Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-11 00:00:00

05 жовтня 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 7 жовтня 2013 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, за яким він позичив відповідачу грошові кошти у розмірі 35000 доларів США, які остання зобов`язалася повернути йому до 7 жовтня 2014 року. Отримання коштів підтверджується розпискою відповідача. Відповідач станом на 7 жовтня 2014 року кошти не повернула. Вважає, що у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання відповідач зобов`язана також сплатити 3% річних від простроченої суми, що становить 3098,22 доларів США. Тому сума заборгованості за договором позики становить 38098,22 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України на день подачі позову становить 997437,27 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 997437,27 грн. та судові витрати. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва [PERSON] від 23 жовтня 2017 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання (а.с. 13). Відповідачу був наданий строк для надання письмових заперечень на позов. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 29 січня 2018 року постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с. 21). Відповідачу був наданий строк для надання відзиву на позовну заяву і всіх письмових та електронних доказів, що підтверджують заперечення проти позову. В підготовчому засіданні сторони відсутні. Представник позивача направив до суду заяву, в якій просив розгляд справи у підготовчому засіданні проводити без його участі (а.с. 34). Відповідач про причини неявки суд не повідомив. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 16 липня 2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання (а.с. 37-38). 20 лютого 2019 року позивач направив до суду заяву, в якій зазначив, що відповідач після відкриття провадження у справі повернула йому частину отриманої позики у розмірі 347500 грн. (а.с. 58). Судові засідання неодноразово відкладалися. Розпорядженням керівника апарату Голосіївського районного суду м. Києва від 10 липня 2020 року за № 505 призначено повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку із звільненням із посади судді [PERSON] , відповідно до п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду. (а.с. 77-78). Відповідно до протоколу повторного розподілу справ автоматизованою системою документообігу в суді від 15 липня 2020 року, вказана цивільна справа розподілена судді Плахотнюк К.Г. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 7 вересня 2020 року постановлено ухвалу про прийняття справи до провадження, призначено судове засідання (а.с. 81). В судовому засіданні сторони відсутні. Представник позивача подав до суду клопотання, в якому позовні вимоги з урахуваннями часткової сплати відповідачем боргу підтримав, просить справу розглядати без його участі та без участі позивача. Відповідач та його представник про причини неявки суд не повідомили, відзиву на позов до суду не подали, з будь-якими клопотаннями до суду не зверталися. Суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, та ухвалити заочне рішення відповідно до правил ст. ст. 280-281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Судом встановлено, що 7 жовтня 2013 року відповідач отримала від позивача в борг 35000 доларів США, які зобов`язалася повернути в строк до 7 жовтня 2014 року, що підтверджується власноручно написаною розпискою відповідача (а.с. 4а). Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 Цивільного кодексу України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 Цивільного кодексу України викладені в постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. У розписці від 7 жовтня 2013 року [PERSON] підтверджує отримання від [PERSON] грошової суми позики в розмірі 35000 доларів США та зобов`язується їх повернути до 7 жовтня 2014 року. У вказаній розписці зазначено дату її складення, особу позикодавця та позичальника, суму позики, строк, на який вона надається, та обов`язок позичальника повернути кошти, отримані в борг, міститься підпис позичальника, а отже всі істотні умови договору позики. В порядку ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16 зазначила, що тлумачення абзацу першого частини першої статті 1046, абзацу першого частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. (ч.1 ст.1051 ЦК України) Згідно статей 598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Судом встановлено, що у встановлений строк відповідач грошові кошти позивачу не повернула, чим порушила взяті на себе зобов`язання за договором позики; в порядку ст.1051 ЦК України не заявляла вимог з приводу оспорювання договору позики, тому позивачем правомірно пред`явлено вимоги до відповідача про стягнення боргу за цим договором. Разом з тим, судом встановлено, що після відкриття провадження у справі відповідачем повернуто позивачу частину боргу за договором позики: в жовтні 2017 року - 8000 доларів США та 10 грудня 2017 року - 5000 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України становить 347500 грн. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (до ст. 81 ЦПК України) За нормами цивільного процесуального законодавства, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що правова природа договору та визначені в договорі істотні умови договору не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду відповідача, в той же час неможливість виконання грошового зобов`язання не звільняє від відповідальності боржника, а враховуючи, що предметом укладеного між сторонами договору є саме отримання грошових коштів з метою задоволення власних потреб відповідача, при цьому позивач належним чином виконав договірні зобов`язання в частині передачі грошових коштів, тобто кожна із сторін була вільною в укладенні договору та досягла бажаного при його укладені. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У постанові від 12 листопада 2020 року № 154/3443/18 Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначено, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Із матеріалів справи вбачається, що у позивача знаходиться оригінал розписки від 7 жовтня 2013 року, копію якої останній надав суду, у якій не зазначено про повернення отриманої позичальником [PERSON] суми позики, що підтверджує те, що боргове зобов`язання не виконане. Разом з тим, позивач у своїй заяві (а.с. 58) зазначає, що відповідач частково повернула борг в розмірі 8000 доларів США, проте жодних документів, що підтверджують факт повернення частини боргу не складено, а після повернення 5000 доларів США він надав відповідачу відповідну розписку. Відповідно до копії роздруківки з сайту Національного банку України (а.с. 8) курс гривні до долара США станом на 19 вересня 2017 року (дату звернення до суду з позовом) становить 2618,0679 грн. З огляду на викладене і враховуючи те, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, в повному обсязі не повернуті, суд погоджується з доводами позивача про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на його користь запозичених коштів, з урахуванням повернутої частини позики у розмірі 22000 доларів США, що еквівалентно 575974,94 грн. Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 Цивільного кодексу України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Оскільки стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Цивільного кодексу України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 8 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 02 вересня 2015 року у справі № 6-369цс15. За наведених обставин, судом встановлено, що відповідачем порушено умови договору позики, який оформлено у виді боргової розписки, в частині своєчасного повернення грошових коштів, на час звернення позивача до суду відповідач не виконала взяті на себе зобов`язання за договором позики, грошові кошти позивачу в повному обсязі не повернула, в порядку ст. 1051 ЦК України, відповідач не заявляла вимог з приводу оспорювання договору позики, тому позивачем правомірно заявлені вимоги про стягнення з відповідача суми основного боргу, з урахуванням трьох відсотків річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, як це передбачено ч.2 ст.625 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду остаточно визначила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, якщо основне зобов`язання боржником не виконано (постанова від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц). Позивачем в позовній заяві зазначено розрахунок 3% річних від простроченої суми (35000 доларів США), відповідно до якого сума відсотків за користування кредитом за період з 8 жовтня 2014 року по 31 грудня 2015 року (450 днів) становить 1294,52 долари США; за період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року (366 днів) становить 1050 долари США; за період з 1 січня 2017 року по 19 вересня 2017 року (262 дні) становить 753,70 долари США. Відповідач не надавши суду відзив, не спростувала вказаний розрахунок. Відповідно до ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, оформлений у формі боргової розписки, є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в розмірі 25098,22 доларів США, що еквівалентно 657088,44 грн.. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір в розмірі 8000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved