Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме кімнати № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на ті обставини, що їй відповідно до ордеру на право зайняття житлової площі в гуртожитку по [ADDRESS] було надано в користування кімнату [ADDRESS] . Факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, а також позивачка стверджує що позбавлена можливості оформити субсидію, бо сама особисто проживаю за місцем своєї реєстрації. Відповідач [PERSON] переїхав на постійне місце проживання до іншого населеного пункту ще в 2016, як одружився. Позивачці відомо, що він проживає зі своєю дружиною в селі Глібівка. В даний період переїзду відповідача, перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивачка, ні інші члени сім`ї [PERSON] не чинили. Факт відсутності за місцем реєстрації [PERSON] понад один рік підтверджують свідки. З листопада 2021 року, на постійній основі позивачка проживає зі своїм чоловіком за адресою своєї реєстрації: [ADDRESS] . Відповідач не проживає , не користується жилим приміщенням. Згідно акту обстеження житлових приміщень, в кімнаті гуртожитку проживала позивачка, [PERSON] зі своєю матір`ю [PERSON] , тільки вдвох, просили ЖЕК передивитись оплату за комунальні послуги, щоб рахували за дві особи, які зареєстровані та дійсно проживали на адресою: [ADDRESS] . А тому позивачка вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідач створює їй перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01.08.2022 року по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. Позивачка в судове засідання не з`явилася, звернувшись з заявою про розгляд справи у її відсутність, в якій позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач в судове засідання не з`явилася, звернувшись з заявою (вх. №11086 від 10.03.2023 р.) про розгляд справи у її відсутність, в якій заперечував щодо позовних вимог, просив відмовити. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Розглянувши матеріали справи, суд встановив, що відповідно до ордеру на житлову площу в гуртожитку за №173 від 15.09.2005 року виданого на підставі спільного рішення адміністрації профспілкового комітету і комітету комсомолу виконкому Соф.-Борщагівської сільської ради видано на громадянина [PERSON] , на право зайняття з сім`ї двох осіб жилої площі у гуртожитку [ADDRESS] , розміром 20,4 кв.м. Відповідно до акту обстеження житлових умов жителя(льки) села Софіївська Борщагівка встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , по наймачем кімнати №3 є позивач. [PERSON] проживає в гуртожитку разом з матір`ю [PERSON] . Загальна площа кімнати 24 м2. Спільна кухня, туалет, душ. В даній кімнаті прописано 3-є людей, а проживає 2-є. Відповідно до ст.\~47\~Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно частин 1 і 2 ст.71, ст.72\~ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.10 постанови №2\~від 12.04.1985\~року «Про\~деякі питання,\~що виникли\~в практиці\~застосування судами\~Житлового кодексу\~України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Отже, аналіз правових норм дає підстави зробити висновок про те, що під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Згідно із частинами п`ятою та шостою статті 9\~ЖК Української\~РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до частини першої статті 55\~Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до вимог статті 128\~ЖК Української\~РСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету. Стаття 129\~ЖК Української\~РСР передбачає, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. У пункті 10 Примірного положення (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. При цьому, у статті 59\~ЖК Української\~РСР визначено підстави і порядок визнання ордера на жиле приміщення недійсним, які слід застосовувати й до правовідносин щодо користування гуртожитками. Зазначеного правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 11 жовтня 2017 року у справі за № 6-2556цс16. Відповідно до пункту 1 розділу 2 Положення про гуртожитки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 квітня 2015 року № 84, вселення до гуртожитків проводиться власником гуртожитку або уповноваженою ним особою на підставі ордера, форма якого наведена у додатку до Положення, виданого відповідно до статті 129 ЖК Української РСР, з одночасним укладенням договору найму жилого приміщення в гуртожитку. Отже, ордер на жилу площу в гуртожитку може бути видано лише за спільним рішенням адміністрації та відповідного профспілкового комітету підприємства, установи, організації, і цей ордер є єдиною підставою для вселення в жиле приміщення. Таким чином, житлове законодавство України пов`язує виникнення права на користування жилим приміщенням в гуртожитках виключно з отриманням ордеру. Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначав, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі статті 71 ЖК України, предметом доказування є причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71\~ЖК УPCP), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Відповідно до вимог ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76,77 ЦПК України). Згідно вимог ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Разом з тим, належних, допустимих і достовірних доказів в розумінні ст. ст. 77-79 ЦПК України, які б містили інформацію щодо предмета доказування та свідчили б про не проживання відповідача у спірному житлі без поважних причин позивач не надав, в той час як відповідно до положень ст.81\~ЦПК України саме сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Наявний в матеріалах справи акт обстеження, містить відомості про те, що позивач [PERSON] за адресою спірного житла проживає разом з матір`ю, але не містить ніякої інформації щодо поважності чи неповажності причин не проживання відповідача. Також в акті не вказаний період не проживання відповідача і дата складання акту. В позовній заяві позивачка вказує що з 21 листопада 2021 року проживає в спірній квартирі з своїм чоловіком, про матір позивачки вказано лише в акті. Також, в акті вказано, що в кімнаті прописано три особи, що суперечить доказам які надані позивачем. Згідно зі ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів Інших переконливих доказів, які б підтверджували факт не проживання відповідача в житловому приміщенні саме без поважних причин та втрату її інтересу до проживання та права користування вказаним вище житлом, матеріали справи не містять. Позовні вимоги позивача фактично направлені на позбавлення відповідача права користування приміщенням, а тому можуть бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів у справі, які позивачем суду надані не були. Враховуючи вищевказане, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню через недоведеність заявлених позивачем вимог, оскільки останній належних, допустимих і достовірних доказів, які б свідчили про наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням не надав, крім того не підтвердив право вимоги та не надав жодного доказу про те, що останні у вказаній квартирі не проживає без поважних причин. Окрім того, згідно зі ст. 18 ЖК УРСР управління житловим фондом здійснюється виключно власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником. Статтями 12, 81\~ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Згідно з матеріалами цивільної справи, гуртожиток за адресою: [ADDRESS] , перебуває на балансі Комунального підприємства "Софія" Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області. Позивачами у справах за позовами про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у гуртожитку є власники гуртожитків та органи місцевого самоврядування. Відповідачами виступають мешканці гуртожитків. У зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що позивач є неналежним суб`єктом звернення до суду з позовом про втрату права користування жилим приміщенням. Таким чином, із врахуванням того, що позивач не наділений правом на звернення до суду з вимогою про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, тому суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed