Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом та просить постановити рішення, яким стягнути на її користь з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дати пред`явлення цього позову і до повноліття дитини (а.с.1-4). Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 18.10.2019 року вони з відповідачем пребувають в зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина [PERSON] , [INFO] . Після початку повномасштабного вторгнення на територію України, 24.02.2022 року Російської Федерації, у них з відповідачем погіршилися відносини, припинили спільне проживання та ведення спільного господарства, та їх шлюб носить формальний характер. Малолітній син проживає з нею, позивачем та перебуває на її повному утриманні. Дитина в силу свого віку часто хворіє, і її лікування позивач здійснює самотужки. Участі у вихованні та утриманні дитини, відповідач не приймає. У зв`язку з ситуцією в країні, її позивача фінансовий стан не дозволяє повноцінно утримувати дитину смостійно, тому вона вирішила звернутися до суду з цією позовною заявою про стягнення аліментів з батька дитини. Ухвалою від 14.02.2023 року було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи у спрощеному позовному провадженні на 06.03.2023 року о 09:00 годині (а.с.26), про що повідомлено сторонам (а.с.27). В судове засідання 06.03.2023 року: - позивач до суду не прибула, на електронну пошту суду надіслала заяву про підтримання позовних вимог, та розгляд справи у її відсутність (а.с.31); - відповідач будучи належним чином сповіщеним (а.с.30), в судове засідання не прибув, на електронну адресу суду надіслав заяву, якою позовні вимоги визнав (а.с.37, 38-41); Ухвалою від 06.03.2023 року було відкладено судовий розгляд справи на 09:00 годину 28.03.2023 року та витребувано з Адміністрації ДПС України відомості щодо перетину державного кордону України позивачем (а.с.32-33), про що було повідомлено сторін (а.с.34). В судове засідання 28.03.2023 року: - позивач не прибула, суд направляв судову повістку на адресу зазначену в позовній заяві, поштове повідомлення повернулось до суду з відміткою про не вручення адресату, з відміткою листоноші "За закінченням терміну зберігання" (а.с.42-46); - представник позивача до суду не з`явилась, надіслала на електронну пошту суду заяву, якою просила відкласти розгляд справи на іншу дату (а.с.48, 49-51). - відповідач до суду не прибув, повідомлявся згідно вимог чинного законодавства, причини неявки суду не повідомив. Суд в черговий раз звертає увагу, що в позовній заяві позивач вказує на те, що місце проживання відповідача [PERSON] , [INFO] : [ADDRESS] (а.с.1), тобто та ж сама адреса, що і адреса позивача. Згідно відповіді начальника Відділу адресно-довідкової роботи Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області від 15.02.2023 року, відповідач [PERSON] , [INFO] значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] (а.с.29). За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно…№314869456 від 11.11.2022 року, [PERSON] є власником з 29.11.2021 року квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.19-20). Позивачем до позовної заяви додано копії документів про стан здоров`я дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.11-18). Однак, позивачем не надано жодного документу на підтвердження того, що дитина перебуває на утриманні матері, тобто позивача, адже право на отримання аліментів має той із батьків, разом з яким проживає дитина, тоді як зі змісту позовної заяви слідує, що сторони проживають за однією спільною адресою. Ухвалою від 28.03.2023 року було відкладено судовий розгляд справи на 14:00 годину 24.04.2023 року (а.с.54-55), про що було повідомлено сторін (а.с.56). 05.04.2023 року судом отримано відповідь Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України про перетен кордону позивачем по справі [PERSON] на виїзд за межі України 25.11.2023 року (а.с.57-60). 19.04.2023 року представник позивача надіслал на електронну адресу суду клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с.66-68), яке ухвалою суду від 20.04.2023 року було задоволено (а.с.75), про що повідомлено сторін по спаві (а.с.76). Окрім цього, представник позивача надіслала на адресу суду клопотання про долучення письмових доказів до справи (а.с.69-73). В судове засідання 24.04.2023 року: -позивач не прибула, усі поштові листи повернулися без вручення (а.с.61-65), рініше на електронну пошту суду надісилала заяву про підтримання позовних вимог, та розгляд справи у її відсутність (а.с.31); -представник відповідача, приймаючи участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні. Надала пояснення з підстав зазначених в позові. Підтвердила, що договір про надання правової допомоги був нею укладений ще 22.11.2023 року. Позивач та відповідач разом не проживають та сімейні відносини не підтримують. Дитина перебуває на утриманні позивача, а тому є необхідність в отриманні аліментів від батька для матеріального забезпечення дитини. - відповідач - не прибув, раніше на електронну адресу суду надіслав заяву, якою позовні вимоги визнав (а.