Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-05 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до АТ «Київській завод «Радар» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди та просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 42251,45 грн. заборгованості по заробітній платі, суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 81905,94 грн. та моральну шкоду в розмірі 90000 грн. Свої вимоги обґрунтовує наступним. 31 травня 2021 року згідно наказу № 45-к від 31.05.2021 року я, позивач, була звільнений за власним бажанням з посади «Маляр РБВ`з підприємства Акціонерне Товариство «Київський завод «Радар». На час мого звільнення у підприємства Акціонерне Товариство «Київський завод «Радар» існувала заборгованість по виплаті заробітної плати станом на 08.11.2022 - складає 45251,45 грн. Однак, в день звільнення 31.05.2021 р., відповідач письмово не повідомив мене про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч.1 ст. 116 КЗпП України. З вини відповідача Акціонерне Товариство «Київський завод «Радар» -я не отримала свою заробітну плату. Таким чином, починаючи з наступного дня після звільнення (1 червня 2021 року) працівнику починає нараховуватися середній місячний заробіток і відбувається це аж до моменту повної виплати належних позивачу коштів. Від так, сума середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні становить: 81905,94 грн. Крім цього, внаслідок протиправних дій Відповідача Позивачці завдано моральної шкоди. Позивачка повинна була докладати додаткових зусиль для організації свого життя та родини. Зважаючи економічний стан країни, знецінення національної валюти, це було досить важко. Позивачка внаслідок незаконних дій Відповідача зазнала душевні страждання, наслідком яких стало погіршення фізичного та духовного стану. Позивач оцінює нанесену їй моральну шкоду в розмірі 90000 грн. по 5000 грн. за кожен місяць затримки виплати заробітної плати, а саме за період з червня 2021 року по грудень 2022 року, 18 місяців затримки виплати заробітної плати. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м Києва від 16.12.2022 року відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні 31.01.2023 року судом долучено до матеріалів справи відзив на позовну заяву. 08.02.2023 року до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, яка долучена до матеріалів справи. 13.02.2023 року до суду надійшли доповнення до відзиву на позовну заяву, які долучені до матеріалів справи. 17.02.2023 року до суду надійшла відповідь на доповнення до відзиву на позовну заяву, яка долучена до матеріалів справи. Ухвалою суду від 03.04.2023 року судом відмовлено в задоволенні клопотання про витребування доказів. В судове засіданні позивач не з`явилась, подала до суду заяву, в якій просить суд слухати справу у її відсутності. В судовому засіданні представник відповідача позов визнала частково, а саме в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 45251,45 грн. щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, то дані суми не підлягають стягненню оскільки відсутні вина відповідача, позивач відмовлялася надати реквізити щоб здійснити виплати позивачеві. Також заперечує щодо стягнення моральної шкоди. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступного. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, позивач працювала маляром в ремонтно-будівельному відділі АТ «Київській завод «Радар» з 01.06.2016 року, що підтверджується копією трудової книжки. Наказом № 45-к від 31.05.2021 року [PERSON] звільнено за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України. Згідно довідки від 08.11.2022 року заборгованість по заробітній платі [PERSON] становить 45251,45 грн. В день звільнення, тобто 31.05.2021 року та в подальшому відповідач не провів розрахунки із позивачем при звільнені. За приписами ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Положеннями ст. ст. 1, 2, 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.1949 №95, ратифікованої Україною 04.08.1961, визначено, що відповідно до мети цієї Конвенції термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити, на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано. Ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватись заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» та ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ч.1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. За ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. За змістом ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц). Конституційний Суд України в рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини). Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої статті 94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Заперечуючи проти стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, відповідач посилався, зокрема, на відсутність його вини в затримці розрахунку та зазначав про наявність обставин , оскільки починаючи з листопада 2022 року відповідач намагався провести повний розрахунок, проте рахунок, реквізити якого були відомі роботодавцю, були закриті працівником. Про інший рахунок відкритий на позивача, на якій можна було б здійснити перерахування коштів позивач не повідомив. Відповідач неодноразово звертався до позивача з проханням надати реквізити рахунку банківської установи для можливості проте повний розрахунок, проте позивач проігнорував. Крім цього, представник відповідача як на поважність причин невчасного розрахунку також послалася та ту обставина, що рахунки АТ «Київський завод «Радар» було заблоковано, що фактично унеможливило здійснення розрахунку з позивачем.. Перевіривши дані обставини слід зазначити наступне. При недотриманні роботодавцем вимог статті 116 КЗпП України, для роботодавця настають наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України. Роботодавець не несе відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України, у разі відсутності його вини. Відсутність своєї вини повинен довести роботодавець. До відзиву відповідачем додано копію листа адресованого позивачу від 25.01.2023 року, в якому АТ «Київський завод «Радар» просить [PERSON] повідомити номер рахунку, назву Банку, МОФ та РНОКПП. Даний лист позивач отримала 28.01.2023 року. Отже, вказаний лист направлений позивачу після спливу майже одного року і 7 місяців після звільнення та після відкриття провадження у даній справі. Інших доказів звернення відповідача до позивача суду не надано. Що стосується блокування рахунків відповідача, то до матеріалів справи подано лист Державного ощадного банку України з якого чітко вбачається, що блокування рахунків відповідача відбулося з 13.08.2021 року по 23.12.2022 року, а повний розрахунок з позивачем повинен був відбутися 31.05.2021 року. Посилання представником відповідача на вказані обставини суд не визнає поважними. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100. Згідно п. 8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Судом встановлено, що з 01.11.2020 року на АТ «Київський завод «Радар» було оголошено простій, що підтверджується доданими до матеріалів справи копіями наказів № 175а від 29.10.2020 року, № 206 від 15.12.2020 року, № 14 від 01.02.2021 року, № 35 від 24.02.2021 року, № 63 від 29.03.2021 року, № 77 від 26.04.2021 року, № 90 від 25.05.2021 року. Отже, за наказами простій було оголошено по 30.06.2021 року. З січня 2021 року на АТ «Київський завод «Радар» було запроваджено одноденний робочий день - понеділок, що підтверджується копіями наказів № 206 від 15.12.2020 року та наказом № 60 від 24.03.2021 року. Згідно довідки про середньомісячну заробітну плату, з урахуванням простою введеного на підприємстві та введення одноденного робочого дня, середньомісячна заробітна плата становить 1254, 60 грн. З урахуванням норм статті 117 КЗпП України з відповідача слід стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, розмір якого становить 7527 грн. (1254,60 х 6 міс.). Стосовно вимоги про стягнення моральної шкоди, суд зазначає таке. Статтею 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Обґрунтовуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивач зазначила, що внаслідок протиправних дій відповідача їй було завдано маральної шкоди, оскільки позивач повинна була докладати додаткових зусиль для організації свого життя та родини. Зважаючи на економічний стан країни, знецінення національної валюти, це було досить важко. Позивач зазнала душевних страждань, наслідком яких стало погіршення фізичного та духовного стану. Суд погоджується із доводами позивача про перенесені нею моральні переживання внаслідок нездійснення відповідачем виплати заборгованості по заробітній платі з червня 2021 року, а тому враховуючи характер та обсяг душевних страждань, яких зазнала позивач, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача у рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000 грн. Питання про розподіл судових витрат слід вирішити в порядку ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial