Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить позбавити відповідача, [PERSON] , батьківських прав щодо доньки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування вимог вказано, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо доньки, а саме - не приймає абсолютно ніякої участі у вихованні дитини, не цікавиться її життям, вихованням, не спілкується та не зустрічається з нею, не надає матеріальної допомоги, а також не сплачує аліментів на утримання доньки. Ухвалою від 26.09.2022 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 26). 04.04.2023 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, яким останній просив відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування відзиву відповідач зазначив, що після розірвання шлюбу між сторонами дійсно почав менше бачити доньку у зв`язку зі зміною позивачем та дитиною місця фактичного проживання та приховування позивачем від відповідача нової адреси проживання. При кожній нагоді відповідач приїздив до доньки для спілкування, забирав її до себе додому, де проживає зі своїми батьками, які теж обожнюють онуку. Крім цього зазначив, що любить свою доньку, бажає опікуватися нею, страждає від того, що під впливом позивача його донька не спілкується з ним. Відповідач не втрачає надії, що донька змінить своє ставлення до нього, відновивши добрі стосунки, оскільки їхній зв`язок як батька та доньки не втрачено. Заборгованість відповідача по сплаті аліментів на утримання доньки останній пояснює тим, що отримав травму грудного відділу хребта і близько шести місяців перебував у нерухомому стані, не маючи змоги працювати та, відповідно, заробляти кошти для сплати аліментів, а інших доходів крім заробітної плати він не мав. Внаслідок отриманих травм відповідачу встановлено 2 групу інвалідності загального захворювання, протипоказане фізичне навантаження, тривале перебування на ногах. У зв`язку з цим на даний час за станом здоров`я відповідач не має змоги працювати, перебуває на обліку як безробітний, отримує пенсію по інвалідності, з якої здійснюються відрахування на сплату аліментів. [PERSON] зазначив, що визначених законом підстав для позбавлення його батьківських прав щодо доньки [PERSON] у позовній заяві не наведено та належними доказами позивачем не доведено, а наявність бажання відповідача продовжувати спілкуватися з донькою, брати участь у її вихованні, свідчить про наявність підстав для відмови в задоволенні позову. Факт виховання дитини матір`ю на момент розгляду справи не свідчить безумовно про те, що відповідач не бажає брати участь у утриманні і вихованні дитини, тобто умисно та свідомо нехтує батьківськими обов`язками (а.с. 72-74). Відповіді на відзив позивачем не подано. В судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову та просила відмовити в його задоволенні повністю. Представник органу опіки та піклування Житомирської міської ради не заперечував проти задоволення позову. Свідок [PERSON] , яка є хрещеною матір`ю позивача, в судовому засіданні 14.12.2022 року пояснила, що відповідач не приймає ніякої участі у вихованні доньки, останній раз бачила відповідача п`яним чотири роки тому. З початком війни російської федерації проти України позивач з донькою виїхали за кордон, відповідач їх не проводжав, не цікавився ними, аліменти не сплачує, перешкод у вихованні доньки позивач відповідачу не чинить. Свідок [PERSON] , який проживає у цивільному шлюбі з позивачем, пояснив, що останні три роки проживає разом з позивачем у цивільному шлюбі, дитина [PERSON] проживає разом з ними, за весь час спільного проживання з позивачем відповідач не цікавився життям дитини, жодних дій, які свідчили б про намір брати участь у її вихованні, не приймав. Відповідач не давав дозвіл на виїзд дитини з метою відпочинку. Формально раз на пів року надсилає кошти в сумі 1000 грн. Вихованням за забезпеченням дитини займається позивач та сам свідок, у якого гарні стосунки з дитиною. Свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивача, пояснила, що з родиною [PERSON] знайома з 2016 року. Позивач після розірвання шлюбу з відповідачем самостійно займається вихованням дитини, батько ніколи не цікавився життям доньки та на неодноразові прохання позивача не надавав дозволу на виїзд за кордон. Перешкод у вихованні дитини позивач відповідачу не чинила. В судовому засіданні 22.03.2023 року дитина, [PERSON] , пояснила, що з батьком не спілкується, з останнім має погані стосунки, перестала з ним спілкуватися у листопаді 2022 року. Батько бив маму, донька намагалася відсторонити його від позивача. Батько на протязі всього часу не телефонував доньці, її навчанням не цікавиться, кошти на її утримання не надає, зателефонував лише перед судовим засіданням. Відповідач почав часто вживати алкогольні напої, що стало причиною звернення доньки до психолога, оскільки вона дуже боїться п`яних людей. [PERSON] відчуває до батька образу, огидність, злість та відсторонення, не має бажання налагодити стосунки з ним. Свідок [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] , повідомила, що відповідач дуже любив та любить доньку, постійно приїздив до неї, возив до школи, на гуртки. Згодом позивач заборонила відповідачу відвідувати доньку та телефонувати їй, змінила місце проживання, не повідомивши нової адреси. В родині ніколи не було сварок, бійок та скандалів. На перше прохання позивача надати дозвіл на виїзд дитини за кордон відповідач погодився та надав такий дозвіл, а вдруге не зміг цього зробити, оскільки був фізично неспроможний у зв`язку зі станом здоров`я. Батько надавав матеріальну допомогу дочці, купував речі, водив в кафе, гідропарк. В той час, коли працював - постійно сплачував аліменти на утримання доньки, коли захворів - кошти направлялися особисто нею на адресу сватів, оскільки ні відповідачу, ні його батькам, не було відомо про місце проживання позивача з дитиною. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 06.12.2018 року у справі №295/13803/18 розірвано шлюб між позивачем та відповідачем, який був зареєстрований 08.09.2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, актовий запис №1704 (а.