Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-05 00:00:00

Позивач [PERSON] , 07.02.2023 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та його поділ. Позовну заяву мотивовано тим, що у 02.02.2002 року зареєстрував шлюб із [PERSON] . У шлюбі в них народилося троє дітей. 08.08.2008 року він разом з дружиною за спільні кошти придбали житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] та всією сім`єю посилилися в ньому і проживали. Оскільки житлові умови потребували покращення вирішили поруч із придбаним будинком побудувати новий житловий будинок. Проте для отримання дозвільних документів на будівництво вимагалося наявність на праві власності земельної ділянки із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку. Земельна ділянка під придбаним житловим будинком була неприватизована і тоді вони вирішили дану земельну ділянку приватизувати. Вказаний житловий будинок 12.08.2009 року подарував дружині. Після укладення договору дарування дружина розпочала процедуру приватизації земельної ділянки. 30.12.2011 року на підставі рішення від 31.12.2010 року №02/17 2 сесії 6 скликання Боянчуцької сільської ради отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №831558 за яким набула у власність земельну ділянку площею 0,25 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою [ADDRESS] . Відразу вони за спільні кошти на вказаній земельній ділянці розпочали будівництво житлового будинку і у вересні 2019 року перейшли разом із сім`єю в будинок проживати. У січні 2021 року відповідачка виїхала за кордон де створила іншу сім`ю і проживає по даний час. Позивач вказує, що у 2022 році також виїхав за кордон. Рішенням Заставнівського районного суду від 14.04.2021 року за заявою [PERSON] шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу між ними залишилося питання щодо поділу спільного майна подружжя. Оскільки добровільно вони з відповідачкою даного питання не врегулювали він змушений був звернутися до суду із даним позовом. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, його представник [PERSON] подала до суду заяву з проханням розглянути справу у їх відсутності. Зазначила, що позовні вимоги підтримує, просила задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву про визнання позову та прохання розглянути справу у її відсутності. Суд, дослідивши письмові докази, надавши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та відповідач [PERSON] 02.02.2002 року зареєстрували шлюб, який 14.04.2021 року рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області між ними розірвано. (а.с.13). В шлюбі в сторін народилося троє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] . Наведене підтверджується довідкою Юрковецької сільської ради за №165 від 03.11.2022 року. (а.с.14). 08.08.2008 року [PERSON] , згідно Договору купівлі-продажу придбав житловий будинок з господарськми будівлями та спорудами, який розташований за адресою [ADDRESS] . Наведене вбачається із акту обстеження за №166 від 03.11.2022 року (а.с.15). 12.08.2009 року згідно Договору Дарування житлового будинку [PERSON] подарував житловий будинок за адресою [ADDRESS] своїй дружині [PERSON] (а.с.18,19). 30.12.2011 року на підставі рішення від 31.12.2010 року №02/17 2 сесії 6 скликання Боянчуцької сільської ради [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №831558 за яким набула у власність земельну ділянку площею 0,25 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою [ADDRESS] . У 2011 році сторони за спільні кошти на вказаній земельній ділянці розпочали будівництво житлового будинку. З 08.02.2017 року сторони зареєстровані в казаному господарстві, що стверджується довідкою Юрковецької сільської ради №165 від 03.11.2022 року (а.с.14). Право власності на новостворене (збудоване) майно зареєстроване за [PERSON] , як власником земельної ділянки, що стверджується Витягом з Державного реєстру речових прав (а.с.19). Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Стаття 321 ЦК України\~закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений\~статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 368 ЦК України\~встановлено, що спільна власність двох і більше осіб без визначення часток кожного з них у праві є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до\~статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. За\~статтею 69 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України). Статтею 70 СК України\~визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частини другої\~статті 372 ЦК України\~у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як роз`яснено в пунктах 23, 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Так, в процесі розгляду вказаної справи судом встановлено, що житловий будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, отже, відповідно до\~статті 70 СК України, є підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частку спірного житлового будинку. Як роз`яснено у п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб ( не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, враховуючи визнання позову відповідачем, суд вважає, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки збудований за спільні кошти сторін під час їх перебування у шлюбі. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити повністю. На підставі ст.ст.60,\~63,69\~70 СК України, \~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,\~13, 15, 16, 203, 321,\~368, 369, 372, 377 ЦК України, 120 ЗК України,

Outcome: approved