [PERSON] , питання щодо отримання компенсації за свою частку або придбання частки відповідача по ринковій вартості. Проте результатів не дало. Відповідач по справі не має можливості сплатити грошову компенсацію за частку, яка належить позивачу, витрати на утримання спільного майна також нести не бажає та заперечує проти використання вищевказаної квартири особисто [PERSON] . З технічного паспорту вбачається, що виділити частку в натурі або користуватися своєю часткою у майні є неможливим, оскільки кімнати у квартирі [ADDRESS] є суміжними. Продавати свою частку у спільному майні позивачу [PERSON] , відповідач також не бажає. Така позиція співвласника майна позивача не може влаштовувати, оскільки він не може користуватися своєю часткою на власний погляд, а змушений тільки нести особисто витрати за все майно. У зв`язку з викладеним позивач змушений звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] . Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2022 року закрито підготовче засідання\~по цивільній справі та\~призначено\~справу до судового розгляду по суті. 22.11.2022 через систему «Електронний суд» надійшла заява відповідача [PERSON] про визнання позову, в якій просить позов задовольнити, припинити його - [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] , в рахунок сплати грошової компенсації [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на частину у квартирі [ADDRESS] . Також у заяві зазначив про те, що ним отримана грошова компенсація від позивача в сумі еквівалентній 20000 доларів США, що по курсу складає 800000 гривень. У судове засідання, призначене на 16.01.2023 сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи судом повідомлялися належним чином. Від представника позивача [PERSON] адвоката Веселової О.О. на адресу суду надійшло клопотання в якому просить справу розглянути без участі позивача та його представника, позов просить задовольнити, оскільки позивач сплатив відповідачу вартість належної йому частки у майні. Також просить суд не стягувати з відповідача понесені судові витрати. Від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутністю, позов [PERSON] просить задовольнити. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося. Відповідно до\~ст. 268 ЦПК України\~датою складання повного тексту рішення є\~14 квітня 2023 року. \~ \~ \~ \~Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 10 серпня 2009 року квартира [ADDRESS] , яка в цілому складається з приміщень, загальною площею 101,7 кв.м., житловою площею 72,7 кв.м. належить [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному, на праві спільної часткової власності. Право власності сторін на спірну квартиру було зареєстровано у встановленому законом порядку 13.08.2009 (а.с. 9, 10). \~ \~ \~ \~Згідно з положеннями статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16, та неодноразово підтриманій Верховним Судом. У постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності. Аналогічні висновки щодо застосування норм статті 365 ЦК України викладено також у постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 343/2271/16-ц (провадження № 61-32св19), від 18 липня 2019 року у справі № 210/2236/15-ц (провадження № 61-33924св18), від 14 квітня 2021 року у справі № 344/120/16-ц (провадження № 61-22129св19), від 17 травня 2021 року у справі № 183/4432/16-ц (провадження № 61-385св21), від 22 вересня 2021 року у справі № 289/398/16, провадження № 61-16865св20) та інших. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом установлено, що загальна площа спірної квартири [ADDRESS] , складає 101,7 кв.м. житлова площа 72,7 кв.м. Жодних доказів того, що зазначена квартира є неподільною і частка співвласника не може бути виділена в натурі без втрати цільового призначення даного об`єкту, а також те, що спільне володіння та користування майном є неможливим, матеріали справи не містять. Крім того суд враховує, що 1/2 частина спірної квартири, що є предметом позову у даній справі є значною часткою. Поряд з цим, у даному випадку матеріали справи не містять належних доказів про вартість об`єкту оцінки щодо визначеної дійсної вартості спірного нерухомого майна. Звітів про оцінку такого майна позивачем суду не надано. Як зазначає Верховний Суд у своєму висновку, викладеному у постанові від 7 квітня 2021 року у справі №753/3055/18, виходячи з наведених норм, незважаючи на вибір експертом методичного підходу оцінки майна (дохідний, порівняльний), підготовці та проведенню незалежної експертизи майна передує, в будь-якому випадку, ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом доступу до нього. У наданому до суду висновку про вартість житлової двокімнатної квартири, відсутня інформація щодо даних, на підставі яких визначався стан об`єкту оцінки, чи передувало оцінці майна вивчення технічної документації зі сторони оцінювача, візуальному обстеженню, чи мав оцінювач доступ до об`єкту оцінки, тощо. При цьому, суд констатує, що в ході розгляду справи стороною позивача не було ініційовано проведення судових експертиз для визначення дійсної вартості спірного майна. Більш того, суд не може залишити поза увагою ту обставину, що позивачем не було надано актуальну інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності спірної квартири за позивачем та відповідачем, станом на час звернення до суду з даним позовом. Що стосується заяви, поданої відповідачем про визнання позову, суд не приймає її до уваги та зазначає наступне. За приписами ч. ч. 1, 2, 4 ст.\~206\~ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Отже, згідно з ч. 2 наведеної норми процесуального права до ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій. У судове засідання відповідач не з`явився, водночас просив здійснити розгляд справи у його відсутність. Суд звертає увагу, що ухвалення судового рішення про задоволення позову в порядку, визначеному статтею 206 ЦПК України, за заявою відповідача, поданою поза межами судового засідання, без встановлення особи заявника, не роз`яснивши наслідки визнання позову у цивільному судочинстві, суперечить положенням процесуального закону, отже, суд повинен здійснити розгляд справи, встановивши усі фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. Такі висновки суду узгоджуються з висновками Верховного суду, викладеними у постанові від 25 березня 2021 року у справі № 766/22622/18. Враховуючи вищевикладене в сукупності, суд дійшов висновку, що позовна вимога про припинення права власності відповідача задоволенню не підлягає, як і вимога про присудження компенсації на належну йому частку. Оскільки у задоволенні вимоги позивача про припинення права власності відповідача на частку квартири в рахунок сплати грошової компенсації відмовлено, то не підлягає задоволенню і вимога про визнання права власності позивача на цю частку. Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача.

Outcome: dismissed