Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-03 00:00:00

05 грудня 2022 року представник позивача - адвокат Браславська О.А., яка діє в інтересах [PERSON] , звернулася до суду з позовною заявою до держави Російська Федерація з наступними вимогами: стягнути з держави Російська Федерація на користь [PERSON] , моральну шкоду, завдану втратою єдиного житла та особистого майна внаслідок збройної агресії Російської Федерації у розмірі 30 000 євро, що за офіційним курсом НБУ станом на 05.12.2022 року становить 1 162 500 грн.; стягнути з держави Російська Федерація на користь [PERSON] матеріальну шкоду, завдану втратою єдиного житла та особистого майна внаслідок збройної агресії Російської Федерації у розмірі 60 624 євро, що за офіційним курсом НБУ станом на 05.12.2022 року становить 2 349 200 грн.; стягнути з держави Російська Федерація на користь позивача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 в Україні з 24.02.2022 року введено воєнний стан. Даний Указ винесено у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Так, 08.03.2022 близько 19:00 годині відбувся обстріл невстановленим типом авіаційних пускових пристроїв невстановленого типу озброєння снарядами невстановленого калібру по території населеного пункту с. Донець, внаслідок чого зруйновано житловий будинок [ADDRESS] , загинула його дружина - [PERSON] , 1954 року народження та малолітня правнука [PERSON] , 2015 року народження. 09.03.2022 слідчим відділом управління СБУ в Харківській області внесено до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення за ч. 2 ст. 438 КК України за № 22022220000000078. На даний час розслідування триває. Внаслідок повного руйнування належного позивачу житлового будинку з надвірними будівлями останньому спричинено матеріальну та моральну шкоду. Згідно Звіту про визначення розміру збитків, вартість матеріальної шкоди, яка завдана повним руйнуванням житлового будинку з надвірними будівлями становить 2\~828\~600 грн. Крім того, в будинку під час обстрілу знаходилося належне позивачу майно, яке було повністю знищено, також і знищені всі документи на вказане майно, які містили відомості щодо часу його придбання та ціни, а відтак позивач самостійно здійснив оцінку вартості майна, таким чином: телевізор Самсунг 42 дюйми - 1 шт. придбаний в 2017 році за 11\~000 грн; пральна машина Самсунг 1 шт. придбана в 2018 році за 7\~000 грн.; холодильник Самсунг 1 шт. придбаний 2019 році за 23\~000 грн.; спальний гарнітур "Бьянко" 1 шт. придбаний в 2011 році за 25\~500 грн.; кухонний гарнітур "Престіж" 1 шт. придбаний в 2013 році за 38\~000 грн.; морозильна камера Самсунг 1 шт. придбана в 2012 році за 12\~000 грн.; мікрохвильова піч Самсунг 1 шт. придбана в 2020 році за 5\~000 грн.; варочна поверхня Самсунг 1 шт. придбана в 2015 році за 7\~000 грн.; духова шафа Самсунг 1 шт. придбаний в 2015 році за 9\~000 грн.; різний посуд (тарілки 40 шт., чашки 15 шт., гарнітури 2 шт., вази 3 шт., склянні банки 70 шт.) загальною вартістю 6\~000 грн.; кухонні меблі (диван, стіл дубовий, 6 крісел) зроблені на замовлення, придбані в 2019 році за 23\~000 грн.; котел двухконтурний Hi-Therm\~Matrix\~24 кВт 1 шт. придбаний 2018 році за 31\~000 грн.; ванна чавунна 1 шт. придбана в 2000 році за 3\~000 грн.; гарнітур меблевий "Оксана" (для зали) 1 шт. придбаний в 2000 році за 4\~500 грн.; диван кутовий придбаний в 2000 році за 4\~000 грн.; електром`ясорубка Зелімер, придбана в 2017 році за 3\~500 грн., загальна вартість майна за оцінкою позивача становить 262\~000 грн. Крім того, позивач також втратив увесь свій одяг, взуття, фотографії, книги, вартість яких ним оцінено в 50\~000 грн. Окрім матеріальних збитків позивачу спричинено також і моральну , яка полягає в душевних стражданнях, які позивач зазнав і продовжує зазнавати внаслідок втрати єдиного будинку, речей домашнього вжитку, тощо. Позивач зазначає, що втратив впевненість в майбутньому, оскільки є непрацездатною особою (пенсіонером) і вже немає можливості придбати собі новий будинок та облаштувати його всім необхідним. Враховуючи викладене, позивач через свого представника звернувся до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області від 07 грудня 2022 провадження по справі відкрито, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 15 березня 2023 закрито підготовче провадження та справа призначена до розгляду по суті. 04 квітня 2023 року належним чином повідомлені учасники справи в судове засідання не прибули Представник позивача [PERSON] адвокат Браславська О.А. до канцелярії суду надала заяву відповідно до якої просила здійснювати розгляд справи за відсутності позивача та за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала в повному обсязі, не заперечувала проти ухвалення по справі заочного рішення. Представник відповідача держави Російська\~ФедераціяВідповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, рекомендованими листами, направленими на адресу Посольства Російської Федерації в Україні та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причин своєї неявки суду не повідомляли, відзив на позов не надавали, будь-яких інших заяв чи клопотань з процесуальних питань, в тому числі й щодо відкладення розгляду справи до суду також не надходило. Згідно зі статті\~280\~Цивільного\~процесуального кодексу\~України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, на підставі частини 4 статті 223, статті 280\~Цивільного процесуального\~кодексу України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення. Оскільки розгляд справи проводиться без участі сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що відповідає положенням частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України Дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що\~позивач [PERSON] , є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 103, 1 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). Внаслідок збройної агресії Російської Федерації та обстрілів із використанням невстановленого типу авіаційних пускових пристроїв невстановленого виду озброєння снарядами невстановленого калібру с. Донець Чугуївського району Харківської області російськими окупаційними військами, домоволодіння позивача було знищено, проживання у ньому неможливе. Факти повного руйнування (знищення) 08.03.2022 житлового будинку [ADDRESS] та неможливості проживання у ньому позивача підтверджується Актом № 34 обстеження будівель та споруд пошкоджених під час проведення бойових дій на території Харківської області, спричиненої збройною агресією російської федерації від 25.05.2023, складеного комісією, що утворена відповідно до розпорядження голови Слобожанської селищної\~ради Чугуївського\~району Харківської\~області 24.05.2022\~№ 56 "Про утворення робочої групи з питань виконання невідкладних робіт щодо ліквідації наслідків збройної агресії Російської федерації, пов`язаних із пошкодженням будівель та споруд на території Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області". Причина руйнування: пошкодження від уламків снаряду, вибухова хвиля (а.с. 9) Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження: 22022220000000078, підтверджується внесення 09.03.2022 відомостей про початок досудового розслідування за фактом обстрілу підрозділами збройних сил російської федерації с. Донець Чугуївського району Харківської області внаслідок чого зруйнований житловий будинок [ADDRESS] , поранений [PERSON] , [INFO] , загинули [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , кримінальне правопорушення кваліфіковане за частиною 2 статті 438 Кримінального кодексу України (а.с. 12). Згідно Звіту про визначення розміру збитків, що призвели до завдання майнової шкоди складеного сертифікованим суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем [PERSON] , 18.11.2022 на підставі договору про проведення незалежної оцінки від 28.05.2022, розмір збитків що призвели до завдання майнової шкоди [PERSON] , власнику житлового будинку літ. "А-1" з надвірними будівлями та спорудами: мансарда літ. "М", ганок літ. "а,а1", сарай літ. "Б", погріб літ. "№1, 3", ворота літ. "№2", загальною площею 103,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , внаслідок військової агресії Російської Федерації становить: 2\~037\~200 (два мільйони тридцять сім тисяч двісті) грн. 00 к. (а.с. 14-26). Відповідно до частини 1 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина 4 статті 41 Конституції України). Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованих Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статті 3, 8, 12, 28 Загальної декларації прав людини 1948 року гарантують кожній людині право на життя, свободу і особисту недоторканність, ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом, вільне пересування і вибір місця проживання у межах кожної держави, соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність його житла. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 року № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Згідно положень статей 4, 5 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За приписами статті 263 Цивільного процесуального кодексу України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Відповідно до приписів пункту 3 частини 1 статті 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" (Підстави визначення підсудності справ судам України), - суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України. Згідно з частиною 1 статті 49 Закону України "Про міжнародне приватне право", - права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Частиною 1 статті 48 Закону України "Про міжнародне приватне право" визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія. Положеннями частини 1 статті 15, пунктів 8, 9 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. При цьому спосіб захисту цивільних прав та інтересів може полягати, зокрема, у відшкодуванні збитків та інших способах відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно \~до положень\~частин 1-3\~статті 22\~Цивільного кодексу\~України,\~-\~особа,\~якій завдано\~збитків у\~результаті порушення\~її цивільного\~права,\~має право\~на їх\~відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 Цивільного кодексу України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Враховуючи положення частини четвертої статті 22 Цивільного кодексу України, стягнення збитків є формою відшкодування майнової шкоди. При цьому стаття 1166 Цивільного кодексу України визначає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Частиною 3 статті 386 Цивільного кодексу України визначено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до частини 2 статті 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Згідно із частиною 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. На підставі частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. 24.02.2022 року Російська Федерація здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні". Вказаний факт є загальновідомим, а відтак зазначена обставина не підлягає доказуванню згідно з частиною 3 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України. Збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України (стаття 1 Закону України "Про оборону України"). Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року (як початкова подія) та як її продовження військове вторгнення Російської Федерації до України 24 лютого 2022 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14.12.1974. На підставі ст. 