с. 12). Встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 10). Дитина зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11). Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 11.04.2016 року по справі №295/3339/16-ц вирішено стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання доньки [PERSON] в розмірі 1/4 частини з усіх доходів, щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01.03.2016 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 13). Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 29.09.2021 року по справі №295/8136/21 змінено спосіб стягнення аліментів, встановлений рішенням цього ж суду від 11.04.2016 року, ухваливши стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання доньки [PERSON] в розмірі 2500, 00 грн, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до повноліття дитини (а.с. 14-15). На виконання згадуваних заочних рішень від 11.04.2016 року та від 29.09.2021 року Богунським районним судом видано відповідні виконавчі листи, які позивачем пред`явлено до примусового виконання. Станом на 22.07.2022 року борг по аліментам згідно виконавчого листа №295/3339/16-ц (виконавче провадження [NUMBER]) становить 56965, 48 грн, що підтверджується довідкою-розрахунком Богунського відділу ДВС у м. Житомирі №59798 від 22.07.2022 року (а.с. 16). Станом на 01.07.2022 року борг по аліментам згідно виконавчого листа №295/8136/21 (виконавче провадження [NUMBER]) становить 15161, 29 грн, що підтверджується довідкою-розрахунком Богунського відділу ДВС у м. Житомирі №53247 від 20.07.2022 року (а.с. 17). [PERSON] навчається у спеціалізованій загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №12 з поглибленим вивченням іноземних мов ім. С. Ковальчука м. Житомира. Згідно характеристики виконуючого обов`язки директора школи навчанням дитини займається мати, за період навчання у школі, батько контакту із школою не підтримував, із вчителями не спілкувався (а.с. 18-19). Відповідач з 06.10.2022 року є особою з інвалідністю другої групи, строк інвалідності встановлена до 01.11.2024 року, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК №072209, з висновків огляду вбачається, що [PERSON] протипоказані фізичні навантаження, тривале перебування на ногах у вертикальному положенні (а.с. 75) У зв`язку з отриманням інвалідності на даний час відповідача перебуває на обліку як безробітний в Житомирській філії Житомирського ОЦЗ з 24.01.2023 року, що підтверджується довідкою №243 від 13.03.2023 року (а.с. 81). Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 26.12.2022 року №1195 затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність (необхідність) позбавлення батьківських прав відповідача стосовно його неповнолітньої дочки [PERSON] (а.с. 68). Вислухавши учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У частині першій статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. ЄСПЛ у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). У рішенні від 16 липня 2015 року справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", заява № 39948/06). У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України" Суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України", заява № 31111/04, § 57, § 58). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). […] Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, свідчить про його інтерес до дитини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) вказано, що звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному и міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19). Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Позивач не зазначила, якими доказами підтверджується, що відповідач не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, яка проживає з позивачем. Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав має рекомендаційний характер та такий висновок має бути оцінений у сукупності з іншими доказам і сам по собі не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав. При цьому, висновок виконавчого комітету органу опіки та піклування Житомирської міської ради від 26.12.2022 року складений без участі відповідача, який заперечував про позбавлення його батьківських прав, відповідач не був присутній на комісії та не надав своїх заперечень, фактично не бувши вислуханим. Висновок не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, який не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Крім цього, при наданні такого висновку, орган опіки та піклування керувався лише показами свідків позивача, не зазначивши про покази матері відповідача [PERSON] , що свідчить про однобічність висновку. Органом опіки та піклування залишено поза увагою, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, та не врахував, що батько дитини заперечує проти позбавлення батьківських прав і має інтерес щодо участі у вихованні дитини, а та обставина, що дитина проживає окремо, не є безумовним свідченням небажання батька приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто не є свідомим, умисним нехтуванням батьком своїми обов`язками. Суд в оцінці обставин справи виходить з того, що на перше місце необхідно ставити якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, потрібними для постановлення рішення. ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення у справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України"). На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. З наведених підстав суд вважає помилковим висновок виконавчого комітету Житомирської міської ради як органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки такий висновок є формальним та не враховує необхідність першочергового забезпечення якнайкращих інтересів неповнолітньої [PERSON] . Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків (пункт 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав"). За таких обставин, встановивши відсутність доведеності винної поведінки відповідача, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про позбавлення [PERSON] батьківських прав, попередивши останнього про необхідність змінити ставлення до виховання доньки [PERSON] .

Outcome: dismissed