Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-03 00:00:00

[PERSON] 17.05.2021 звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з [PERSON] компенсацію за невикористані щорічні відпустки за 2019 та 2020 роки в розмірі 7 582 грн. 08 коп., а також невиплачену заробітну плату за червень, липень та вересень 2020 року в розмірі 14 446 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 06.01.2018 між нею та ФОП [PERSON] укладено безстроковий трудовий договір, відповідно до умов якого вона виконувала обов`язки продавця-консультанта непродовольчих товарів. Із займаної посади її звільнено 10.03.2021 на підставі п.2 ст.41 КЗпП України. Відповідно до п.6 трудового договору вона мала право на щорічну оплачувану відпустку тривалістю 24 календарних дні, однак протягом 2019-2021 років щорічні відпустки їй не надавалися. Разом з тим, з листа управління Держпраці у Кіровоградській області, яке за її зверненням проводило перевірку діяльності ФОП [PERSON] , їй стало відомо, що згідно з наказами відповідача вона начебто перебувала у таких відпустках з 08.07.2019, з 07.11.2020 та з 08.01.2021. Проте, у вказаних відпустках вона не була, а знаходилася на робочому місці, заяв про надання відпусток не подавала, з наказами не ознайомлювалася. При цьому, при звільненні їй нарахована та виплачена компенсація лише за 4 дні невикористаної відпустки за 2021 рік. Таким чином, при звільненні їй не виплачена компенсація за невикористані 48 днів щорічних відпусток за 2019 та 2020 роки. Крім того, з вказаного вище листа управління Держпраці у Кіровоградській області їй також стало відомо, що відповідачем були видані накази про надання їй відпусток без збереження заробітної плати у червні, липні та вересні 2020 року, однак протягом 2020 року заяви про такі відпустки нею не подавалися, з наказами про їх надання не ознайомлювалася, у відпустках не перебувала, виконуючи свої обов`язки згідно з трудовим договором, проте заробітну плату за вказаний період вона не отримувала. При цьому, управлінням Держпраці у Кіровоградській області у листі також зазначено, що відповідачем її заяви про надання відпусток під час проведення перевірки не надані. Таким чином, заробітна плата за червень, липень та вересень 2020 року їй не виплачена за відсутності законних на те підстав. Відповідачем подано відзив на позов, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, обгрунтовуючи тим, що позивачка дійсно з 06.01.2018 перебувала з ним у трудових відносинах, однак 10.03.2021 була звільнена на підставі п.2 ст.41 КЗпП України у зв`язку з виявленою нестачею ввірених їй товарно-матеріальних цінностей. За даним фактом ним подано заяву до поліції, де 06.03.2021 розпочато кримінальне провадження №12021121020000101, а також подано до суду позовну заяву про стягнення з [PERSON] завданої шкоди, тому дану позовну заяву він розцінює як намагання позивачки зменшити суму завданих збитків. Весь період дії трудового договору з позивачкою він сумлінно виконував свої обов`язки роботодавця щодо створення безпечних умов роботи, обліку робочого часу та оплаті праці, надання вихідних та відпусток. Після звільнення позивачки за її заявою діяльність ФОП [PERSON] була перевірена управлінням Держпраці у Кіровоградській області, за результатами проведення якої стосовно нього складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.41 КУпАП, який переданий на розгляд Олександрійського міськрайонного суду. В ході перевірки було встановлено, що ним надавалися працівникам щорічні відпустки, черговість яких кожен рік визначена графіком, затвердженим підприємцем, однак підписи працівників про ознайомлення з цими графіками відсутні, чим порушено вимоги ч.4 ст.79 КЗпП України. Також встановлено, що позивачці надавалися щорічні відпустки терміном 24 календарних дні згідно з графіками з 08.07.2019, з 07.11.2020 та з 08.01.2021, однак працівник з наказами про їх надання не ознайомлена, чим порушено ч.5 ст.79 КЗпП України, а також для перевірки не були надані заяви працівника про надання щорічних відпусток. Вказує, що зазначені обставини ні в цій справі, ні окремими заявами позивачкою не оскаржуються, що свідчить про визнання нею фактів надання щорічних відпусток у 2019 та 2020 роках, жодних доказів того, що у щорічних відпустках вона не перебувала, позивачкою не надано. Що стосується відпусток без збереження заробітної плати, то їх надання в період карантину у червні, липні та вересні 2020 року було узгоджене з позивачкою, заяви вона писала власноручно та особисто подала роботодавцеві, і саме на підставі цих заяв видані відповідні накази, примусового відправлення працівника у названі відпустки не було. Зазначені обставини знайшли своє відображення в акті перевірки. Доказом того, що відпустки без збереження заробітної плати позивачці надавалися за її бажанням, є відсутність скарг з цього приводу. Також зазначає, що питання збереження заяв позивачки як на надання щорічних основних відпусток, так і на надання відпусток без збереження заробітної плати, які неможливо було надати під час перевірки управлінням Держпраці, є предметом призначеної ним службової перевірки. Представником позивача подано відповідь на відзив, у якому відхилив доводи, наведені відповідачем у відзиві, мотивуючи обставинами, викладеними у позові. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні. Заслухавши в судовому засіданні представників сторін, дослідивши матеріали цієї справи та справи про адміністративне правопорушення №3/398/846/21 (ЄУН 398/2310/21), з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що згідно з наказом №3 від 05.01.2018, виданим ФОП [PERSON] , позивачка з 06.01.2018 прийнята на роботу на посаду продавця-консультанта товарів (а.с.31 справи №3/398/846/21). Між позивачкою та ФОП [PERSON] 06.01.2018 укладено безстроковий трудовий договір, згідно з умовами якого позивачка зобов`язана виконувати обов`язки продавця-консультанта непродовольчих товарів з оплатою праці у розмірі 1 900 грн. на місяць (розмір заробітної плати визначається за згодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати). Час виконання робіт встановлюється згідно з графіком, не більше 40 годин на тиждень, вихідні дні - два дні на тиждень згідно з графіком. Тривалість щорічної оплачуваної відпустки становить 24 календарних дні (а.с.9). Відповідно до наказу №5 від 10.03.2021, виданого ФОП [PERSON] , позивачка звільнена з роботи з 10.03.2021 на підставі п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України у зв`язку з винними діями працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку роботодавця) (а.с.32 справи №3/398/846/21). Як вбачається з листа управління Держпраці у Кіровоградській області №К/270-02/16-03 від 06.04.2021, надісланого на ім`я позивачки (а.с.13), та наявних у справі про адміністративне правопорушення №3/398/846/21 (ЄУН 398/2310/21) акту №КР3553/225/АВ від 02.04.2021, протоколу про адміністративне правопорушення №КР3553/225/АВ/П/ПТ від 02.04.2021 (а.с.2-7), управлінням Держпраці у Кіровоградській області за зверненням позивачки, в період з 01.04.2021 до 02.04.2021, проведено перевірку дотримання ФОП [PERSON] вимог законодавства про працю. Перевіркою встановлено, що у ФОП [PERSON] працівникам надаються щорічні відпустки, черговість яких кожен рік визначена графіком, затвердженим підприємцем, однак підписи працівників про ознайомлення з цими графіками відсутні, чим порушено вимоги ч.4 ст.79 КЗпП України. Крім того встановлено, що продавцю-консультанту [PERSON] згідно з графіком надавалися щорічні відпустки, а саме: згідно з наказом №3 від 03.07.2019 з 08.07.2019 на 24 календарних дні, згідно з наказом №15 від 03.11.2020 з 07.11.2020 на 24 календарних дні, згідно з наказом №3 від 04.01.2021 з 08.01.2021 на 24 календарних дні. Проте, з зазначеними наказами [PERSON] не була ознайомлена, чим порушено вимоги ч.5 ст.79 КЗпП України та ст.10 Закону України «Про відпустки». Також встановлено, що ФОП [PERSON] відповідно до наказів №4/5 від 01.06.2020, №4/6 від 25.06.2020, №5/1 від 01.07.2020 та №10 від 01.09.2020 [PERSON] надавалися відпустки без збереження заробітної плати в період карантину. Однак, заяви про надання таких відпусток для перевірки підприємцем надані не були, що є порушенням вимог ч.3 ст.84 КЗпП України щодо надання таких відпусток за бажанням працівника. За наслідками розгляду протоколу про адміністративне правопорушення №КР3553/225/АВ/П/ПТ від 02.04.2021, складеного стосовно ФОП [PERSON] за ч.1 ст.41 КУпАП, постановою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16.06.2021 провадження у справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення (а.с.65-67 справи №3/398/846/21). Звертаючись з даним позовом, позивачка заперечувала факти надання їй як щорічних відпусток за 2019 та 2020 роки, так і відпусток без збереження заробітної плати за червень, липень та вересень 2020 року, зазначивши, що повний розрахунок з нею у день звільнення не проведений. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч.1, 2 ст.12 ЦПК України). Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку людина вільно обирає або на яку вільно погоджується. Для цього держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Відповідно до ч.2 ст.2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно зі ст.21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 07.08.2019 у справі №522/4807/15-ц, за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці та заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Конституційний Суд України в рішенні від 29.01.2008 №2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене. У ст.47 КЗпП України роз`яснено, що роботодавець зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Заборгованістю з виплати заробітної плати є сума не виплаченої своєчасно заробітної плати всім категоріям працівників (штатні працівники, зовнішні сумісники, звільнені працівники тощо). Сума такої заборгованості включає всі нарахування в грошовій і натуральні формі, строк виплати яких минув до кінця місяця, у якому вони мали бути виплачені, за винятком обов`язкових утримань. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для стягнення невиплаченої заробітної плати за червень, липень та вересень 2020 року, суд зважає на наступне. Відповідно до вимог ст.26 Закону України «Про відпустки», ч.2 ст.84 КЗпП України за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік. Проте, під час карантинних заходів у зв`язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17.03.2020 №530-IX внесені зміни до ст.84 КЗпП та ст.26 Закону «Про відпустки», якими передбачено, що у разі встановлення Кабінетом Міністрів України карантину відповідно до Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» термін перебування у відпустці без збереження заробітної плати на період карантину не включається у загальний термін. Відповідно, працівник за згодою з роботодавцем, може отримати відпустку без збереження заробітної плати на весь час дії карантину. При цьому, якщо період карантину буде продовжено, то така відпустка може бути продовжена та надаватися на такий період, на який буде запроваджено режим карантину. Кабінет Міністрів України постановою від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (п.1), відповідно до ст.29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020, постановив установити з 12.03.2020 до 22.05.2020 на всій території України карантин. Дію карантину, встановленого цією Постановою, продовжено на всій території України згідно з Постановами Кабінету Міністрів України №392 від 20.05.2020, №500 від 17.06.2020, №641 від 22.07.2020, №760 від 26.08.2020. Для реалізації права на відпустку без збереження заробітної плати, гарантованого ст.26 Закону України «Про відпустки» та ч.2 ст.84 КЗпП України, працівнику необхідно підтвердити обставини надання такої відпустки, оформити своє волевиявлення у відповідній письмовій заяві та повідомити про свій намір роботодавця. У випадку дотримання наведеного порядку працівник вважається таким, що реалізував гарантоване державою право на отримання відпустки без збереження заробітної плати. Кадрове оформлення (видача відповідного наказу роботодавця) поданої заяви про відпустку не є юридичним фактом, з яким пов`язується виникнення у працівника права на відпустку за ст.26 Закону України «Про відпустки», ч.2 ст.84 КЗпП України. Як зазначено у листі Міністерства соціальної політики України від 19.09.2013 №416/13/116-13 «Про надання роз`яснень» відпустка без збереження заробітної плати за згодою сторін (ст.26 Закону) надаються лише за бажанням працівника, а не з ініціативи роботодавця. Отже, право на отримання відпустки без збереження заробітної плати в період встановлення на всій території України карантину вважається реалізованим з моменту надання працівником відповідної заяви роботодавцеві. Звертаючись з даною вимогою, позивачка вказує, що відповідачем були видані накази про надання їй відпусток без збереження заробітної плати у червні, липні та вересні 2020 року, однак заяви про надання таких відпусток нею не подавалися, з наказами про їх надання не ознайомлювалася, у відпустках не перебувала, виконуючи свої обов`язки згідно з трудовим договором, проте заробітну плату за вказаний період вона не отримувала. Вказана обставина також прослідковується з індивідуальних відомостей про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України форми ОК-7, з яких вбачається, що у червні, липні та вересні 2020 року нарахування заробітної плати позивачці та сум єдиного внеску відповідачем не здійснювалося. Заперечуючи проти позовних вимог в цій частині, відповідач посилався на те, що надання позивачці відпусток без збереження заробітної плати в період карантину було з нею узгоджене, заяви вона писала власноручно та особисто подала роботодавцеві, і саме на підставі цих заяв видані відповідні накази. Заяви позивачки про надання таких відпусток не збереглися, що було предметом службової перевірки. На підтвердження перебування у червні, липні та вересні 2020 року позивачки у відпустках без збереження заробітної плати на підставі ч.3 ст.26 Закону України «Про відпустки» та постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відповідачем надані: - наказ №4/5 від 01.06.2020 про надання позивачці відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін на період оголошення карантину на 22 календарних дні з 01.06.2020 до 22.06.2020 (а.с.58); - наказ №4/6 від 23.06.2020 про надання позивачці відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін на період оголошення карантину на 8 календарних днів з 23.06.2020 до 30.06.2020 (а.с.13 справи №3/398/846/21); - наказ №5/1 від 01.07.2020 про надання позивачці відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін на період оголошення карантину на 31 календарний день з 01.07.2020 до 31.07.2020 (а.с.59); - наказ №10 від 01.09.2020 про надання позивачці відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін на період оголошення карантину з 01.09.2020 до 30.09.2020 (а.с.60). Як вбачається з вказаних наказів, підставою для кожного їх видання стали заяви позивачки. Разом з тим, такі заяви відповідачем суду не надані. Відповідач вказує, що заяви позивачки про надання відпусток без збереження заробітної плати втрачені, у зв`язку з чим роботодавцем проведена службова перевірка, матеріали якої знаходяться у справі про адміністративне правопорушення №3/398/846/21 (ЄУН 398/2310/21) (а.с.52-58). Разом з цим, до результатів вказаної службової перевірки суд ставиться критично та до уваги не приймає, оскільки вони не містять доказів на підтвердження обставин втрати зазначених вище заяв, з огляду на наступне. Так, відповідачем 05.04.2021 видано наказ №6, згідно з яким призначено службову перевірку на предмет встановлення місця знаходження заяв найманих працівників про надання відпусток без збереження заробітної плати у 2020 році, проведення якої доручено працівнику [PERSON] . Відповідно до висновку службової перевірки, складеного [PERSON] 05.05.2021, в ході її проведення з`ясовано, що на підставі заяв працівників магазинів міста Знам`янка [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у зв`язку з пандемією COVID-19 у 2020 році надавалися відпустки без збереження заробітної плати. Всі заяви були передані в офіс м.Олександрія, але у зв`язку з ремонтними роботами в офісі м.Олександрія всі документи були відвезені на склад. Після закінчення ремонту частина документів була втрачена, в тому числі і заяви всіх працівників. Встановити особу, винну у втраті заяв працівників [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в ході перевірки та місце знаходження цих заяв, не представилося можливим. Суд відзначає, що у разі, коли втрата документа виявляється працівниками організації, негайно має бути складене відповідне письмове повідомлення, в якому зазначаються обставини, за яких була виявлена відсутність оригіналу документа чи документів. Після отримання такого повідомлення керівник створює відповідну комісію з метою проведення внутрішнього розслідування на підприємстві, ціллю якого є виявлення причин такої втрати. За результатами завершення такого розслідування складається акт (висновок), в якому обов`язково зазначаються: інформація щодо втрачених документів (назва, кількість аркушів, ймовірні причини втрати); дата втрати документів або дата встановлення цього факту; обставини, за яких документи були втрачені; якщо є документи, які підтверджують події, що відбулися, слід додати копії таких документів; дії, які мають бути вчинені для відновлення втрачених оригіналів (наприклад, отримання дублікатів документів тощо). Разом з цим, на підставі яких саме доказів [PERSON] дійшла висновку про втрату документів, встановити не вбачається можливим. Висновок службової перевірки базується лише на письмових поясненнях [PERSON] та вище згаданих працівників, за винятком позивачки, які є повністю ідентичними. При цьому, пояснення працівників стосуються лише факту написання ними та позивачкою у червні, липні та вересні 2020 року заяв про надання відпусток без збереження заробітної плати. Тобто, висновок службової перевірки фактично зводиться до встановлення факту написання працівниками таких заяв у 2020 році, а не за фактом їх втрати, зокрема і заяв позивачки, на підставі яких видавалися накази про надання їй відпусток без збереження заробітної плати у спірні місяці. Незважаючи на те, що втрата заяв працівників відбулася в м.Олександрія, проведення службової перевірки за даним фактом доручено [PERSON] , яка згідно з наявними в матеріалах справи документами, як у 2020 році, так і на час проведення перевірки була працівником магазину м.Знам`янка. Крім того, під час проведення службової перевірки відбиралися лише пояснення працівників магазину м.Знам`янка. Жодних доказів на підтвердження обставин, за яких документи були втрачені, та які підтверджують події, що відбулися, в матеріалах перевірки відсутні. Таким чином, судом встановлено, що відповідачем не надано доказів того, що позивачка у червні, липні, вересні 2020 року зверталася із заявами про надання відпусток без збереження заробітної плати, а тому доводи останнього, що позивачка перебувала у таких відпустках відповідно до виданих ним наказів, є недоведеними. З індивідуальних відомостей про застраховану особу форми ОК-7 вбачається, що у червні, липні та вересні 2020 року нарахування заробітної плати позивачці відповідачем не здійснювалося. З наданого позивачкою розрахунку вбачається, що сума невиплаченої заробітної плати за вказані місяці становить 14 446 грн., що розраховано з урахуванням підвищення окладу тарифної сітки протягом часу роботи. З таким розрахунком суд погоджується, оскільки дані, що у ньому містяться, відповідають матеріалам справи та представником відповідача в судовому засіданні не спростовані. З огляду на викладене та враховуючи, що позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем і в день звільнення їй не були виплачені належні від підприємства суми, розрахунок, проведений позивачкою, згідно з яким сума невиплаченої заробітної плати становить 14 446 грн., є вірним, тому суд дійшов висновку, що вона підлягає стягненню з відповідача в межах заявлених позивачкою позовних вимог. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для стягнення компенсації при звільненні за невикористані дні щорічних відпусток за 2019 та 2020 роки, суд зважає на наступне. Звертаючись з даною вимогою, позивачка вказує, що протягом перебування в трудових відносинах з відповідачем у щорічних відпустках у 2019 та 2020 роках не знаходилася, і лише після звільнення дізналася, що відповідач обліковував її перебування у відпустках в той час, коли вона фактично працювала, а тому відповідач повинен виплатити їй компенсацію за невикористані 48 днів відпустки при звільненні. Заперечуючи проти позовних вимог в цій частині, відповідач посилався на те, що обставини, викладені у акті перевірки управління Держпраці у Кіровоградській області щодо наявності наказів про надання відпусток, позивачкою ні в даній справі, ні окремими заявами не оскаржуються, що свідчить про визнання нею фактів надання щорічних відпусток у 2019 та 2020 роках. Заяви позивачки про надання таких відпусток не збереглися, що є предметом службової перевірки. Так, згідно зі ст.2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Відповідно до ст.5 Закону України «Про відпустки» тривалість відпусток визначається цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами України і незалежно від режимів та графіків роботи розраховується в календарних днях. Згідно з ч.1 ст.6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Порядок та умови надання щорічних відпусток регулюються ст.79 КЗпП України та ст.10 Закону України «Про відпустки». Згідно з нормами зазначених статей надання відпустки є обов`язком роботодавця. Щорічні основна та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи надаються працівникам після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві, в установі, організації. У разі надання зазначених відпусток до закінчення шестимісячного терміну безперервної роботи їх тривалість визначається пропорційно до відпрацьованого часу, крім визначених законом випадків, коли ці відпустки за бажанням працівника надаються повної тривалості. Щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року. Відповідно до положень ст.80 КЗпП України щорічна відпустка за ініціативою роботодавця, як виняток, може бути перенесена на інший період тільки за письмовою згодою працівника та за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) у разі, коли надання щорічної відпустки в раніше обумовлений період може несприятливо відбитися на нормальному ході роботи підприємства, установи, організації, та за умови, що частина відпустки тривалістю не менше 24 календарних днів буде використана в поточному робочому році. Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності-достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. При вирішенні трудових спорів тягар доведення правомірності вчинення роботодавцем дій або бездіяльності відносно працівника (позивача), якщо такі дії або бездіяльність мають бути вчинені ним відповідно до закону, покладається повною мірою на роботодавця. На підтвердження перебування позивачки у 2019 та 2020 роках у щорічних відпустках відповідачем надані: графік відпусток працівників на 2019 рік (а.с.31) та наказ про його затвердження №1 від 01.01.2019 (а.с.32), наказ №3 від 03.07.2019 про надання позивачці з 08.07.2019 щорічної тарифної відпустки на 24 календарних дні (а.с.33), розрахунок відпускних за 2019 рік (а.с.34), розрахунково-платіжна відомість №7 за липень 2019 року (а.с.35), табель виходу працівників на роботу в липні 2019 року (а.с.36), графік відпусток працівників на 2020 рік (а.с.39) та наказ (п.2) про його затвердження №1 від 02.01.2020 (а.с.40), наказ №15 від 03.11.2020 про надання позивачці з 07.11.2020 щорічної тарифної відпустки на 24 календарних дні (а.с.41), розрахунок відпускних за 2020 рік (а.с.42), розрахунково-платіжна відомість №11 за листопад 2020 року (а.с.43), табель виходу працівників на роботу в листопаді 2020 року (а.с.44). Разом з тим, надані відповідачем докази не надають змогу встановити, що позивачка у вказані періоди дійсно перебувала у щорічних відпустках. При цьому, саме на відповідача покладається обов`язок надання доказів щодо використання/невикористання позивачкою відпустки, оскільки у його розпорядженні, як роботодавця мають знаходитися відповідні документи. Так, відповідно до вимог ч.4 ст.79 КЗпП України та ч.10 ст.10 Закону України «Про відпустки» черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Оскільки форма графіка надання відпусток законодавчо не встановлена, він складається у довільній формі. У графіку надання відпусток, як правило, зазначається місяць початку відпустки і місяць її закінчення чи конкретна дата початку відпустки. Згідно з графіками відпусток працівників на 2019, 2020 роки та наказами про їх затвердження позивачка мала перебувати у щорічних відпустках у липні 2019 року та листопаді 2020 року. Відомості про ознайомлення позивачки з графіками та наказами про їх затвердження відсутні. Проте, зазначені вище норми Закону не вимагають обов`язкової письмової форми доведення їх до відома працівників. Разом з тим, згідно з ч.5 ст.79 КЗпП України та ч.11 ст.10 Закону України «Про відпустки» конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Відповідачем видані накази №№ 3, 15 від 03.07.2019 та 03.11.2020 про надання позивачці з 08.07.2019 та з 07.11.2020 щорічних тарифних відпусток на 24 календарних дні кожна, проте в порушення вказаних вище норм Закону вони видані пізніше ніж за два тижні до встановленого терміну і до відома позивачки не доведені, про що свідчить відсутність її підпису у таких наказах. Суд звертає увагу, що відповідно до ч.5 ст.79 КЗпП України та ч.11 ст.10 Закону України «Про відпустки» саме на відповідача покладено обов`язок письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Вказаних вимог відповідачем дотримано не було. Судом також враховується, що у графіках конкретний період перебування позивачки у відпустках не визначений, встановлено лише місяць вибуття. Тому, з урахуванням того, що позивачка має право на 24 календарних дні відпустки, конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, обов`язково мав бути узгоджений між працівником і роботодавцем. Аналіз наведених вище положень КЗпП України та Закону України «Про відпустки» свідчить про те, що конкретний період надання відпустки узгоджується між працівником та роботодавцем з урахуванням інтересів кожної сторони правовідносин. Вказане погодження знаходить своє вираження у графіку відпусток. Конкретні дні відпустки узгоджуються сторонами шляхом звернення працівника із заявою про надання відпустки та видання відповідного наказу роботодавцем. Крім того, статтею 110 КЗпП України передбачено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. Аналогічна норма міститься в ст.30 Закону України «Про оплату праці», яка доповнена зобов`язанням власника або уповноваженого ним органу забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Разом з тим, у розрахунково-платіжних відомостях №№ 7, 11 за липень 2019 року та листопад 2020 року про отримання грошових коштів за вказані періоди, в яких зазначені, зокрема, види нарахувань та складові заробітної плати, підпис позивачки відсутній, що ставить під сумнів проведення оплати часу її відпусток. Крім того, підставою для видання зазначених наказів є заяви позивачки. Разом з тим, такі заяви відповідачем суду не надані. Стороною відповідача зазначено, що заяви позивачки про надання щорічних відпусток втрачені, у зв`язку з чим роботодавцем проведена службова перевірка, матеріали якої знаходяться у справі про адміністративне правопорушення №3/398/846/21 (ЄУН 398/2310/21) (а.