с.37, 38-41). Оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються ст. 51 Конституції України, ст.ст.3, 18, 27 Конвенції про права дитини, ст. 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.180-184, 191 СК України. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7, 8 ст. 7, 141 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини. Згідно із ч. 1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Вирішуючи питання стягнення аліментів, суд виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо своїх дітей, передбаченого ст. 141 СК України. Положеннями ст.ст.3, 18, 27 Конвенції ООН Про права дитини визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до повноліття та несуть відповідальність за виховання, розвиток і утримання дитини; у всіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, духовного і соціального розвитку дитини. Частиною 2 ст.141 СК України передбачено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] (а.с.5) зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). Сторони по справі зареєстрували шлюб 18 жовтня 2019 року, актовий запис №162 в Болградському відділі державної реєстрацції актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (а.с.8). В цьому шлюбі народилася дитина [PERSON] , [INFO] (а.с.9). Місце реєстрації якого: [ADDRESS] (а.с.10). В позовній заяві позивач вказує на те, що міце проживання відповідача [PERSON] , [INFO] : [ADDRESS] (а.с.1), тобто та ж сама адреса, що і адреса позивача. Згідно відповіді начальника Відділу адресно-довідкової роботи Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області від 15.02.2023 року, відповідач [PERSON] , [INFO] значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] (а.с.29). За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно…№314869456 від 11.11.2022 року, [PERSON] є власником з 29.11.2021 року квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.19-20). Позивачем до позовної заяви додано копії документів про стан здоров`я дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.11-18). Згідно довідки Криничненської сільської ради Болградського району Одеської області від 27.03.2023 року за №139 вбачається, що [PERSON] , [INFO] та її син [PERSON] , [INFO] дійсно проживає з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , і знаходиться на утриманні матері (а.с.70). Також Криничненською сільською радою Болградського району Одеської області надано довідку 27.03.2023 року за №138 про склад сім`ї позивача по справі, якою підтверджується, що дитина [PERSON] , [INFO] проживає з мамою, батько - тобто відповідач [PERSON] за цією адресою не проживає (а.с.71). Згідно ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН Про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Європейський суд з прав людини у рішенні «М.С. проти України» повторює, що існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї того, що в усіх рішеннях щодо дітей мають переважати їхні найкращі інтереси (див. справу «Нойлінґур і Шурук», № 41615/07, § 135, 6 липня 2010 року, і «X проти Латвії», заява №. 27853/09, § 96, ЄСПЛ 2013 р.). Найкращі інтереси дитини, залежно від їхнього характеру і серйозності, можуть переважати інтереси батьків (див. справу «Сахін проти Німеччини», заява № 30943/96, §66, ЄСПЛ 2003 р.VIII). Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою (ч.1 ст.141 СК України). Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ст.181 СК України - способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно положень СК України аліменти на дитину можуть бути стягнути як у частці від доходу відповідача так і у твердій грошовій сумі. Статтею 183 СК України врегульовано питання визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини 1. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. 2. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. 3. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. 5. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Разом з цим, суд враховує те, що відповідач, являючись батьком дитини зобов`язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття, що батьки мають рівні права та несуть рівні обов`язки по вихованню та утриманню дитини, а також те, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку не зважаючи на відсутність доказів на підтвердження наявності чи відсутності доходів у платника аліментів, суд вважає позовні вимоги обгрунтованими. Аналізуючи вищезазначені обставини та факти, враховуючи принципи об`єктивності та справедливості, суд дійшов до висновку, що про задоволення позовних вимог позивача. Такий висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону, і співвідноситься з позицією Верховного суду, викладеною у постановах від 3 грудня 2018 року N298/426/17, провадження N 61-29996св18, від 7 листопада 2018 року N355/511/17, провадження N61-32606св18. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення(стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відтак в силу вимог ст.141 ч.6 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 1073.00 гривень. На підставі викладеного і

Outcome: approved