Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-17 00:00:00

Позивачка звернулася до суд з позовом про стягнення грошових коштів належних працівнику при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Позивачем [PERSON] було подано до суду заяву про зміну предмета позову, яка прийнята судом. Позивачка обґрунтовує позовні вимоги тим, що з 01.06.2021 по 15.08.2022 вона працювала на посаді фахівця із державних закупівель відділу підготовки виробництва та економіки ТОВ «Енергетично-дорожнє будівництво». Наказом № 08-К/39 «Про припинення трудового договору» від 15.08.2022 її було звільнено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. В період з 01.04.2022 до дня звільнення 15.08.2022 відповідач припинив трудові відносини з позивачем, оскільки в Україні було запроваджено воєнний стан. Відповідач за період з 01.01.2022 по 31.03.2022 нарахував, але не виплатив позивачу заробітну плату та компенсацію за невикористані дня відпустки в розмірі 53239,47грн. Також позивач зазначає, що у разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, підприємство повинно сплатити своєму працівникові його середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, який повинен становити 117620,01грн за період з 01.04.2022 по 30.10.2022. Просить стягнути з ТОВ «Енергетично-дорожнє будівництво» середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 117620,01грн та судові витрати. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13.01.2023 відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Від Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергетично-дорожнє будівництво" 21.02.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначають, що позивач повинна була звернутись до суду в місячний строк з дня отримання копії наказу про звільнення. Вказують, що [PERSON] дійсно з 01.06.2021 по 15.08.2022 працювала на посаді фахівця із державних закупівель відділу підготовки виробництва та економіки ТОВ «Енергетично-дорожнє будівництво». У зв`язку зі збройною військовою агресією російської федерації проти України, на території України було оголошення про введення воєнного стану відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». З 01.03.2022 з урахуванням статті 113 КЗпП України відповідач, Наказом № 02-К/20 від 28.02.2022 оголосив простой, та встановлено всім працівникам заробітну плату в розмірі 2/3 посадового окладу, але не менше 6500грн. З позивачем [PERSON] ТОВ «Енергетично-дорожнє будівництво» з 31.03.2022, відповідно до Наказу № 03-К/23-1, було здійснено призупинення трудового договору із подальшим продовженням такого призупинення відповідно до Наказів №№ 04-К/23-3, № 05-К/23-1, № 05-К/27-4, « 07-К/32, № 07-К/38. Позивач 28.09.2020 подала до відділу кадрів заяву про звільнення за угодою сторін. Наказом № 08-К/39 від 15.08.2022 позивача було звільнено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Відповідачем на дату звільнення було нараховано позивачу заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 53239,47грн. Зазначають, що оскільки позивачку було звільнено саме з 15.08.2022 суд повинен визначити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а не з дати введення простою 01.04.2022. Також відповідач звертає увагу суду на те, що 15.02.2023 відповідач виплатив позивачеві [PERSON] нараховану заробітну плату в розмірі 42857,76грн (з відрахуванням податків та зборів), а до цього жодної вимоги про розрахунок до відповідача позивач не надавала. На підставі вищенаведеного просять відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Від позивача [PERSON] до суду 20.03.2023 надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої зазначено, що під час звільнення нею було написано заяву про звільнення за угодою сторін, а також вказана вимога сплатити заборгованість по сплаті заробітної плати, яка сформувалась станом на день звільнення. Також відповідач в наказі про звільнення № 08-К/39 від 15.08.2022 зобов`язав бухгалтерію підприємства провести остаточний розрахунок з [PERSON] . Отже посилання відповідача про відсутність вимоги про сплату боргу є безпідставним. Позивачка зазначає, що за захистом своїх трудових прав вона зверталась до правоохоронних органів, а також до відповідного управління Держпраці. Також позивач [PERSON] зазначає, що ТОВ «Енергетично-дорожнє будівництво» лише 15.02.2023, після відкриття провадження у справі, сплатили борг по заробітній платі в розмірі 42857,76грн. Просить стягнути з ТОВ «Енергетично-дорожнє будівництво» середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 117620,01грн, в частині стягнення боргу в розмірі 42857,76грн закрити провадження у зв`язку з відсутністю предмета спору. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. [PERSON] з 01.06.2021 по 15.08.2022 працювала на посаді фахівця із державних закупівель відділу підготовки виробництва та економіки ТОВ «Енергетично-дорожнє будівництво». У зв`язку зі збройною військовою агресією російської федерації проти України, на території України було оголошення про введення воєнного стану відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Наказом № 02-К/20 від 28.02.2022 ТОВ «Енергетично-дорожнє будівництво». оголосило простой з 01.03.2022 з урахуванням статті 113 КЗпП України, та встановлено всім працівникам заробітну плату в розмірі 2/3 посадового окладу, але не менше 6500грн. Наказом № 03-К/23-1 від 31.03.2022 ТОВ «Енергетично-дорожнє будівництво» з позивачем [PERSON] з 01.04.2022 по 30.04.2022, призупинили дію трудового договору із подальшим продовженням такого призупинення відповідно до Наказів №04-К/23-3, № 05-К/23-1, № 05-К/27-4, № 07-К/32, № 07-К/38. Наказом № 08-К/39 від 15.08.2022 позивача [PERSON] було звільнено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України та зобов`язано бухгалтерію провести остаточній розрахунок з [PERSON] та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період з 01.06.2021 по 15.08.2022. Відповідно до довідки про доходи № 02-02Д, виданої [PERSON] , за останні два календарних місяці, які передували звільненню позивача з роботи (лютий та березень 2022 року) позивачу нараховано 25333,74грн. Судом беззаперечно встановлено, що ТОВ «Енергетично-дорожнє будівництво» здійснило виплату нарахованої заробітної плати [PERSON] в сумі 42857,76грн, лише 15.02.2023. Відповідно до правової позиції, викладеній у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, в аспекті конституційного звернення положення ч. 1 ст. 233 КУпП у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Відповідно до п.1 глави XIX Прикінцеві положення КЗпП України, в якому визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» встановлено карантин. Постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 2022 р. № 928 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 р. № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236» строк дії встановленого карантину продовжено до 31 грудня 2022 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2022 р. № 1423 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 р. № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236» строк дії встановленого карантину продовжено до 30 квітня 2023 року. Відтак, визначений ч. 2 ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні та компенсацію за невиплачений дохід позивач не пропустила. А тому наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку. У зв`язку з тим, що при звільненні [PERSON] з 15.08.2022 ТОВ «Енергетично-дорожнє будівництво» розрахувався з позивачем із заборгованістю по заробітній платі лише 15.02.2023, позивач набула права вимагати від відповідача сплатити на її користь - середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з моменту звільнення по час такого фактичного розрахунку, тобто по 15.02.2023. Зокрема позивачка [PERSON] звернулась із заявою про закриття провадження по справі в частині стягнення боргу в розмірі 42857,76грн. Зі змісту заяви позивачки вбачається, що між сторонами відсутній предмет спору, так як всі спірні питання вирішені мирним шляхом, тому у позивачки в частині стягнення боргу по заробітній платі відсутні претензії до відповідача. Відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Аналізуючи зазначене, суд вважає можливим задовольнити заяву про закриття провадження по справі в частині стягнення боргу по заробітній платі в розмірі 42857,76грн. Вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з такого. Стаття 43 Конституції України регламентує, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. За змістом частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з статтею 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат. До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові й матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Стаття 94 КЗпП України визначає термін «заробітна плата» - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно із п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року (з подальшими змінами і доповненнями), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 76000,68грн = (25333,72 сума заробітної плати за два місяці, які передували звільненню поділити на 42 робочих дні за лютий та березень = 603,18грн - сума середньоденного заробітку, яку необхідно помножити на 126 робочих днів, що минули з дня звільнення позивача з роботи до моменту сплати відповідачем заборгованості по заробітній платі). Також суму середньоденного заробітку в розмірі 603,18грн визнали як позивач, в своїй позовній заяві, так і відповідач у своїй відповіді на відзив. Отже з аналізу статей 116 та 117 КЗпП України, вбачається, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені ст. 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Таким чином з наведених норм матеріального права можна дійти до висновку про те, що передбачений ч.1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Суд нагадує, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас, у таких правовідносинах працівник також має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає ч. 3 ст. 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. З огляду на те, що відповідач сплатив заборгованість по заробітній платі лише 15.02.2023, вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні підлягають частковому задоволенню в розмірі 76000,68грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд покладає на відповідача витрати по сплаті судового збору, в розмірі 1176,20грн.

Outcome: partial