с.52-58). Проте, суд, під час з`ясування обставин перебування позивачки у щорічних відпустках, зазначені матеріали до уваги не приймає, оскільки встановлено, що службова перевірка була проведена роботодавцем на предмет встановлення місця знаходження заяв працівників про надання відпусток без збереження заробітної плати у 2020 році, а не за фактом втрати заяв, зокрема позивачки, про надання щорічних відпусток у 2019 та 2020 роках. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем не спростовані доводи позивачки щодо не перебування її у відпустках в період трудових відносин з відповідачем, оскільки заяви про надання щорічних відпусток у 2019 та 2020 роках, які стали підставою для видання зазначених вище наказів, позивачкою не подавалися, з наказами вона не ознайомлювалася, про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком термін письмово не повідомлялася, що дає підстави вважати, що у щорічних відпустках у 2019 та 2020 роках позивачка не перебувала, а тому має право на отримання компенсації за всі невикористані нею дні щорічної відпустки. Відповідно до ст.ст.74-84 КЗпП України громадянам, які працюють за трудовим договором надаються щорічні відпустки, а у разі звільнення їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки. Згідно зі ст.24 Закону України «Про відпустки» при звільненні працівник має право отримати компенсацію за невикористану відпустку при звільненні. Як вже встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивачка 06.01.2018 на підставі наказу №3 від 05.01.2018 та відповідно до укладеного 06.01.2018 трудового договору, була прийнята на роботу до ФОП [PERSON] на посаду продавця-консультанта товарів. На підставі п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України позивачка звільнена з роботи з 10.03.2021 Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, передбачені ст.116 цього Кодексу. Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. З позивачкою проведений розрахунок, проте відповідачем не включено до розрахунку суми компенсації за невикористані позивачкою щорічні відпустки, а саме: за період з 08.07.2019 до 31.07.2019 - 24 дні; за період з 07.11.2020 до 30.11.2020 - 24 дні. Отже, за вищевказані роки позивачка має 48 днів невикористаної щорічної відпустки, і ці дні мають бути компенсовані відповідачем. Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати. Пунктом 2 розділу ІІ вказаного Порядку визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Згідно п.3 розділу ІІІ даного Порядку при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору. Пунктом 7 розділу 4 Порядку визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. З наданого позивачкою розрахунку, який відповідачем не оспорений, вбачається, що сума компенсації невикористаних відпусток становить 7 582 грн. 08 коп. (51 337 грн. 51 коп. (заробітна за весь період розрахунку з березня 2020 року до лютого 2021)/325 = 157 грн. 96 коп.; 157 грн. 96 коп. * 48 днів (кількість днів відпустки, які має компенсувати відповідач). З таким розрахунком суд погоджується, оскільки він відповідає даним, зазначеним у розрахунку відповідача при звільненні, відомостям про застраховану особу - позивачки форми ОК-7, а також приймаючи до уваги, що представником відповідача в судовому засіданні зазначений розрахунок не спростований. До вказаного розрахунку також входить заробітна плата позивачки за червень, липень та вересень 2020 року, факт невиплати якої та розмір встановлено судом вище. Оскільки при звільненні позивачці не виплачено грошову компенсацію за невикористані відпустки, вона підлягає стягненню з відповідача в межах заявлених позивачкою позовних вимог в розмірі 7 582 грн. 08 коп. згідно зі ст.83 КЗпП України та ст.24 Закону України «Про відпустки». З огляду на викладене та враховуючи, що в день звільнення позивачці не були виплачені належні їй від підприємства суми, тому суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі та з відповідача на користь позивачки підлягає до стягнення компенсація за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 7 582 грн. 08 коп. та невиплачена заробітна плата в розмірі 14 446 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України та враховуючи, що позивачка звільнена від сплати судового збору за подання цього позову до суду, тому з відповідача на користь держави підлягає до стягнення судовий збір в сумі 908 грн.

Outcome: approved