Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-11 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд визнати об`єкт незавершеного будівництва (житловий будинок) за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, м. Пустомити об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на 3/4 частки об`єкта незавершеного будівництва (житлового будинку) за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, м. Пустомити; у разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва визнати право за [PERSON] на 3/4 частки будівельних матеріалів, обладнання і конструктивних елементів незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, м. Пустомити; визнати за [PERSON] право власності на 3/4 частки земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 4623610100:01:010:0191, що знаходиться за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, м. Пустомити; присудити одному із колишнього подружжя [PERSON] грошову компенсацію замість його частки у праві спільної часткової власності на незавершене будівництво (житловий будинок) або на будівельні матеріали і конструктивні елементи житлового будинку за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, м. Пустомити, а також замість його частки у праві спільної часткової власності на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 4623610100:01:010:0191, що знаходиться за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, м. Пустомити. 19.03.2021 року провадження у справі відкрито. 19.03.2021 року вжито заходи забезпечення позову. 06.08.2021 року призначено у справі судову будівельно-технічну та оціночно-земельну експертизи та зупинено провадження на їх проведення. 21.03.2022 року провадження у справі поновлено. 04.07.2022 року справу призначено до судового розгляду. 29.03.2023 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя в частині позовних вимог про присудження одному із колишнього подружжя [PERSON] грошову компенсацію замість його частки у праві спільної часткової власності на незавершене будівництво (житловий будинок) або на будівельні матеріали і конструктивні елементи житлового будинку за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, м. Пустомити, а також замість його частки у праві спільної часткової власності на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 4623610100:01:010:0191, що знаходиться за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, м. Пустомити, та про визнання за [PERSON] права власності на 3/4 частки об`єкта незавершеного будівництва (житлового будинку) за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, м. Пустомити, - залишено без розгляду. Так позивач просить суд визнати об`єкт незавершеного будівництва (житловий будинок) за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, м. Пустомити об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] ; у разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва визнати право за [PERSON] на 3/4 частки будівельних матеріалів, обладнання і конструктивних елементів незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, м. Пустомити; визнати за [PERSON] право власності на 3/4 частки земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 4623610100:01:010:0191, що знаходиться за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, м. Пустомити. В обґрунтування позову покликається на те, що [INFO] між сторонами, у якому в них народився син [PERSON] . Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 24.01.2017 року у справі № 450/2370/16-ц (провадження № 2/450/321/17) шлюб між сторонами розірвано (копія рішення додається). За час перебування у шлюбі сторонами за спільні кошти подружжя та часткового за його особисті кошти, які були подаровані матір`ю, [PERSON] , здійснено будівництво житлового будинку, який на даний час є об`єктом незавершеного будівництва, оскільки вказаний будинок не введено його в експлуатацію та не зареєстровано. Однак, нещодавно у позивача з відповідачкою склались особисті неприязні стосунки, які не рідко призводять до виникнення конфліктних ситуацій. Протягом останнього часу [PERSON] чинить позивачу безпідставні перешкоди у користуванні спільним майном. Пропозиція вирішити спір без звернення до суду не була прийнята відповідачкою. Остання відмовилася добровільно за взаємною згодою поділити спільне майно колишнього подружжя. Враховуючи те, що спірний житловий будинок в експлуатацію не введений та відповідно не зареєстрований у передбаченому законом порядку, а тому його слід вважати об`єктом незавершеного будівництва та здійснити поділ зазначеного об`єкта спільної сумісної власності сторін. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказаний жилий будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,1 га, кадастровий номер 4623610100:01:010:0191, що знаходиться за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, м. Пустомити. Зазначена земельна ділянка під час шлюбу зареєстрована на праві власності за відповідачкою [PERSON] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 242569789 від 01.02.2021 року. Враховуючи вищевикладене, слід здійснити також поділ земельної ділянки 0,1 га, кадастровий номер 4623610100:01:010:0191, що знаходиться за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, м. Пустомити. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав наведених в позовній. Просить суд позов задоволити. В судовому засіданні представник відповідача позов заперечив, оскільки позивачем не надано суду доказів відступлення від рівності часток у спільному майні подружжя, вважає що позивачем не доведено обґрунтованість своїх позовних вимог, а також пропущено строк позовної давності, оскільки шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 24.01.2017 року, на підставі чого просить в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення учасників справи на їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми СК України. Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Такі ж положення містить й норма статті 368 ЦК України. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об?єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Визначаючи правовий статус спірного майна, як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Встановлено рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 24.01.2017 року у справі № 450/2370/16-ц (провадження № 2/450/321/17), яке має преюдиціальне значення, між що [PERSON] та [PERSON] 28.07.2012 року зареєстровано шлюб, в якому у сторін народився син, [PERSON] . Згаданим рішенням шлюб між сторонами розірвано. Вказані обставини також визнані сторонами. З інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 09.03.2021 року вбачається, що [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка з кадастровим номером 4623610100:01:010:0191, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: Львівська область, Пустомиітвський район, м. Пустомити, право власності на яку зареєстровано 29.10.2013 року. Так, судом встановлено, що перебуваючи у шлюбі [PERSON] набула у власність земельну ділянку з кадастровим номером 4623610100:01:010:0191, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, м. Пустомити, право власності на яку зареєстровано 29.10.2013 року, однак підстави набуття права власності на вказану земельну ділянку відповідачкою судом із наданих суду доказів встановити не можливо, що разом з тим унеможливлює встановлення правового режиму такої власності та можливість віднесення вказаного майна до спільної сумісної власності подружжя чи особистої власності відповідача - [PERSON] . Відповідно до висновку експерта № 007/22 за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-земельної експертиз від 11.03.2022 року, час будівництва об`єкту дослідження - незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, м. Пустомити є після 2010 року, а саме ~ 2014, 2015 роки.; ступінь будівельної готовності незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, м. Пустомити становить 51%; ринкова вартість незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, м. Пустомити становить 1 029 000 грн. (Один мільйон двадцять дев`ять тисяч грн.) у зв`язку із ступенем готовності незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою: [ADDRESS] %, його розподіл не є можливим; ринкова вартість земельної ділянки з кадастровим №4623610100:01:010:0191, що знаходиться за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, м. Пустомити заокруглено становить 318 000 грн. Встановлено, що на земельній ділянці з кадастровим номером №4623610100:01:010:0191, що знаходиться за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, м. Пустомити знаходиться незавершений будівництвом житловий будинок, ступінь готовності якого 51%. Звертаючись до суду із позовом позивач зазначає, що спірний об`єкт незавершеного будівництва будувався виключно за його власні кошти (офіційний дохід), що є спільно сумісною власністю подружжя, а також за його особисті кошти, що були подаровані матір`ю позивача [PERSON] у розмірі 8020 доларів США, оскільки мати не розглядала позивача з відповідачкою як сім`ю. Відтак, на думку позивача, спірний будинок будувався фактично за кошти подаровані позивачу його матір`ю, яка у період будівництва спірного об`єкта перебувала за кордоном та отримувала високий дохід. Окрім того, позивач зазначає, що брав постійну участь у будівництві вказаного будинку, оскільки працював офіційно, водночас відповідачка [PERSON] у період перебування з ним у шлюбі не працювала та не отримувала доходу у вказаний період. Надані суду копії квитанцій про перекази коштів на ім`я [PERSON] за період з червня 2014 року по грудень 2015 року суд оцінює критично, оскільки такі подані без офіційного перекладу, з останніх не можливо встановити призначення вказаних платежів, а зокрема використання таких коштів під час здійснення будівництва [PERSON] спірного незавершеного будівництвом житлового будинку. Окрім того матеріали справи не містять відомостей, зокрема про родинні зв`язки між платником та отримувачем коштів. Будь-яких доказів придбання будівельних матеріалів, оплати робіт чи послуг, позивачем у справі за особисті кошти за період встановленого будівництва спірного незавершеного будівництва суду не представлено. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Відмовляючи в задоволенні позову суд виходить із тощо, що способи та порядок поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначаються статтею 71 СК України і що сутність такого поділу полягає у тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі. Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки в разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Разом з тим, позивач у позовних вимогах просить відступити від рівності часток та визнати за ним право власності на 3/4 частини будівельних матеріалів, обладнання і конструктивних елементів незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, м. Пустомити; та 3/4 частки земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 4623610100:01:010:0191, що знаходиться за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, м. Пустомити. Суд може відступити від засади рівності часток і зменшити частку одного з подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (ч. 2 ст. 70 СК). Суд може збільшити частку в праві на майно того з подружжя, з яким проживають неповнолітні або повнолітні непрацездатні діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ч. 3 ст. 70 СК). Таким чином, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності підстав у суду до відступлення від рівності часток у спільному майні подружжя, як це просить позивач. Разом з тим, в ході судового розгляду справи стороною позивача не було ініційовано клопотань про витребування доказів, які б ствердили обставини, яким позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Покликання позивач на те, що будівництво спірного житлового будинку, який будівництвом не завершений, було здійснено за подаровані позивачу його матір`ю кошти, належними та допустимими доказами у справі суду не доведено. За вказаних обставин, суд не вбачає підстав для відступлення від рівності часток подружжя при поділі будинку, оскільки вказані позивачем для цього підстави, відсутні. Окрім того, відмовляючи в задоволенні позову суд враховує, що у разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Право на справедливий суд та доступ до правосуддя визначено також у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50). Відповідно до ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Виходячи з засад диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Окрім того, згідно положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Що стосується клопотання представника відповідача, щодо спливу строку позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом, суд приходить до наступного висновку. Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України). Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Крім того, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Наведена правова позиція відображена в Постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №445/25/16. Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовна вимога про визнання об`єкта незавершеного будівництва об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ такого майна у визначених позивачем частках між співвласниками, вказаним вище нормам закону не відповідає, в судовому засіданні, ні позивачем, ні його представником не ініційоване забезпечення засобів доказування, які б містили дані, на підставі яких суд встановлює наявність обставин (фактів), що обґрунтовують їх вимоги, враховуючи, таким чином, відсутність підстав для відступлення від рівності часток подружжя у праві власності, в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Outcome: dismissed