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Відповідно до статті 48 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I від 8 червня 1977 року), для забезпечення поваги й захисту цивільного населення та цивільних об`єктів сторони, що перебувають у конфлікті, повинні завжди розрізняти цивільне населення й комбатантів, а також цивільні й воєнні об`єкти та відповідно спрямовувати свої дії тільки проти воєнних об`єктів. Зокрема, статті 51 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року передбачає, що цивільне населення користуються загальним захистом від небезпек, що виникають у зв`язку з воєнними операціями. Крім того на підставі статті 57 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року при проведенні воєнних операцій повинна постійно виявлятися турбота про те, щоб оберігати цивільне населення, цивільних осіб і цивільні об`єкти. Суд звертає увагу на те, що військова агресія та окупація російською федерацією територій України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів та норм міжнародного права. Така військова агресія супроводжується злочинами геноциду проти народу України, а також іншими військовими злочинами збройних сил та вищого керівництва російської федерації. Так, відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія російської федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України. Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію Росії проти України, вимагає від російської федерації припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них. Факти знищення знищення житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що належить позивачу та неможливості проживання у ньому останнього підтверджується належними та допустимими доказами наданими позивачем та його представником та дослідженими судом в ході розгляду справи. Приймаючи до уваги приписи статті 1166 Цивільного кодексу України, якою визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частини 6 статті 5 ЗУ "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. Таким чином, Російська Федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме Російська Федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. При цьому, Російська Федерація не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні збитки майну позивача. До таких висновків також дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2022 у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, (пункт 49). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.05.2022 № 760/17232/20-ц (61-15925 св 21) зазначено наступне: Визначаючи, чи поширюється на Російську Федерацію судовий імунітет у справі, яка переглядається, Верховний Суд врахував таке: предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту). Діями з боку Російської Федерації було порушено гарантоване статтею 41 Конституції України право власності [PERSON] . Тобто, безпосереднім суб`єктом внаслідок дій якого позивачу завдано шкоди, є Російська Федерація Сам факт збройної агресії РФ проти України є причиною виникнення ситуації за якої [PERSON] поніс істотні збитки та змушений відстоювати своє порушене відповідачем права в судовому порядку. Приймаючи рішення за розглядом цієї справи судом враховано, що РФ, здійснивши збройну агресію відносно України, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, пункт 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, РФ вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. При цьому, оскільки вчинення Російською Федерацією з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, Російська Федерація заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства Російської Федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. Російська Федерація, вчинивши повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування. Аналогічну позицію\~щодо непоширення\~на Російську\~Федерацію судового\~імунітету при\~розгляді справ\~щодо відшкодування\~шкоди,\~завданої збройною\~агресією Російської\~Федерації проти\~України,\~викладено в\~постанові Верховного\~Суд від\~14\~квітня 2022\~року у\~справі №\~308/9708/19\~(провадження\~№ 61-18782\~св 21),\~а також\~постанові Великої\~Палати Верховного\~Суду від\~12\~травня 2022\~року у\~справі №\~635/6172/17,\~провадження №\~14-167\~цс 20,\~що згідно\~приписів частини\~ 4\~статті 263\~Цивільного процесуального\~кодексу України\~має бути\~враховано при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги в частині завданих матеріальних збитків, окрім збитків завданих знищенням житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами розташованого за адресою: [ADDRESS] , також включає і збитки завдані пошкодження меблів, побутової техніки, посуду, одягу, взуття, фотографій та книжок, які за твердженням позивача перебували в будинку на час його знищення надаючи опис вказаних предметів та речей самостійно здійснюючи їх вартісну оцінку. Разом з тим, до опису та оцінки вартості майна, що знаходилось в будинку на час його знищення (меблів, побутової техніки, посуду, одягу, взуття, фотографій та книжок), зробленої позивачем особисто суд ставиться критично з огляду на те, що будь яких доказів на підтвердження факту існування такого майна з відповідною його вартістю в будинку та знищення останнього до суду надано не було та в матеріалах справи таких не міститься. Так, позивачем не доведено та документально не підтверджено розмір шкоди в частині збитків завданих знищенням меблів, побутової техніки, посуду, одягу, взуття, фотографій та книжок, а таку розраховано лише на підставі припущень, чим не виконано вимоги статті 12 Цивільного процесуального кодексу України відповідно до якої, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи викладене, з огляду на те, що позивачу завдано матеріальної шкоди за обставин встановлених у справі, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача збитків завданих знищенням нерухомого майна (житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами) на суму 2\~037\~200 грн., що еквівалентно 52\~572 Євро за офіційним курсом НБУ станом на час звернення позивача з позовом до суду (05.12.2022), таким чином частково задовольнивши вимоги позивача в цій частині. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. За загальним правилом моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частини 3-5\~ статті 23 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог "Правила суду - компенсація шкоди", які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, підпункт 15 пункту 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення. Порушивши основоположні права і свободи позивача, Російська Федерація завдала йому тяжких моральних страждань. З огляду на особливий цинізм, з яким Російською Федерацією порушуються основоположні права й свободи людини в Україні, позивач відчуває душевні страждання, що не дають йому можливості проживати повноцінним життям та життям, яким він проживав до збройної агресії Російської Федерації проти України. Внаслідок вказаних обставин, позивач зазнав безперервний, невгамовний душевний біль та страждання, втратив душевний спокій, постійно відчуває невпевненість і незахищеність. Крім того, знищення єдиного житла особи завжди сприймається будь-якою людиною як значна душевна травма. Така ситуація розірвала усі звичні зв`язки позивача. На переконання суду, позивачу завдано моральної шкоди за обставин встановлених у цій справі. З огляду на зазначене, суд приходить висновку, що позивачем доведено обставини на які він посилався як на підставу позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди завданої втратою єдиного житла в наслідок збройної агресії відповідача. Враховуючи наведені позивачем обґрунтування душевних страждань, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, виходячи з принципів верховенства права та справедливості судового рішення, суд вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у вигляді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені російською федерацією відносно нього. З огляду на наведене, суд вважає обґрунтованим зазначений позивачем розмір компенсації за заподіяну йому моральну шкоду у розмірі\~ 30\~000 Євро, що еквівалентно 1\~162\~500 грн. за офіційним курсом НБУ станом на час звернення позивача з позовом до суду (05.12.2022). Відповідно до пункту 22 частини 1\~статті 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Враховуючи,\~що позивач\~звільнений від\~сплати судового\~збору на\~підставі п.\~22\~ч.\~1\~ст.\~5\~Закону України\~"Про\~судовий збір"\~та відповідно\~до положень\~ частини\~1\~статті 141\~Цивільного процесуального\~кодексу України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог.\~Оскільки позовні\~вимоги задоволені\~частково,\~суд вважає\~за необхідне\~стягнути з\~відповідача \~в дохід\~держави України\~судовий збірпропорційно до задоволеної частини позовних вимог (91,12%), що становить 11\~303 грн 44 к. Щодо вимог позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до статті 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений статтею 141 Цивільного процесуального кодексу України, у відповідності до частин 1, 2 якої, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При поданні позову представником позивача в позовній заяві було зазначено, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат становить, зокрема: витрати на правову допомогу 12\~000 грн. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Разом з тим, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2\~статті 137\~Цивільного процесуального кодексу України). Аналогічна правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 11.11.2020 у справі 673/1123/15-ц, постанові від 02.09.2020 у справі 329/766/18 та постанові від 16.06.2021 у справі № 640/4126/21. Разом з тим, представником позивача, окрім як Ордеру на надання правничої (правової) допомоги, серії АХ № 1109063 від 23.11.2023 та копії Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 1235, не надано суду договору про надання правової допомоги укладеного між [PERSON] та адвокатом Браславською О.А. та детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, в тому числі витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги, необхідних для надання правничої допомоги, подання яких є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Неподання стороною розрахунку детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги, позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного суду від 23 листопада 2020 року( справа № 638/7748/18, провадження № 61-13573св19). Частиною 8 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.\~У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Разом з тим, на виконання вказаних вимог а ні позивачем, а ній його представником відповідних доказів та процесуальних заяв щодо обсягу витрат на правничу допомогу подано не було. За час перебування справи в провадженні суд представником позивача адвокатом Браславською О.А. до суду подавалися заяви що певних процесуальних питань (26.12.2022 а.с 35, 19.01.2023 а.с. 40-41, 20.02.2023 а.с 46-47), однак в жодній із цих заяв не міститься посилань на те, що стороною позивача до суду будуть подані докази щодо понесених витрат на правову допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача в частині стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, в сумі 12 000 грн. 00 к. Відповідно до другого речення частини 5 статті 268 Цивільного процесуального кодексу України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: partial