Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача в якому просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини [PERSON] , 2006 року народження, в розмірі 39000,00 грн; стягнути з відповідача на користь позивача суму додаткових витрат на утримання дитини - [PERSON] , 2006 року народження, а саме 1/2 частину понесених позивачем додаткових витрат, що становить 28598,00 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі із відповідачем, який рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 19.11.2013 було розірвано. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - доньку [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає із позивачем та перебуває на її утриманні. Після розірвання шлюбу між сторонами була досягнута усна домовленість щодо сплати відповідачем аліментів на утримання дитини. Відповідач дотримувався цієї домовленості до кінця 2019 року та періодично сплачував кошти на утримання доньки шляхом перерахування коштів на банківський рахунок суму, яка складає 3000,00 грн. Починаючи з січня 2020 року виплати з боку відповідача на утримання дитини припинились. Внаслідок ухилення відповідачем від виконання усної домовленості щодо сплати певної суми на утримання дитини, в період з січня 2020 року до січня 2021 року включно у відповідача утворилась заборгованість зі сплати аліментів в сумі 39000,00 грн. Протягом усього 2020 року позивач, а також її донька звертались до відповідача шляхом онлайн листування із проханням сплатити кошти на утримання дитини. 03.03.2021 Солом`янським районним судом м. Києва видано судовий наказ про стягнення з відповідача аліментів на утримання доньки [PERSON] , 2006 року народження, в розмірі 1/4 з усіх видів заробітку (доходу) батька, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 23.02.2021 і до досягнення дитиною повноліття. В заяві про видачу судового наказу позивач зазначала, що у відповідача наявна заборгованість по сплаті аліментів, свій обов`язок він не виконує тривалий час. Позивач вживала заходів для погашення заборгованості по сплаті аліментів на утримання доньки, але відповідач проігнорував її прохання. Також позивач у позові посилається на те, що нею були понесені додаткові витрати на утримання дитини, загальний розмір яких складає 57 196,00 грн. До таких витрат позивач відносить: оплата путівки в ДП УДЦ «Молода Гвардія», вартість якої становить 9916,00 грн; придбання медичних препаратів на лікування доньки на суму 26300,00 грн; оплата послуг з консультації дитячого офтальмолога на загальну суму 900,00 грн; оплата послуг ФОП [PERSON] з лікувального масажу, голковколювання, електроміостимуляції, мануальна корекція, загальна вартість курсу послуг становить 14000,00 грн; стоматологічні послуги на суму 6080,00 грн. Позивач просить стягнути на її користь 1/2 частину зазначених додаткових витрат, що становить 28 598,00 грн. На підставі зазначеного позивач просить про задоволення позову. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 17.08.2021 у справі відкрито спрощене позовне провадження. 18.08.2022 від представника позивача надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткових письмових доказів. 31.08.2022 від відповідача надійшли заперечення на клопотання представника позивача про долучення доказів. 15.09.2022 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву у якому він заперечував проти задоволення позову, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що після розірвання шлюбу з позивачем, відповідач продовжував за власним волевиявленням утримувати свою доньку. Для цього відповідачем в банківський установі було відкрито картковий рахунок на ім`я дитини, на який відповідач періодично перераховував кошти. Розмір коштів, що перераховувалися на рахунок, відповідач визначав на власний розсуд, виходячи з поточних потреб дитини. Жодних заперечень з боку позивача стосовно розміру коштів, що періодично перераховувалися відповідачем, не було. Між відповідачем і позивачем не було будь-якої домовленості про конкретний розмір коштів, що мають щомісячно перераховуватися на утримання доньки. Позивачем не доведено, що між сторонами існувала домовленість стосовно того, що відповідач повинен сплачувати кошти на утримання дитини в фіксованій сумі в розмірі 3000 грн та у певні строки (щомісячно). Також позивачем не обґрунтовано та не доведено вжиття нею заходів стосовно одержання аліментів з відповідача у спірний період. Надані позивачем роздруківки онлайн листування не підтверджують факт ухилення відповідача від утримання доньки та факт вжиття позивачем заходів по стягненню аліментів з відповідача. Протягом спірного періоду відповідач не ухилявся від утримання доньки, у період з січня 2020 року по січень 2021 року періодично перерахував на рахунок доньки кошти, також у зазначений період часу батько відповідача перераховував попередньо отримані від відповідача готівкові кошти на рахунок доньки відповідача в загальній сумі 6500,00 грн. Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання дитини відповідач також заперечує. Зазначає про те, що дитина отримувала лікувальні послуги, відповідач дізнався лише з матеріалів позову, хоча весь час з моменту розлучення з позивачем, підтримує тісні контакти з донькою. Рішення про вибір закладу для оздоровлення, а також закладів для лікування (з урахуванням вартості наданих ними послуг) здійснено позивачем без узгодження з відповідачем. Витрати, які позивач просить стягнути з відповідача, не є додатковими в розумінні статті 185 СК України. Позивачем не надано доказів наявності відповідних рекомендацій лікарів щодо потреби дитини в санаторно-курортному лікуванні або іншому виді оздоровлення, а також понесення вказаних витрат у зв`язку з розвитком певних здібностей дитини. Позивачем не доведено, що потреба в здійсненні витрат з оплати послуг ФОП [PERSON] обумовлена існуванням особливих обставин, а також те, що витрати на оплату вартості консультації дитячого офтальмолога, на стоматологічні послуги та на придбання медичних препаратів понесені саме позивачем. Крім того, відповідач у відзиві послався на те, що відповідач тривалий час перебуває в скрутному матеріальному становищі, так як 01.02.2021 року він втратив роботу. Також у позивача на утриманні є малолітня донька - [PERSON] , 2019 року народження. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження, учасники справи в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON] , який рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 19.11.2013 було розірвано. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] , виданим 03.10.2006 Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві. Дитина проживає із позивачем та перебуває на її утриманні. Позивач у позові стверджує, що після розірвання шлюбу між сторонами була досягнута усна домовленість, що відповідач буде сплачувати певну суму для утримання доньки. Також позивач зазначає, що з січня 2020 року і по січень 2021 року відповідач не здійснював сплату коштів на утримання доньки. Несплату коштів за вказаний період позивач вважає заборгованістю зі сплати аліментів та просить її стягнути в судовому порядку, на що слід зазначити таке. В розумінні статей 194, 195, 196 СК України заборгованість зі сплати аліментів виникає у разі несплати їх у розмірі та в строки, визначені за домовленістю сторін або судовим рішенням. Як вбачається із матеріалів справи, нотаріально посвідчений договір, який би визначав розмір та періодичність сплати аліментів на дитину, між позивачем та відповідачем не укладався; рішення суду (судовий наказ), яким визначено розмір аліментів, що підлягає стягненню з відповідача, як зазначає позивач, було прийнято в березні 2021 року, тобто після спірного періоду. Доводи позивача про існування між сторонами домовленості про конкретний розмір і строк сплати аліментів, не підтверджені жодними доказами, і такі обставини заперечуються відповідачем. За таких обставин, відповідача не можна вважати таким, що має заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини за період з січня 2020 року і по січень 2021 року, оскільки у вказаний період не існувало обов`язку відповідача сплачувати аліменти у чітко визначеному розмірі та в певні строки. Положеннями ч. 2 ст. 191 СК України визначено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Суд звертає увагу, що ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії. Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають. Для підтвердження даних обставин позивачем долучено до матеріалів справи ксерокопію документа із назвою роздруківка сканування екрану з онлайн листуванням позивача та її доньки. Разом з цим, даний доказ не є належним та допустимим, оскільки із змісту цих документів неможливо однозначно ідентифікувати осіб між ким здійснюється переписка. Крім того, переписка надана лише за окремі дати, з видаленими повідомленнями, що перешкоджає об`єктивному сприйняттю і оцінці достовірності та повноти відображеної в документі інформації. Таким чином, надані позивачем докази на обґрунтування доводів позовної заяви не підтверджують факт ухилення відповідача від утримання доньки та факт вжиття позивачем заходів по стягненню аліментів з відповідача. Матеріали справи не містять належних доказів, що позивач вживала до подачі позову до суду належних заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та доказів ухилення відповідача від сплати аліментів в розумінні ч. 2 ст.191 СК України. Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що вжиття нею заходів по стягненню аліментів підтверджується змістом заяви про видачу судового наказу, поданої до суду 23.02.2021 року, оскільки цей документ не може бути належним доказом по справі, адже не містять відомостей про обставини, що підлягають доказуванню, тобто про вчинення позивачем протягом січня 2020 - січня 2021 років будь-яких дій, спрямованих на отримання від відповідача аліментів. Як свідчать наявні в матеріалах справи докази, відповідач протягом спірного періоду забезпечував утримання доньки шляхом періодичного перерахування коштів на рахунок дитини, відкритий в банківській установі, що підтверджується випискою по надходженням по картці/рахунку, згідно відомостей якого на картковий рахунок [PERSON] від [PERSON] у період з січня 2020 року по січень 2021 року перераховано кошти в загальній сумі 9000,00 грн. З огляду на зазначене, позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами жодну з обставин для стягнення аліментів за минулий час, тобто ні вжиття нею заходів по отриманню аліментів з відповідача протягом січня 2020 року - січня 2021 року, ні ухилення відповідача від утримання дитини у спірний період. Тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та недоведеними, а отже не підлягають задоволенню. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання дитини слід зазначити таке. Позивач просить стягнути з відповідача 1/2 частину понесених нею додаткових витрат на оздоровлення та лікування дитини. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення одноразово, періодично або постійно. Аналіз відповідних норм Закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Відповідно до вимог закону, у витратах, понесених при звичайному способі життя, хоча вони і будуть додатковими, але не викликаними особливими обставинами, участь другого з батьків не є обов`язковою. У постанові від 13 вересня 2017 у справі № 6-1489цс17 Верховний Суд України зробив правовий висновок, згідно якого СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із частиною першою статті 185 СК той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. За частиною другою статті 185 СК розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006 року, зазначено, що стягненню підлягають не тільки фактично зазнані додаткові витрати на утримання дитини, а і передбачувані додаткові витрати, викликані особливими обставинами, тому їх необхідно визначати в твердій грошовій сумі. Суд при розгляді позову виходить з того, що додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей дитини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Заявляючи додаткові витрати, позивач в будь-якому випадку повинен їх обґрунтувати, тобто надати беззаперечні докази на їх підтвердження. Дані додаткові витрати, на відміну від аліментів, мають бути викликані саме особливими обставинами. Додаткові витрати заявляються у зв`язку з хронічними або разовими проблемами зі здоров`ям дитини або які пов`язані з розвитком здібностей дитини. Звертаючись до суду з вимогою про стягнення з відповідача половини вартості додаткових витрат на дитину позивач вказує, що сума додаткових витрат, понесених позивачем на спільну доньку складає 57 196,00 грн. До таких витрат позивач відносить: оплата путівки в ДП УДЦ «Молода Гвардія», вартість якої становить 9916,00 грн; придбання медичних препаратів на лікування доньки на суму 26300,00 грн; оплата послуг з консультації дитячого офтальмолога на загальну суму 900,00 грн; оплата послуг ФОП [PERSON] з лікувального масажу, голковколювання, електроміостимуляції, мануальна корекція, загальна вартість курсу послуг становить 14000,00 грн; стоматологічні послуги на суму 6080,00 грн. Виходячи зі змісту положень статті 185 СК України можна дійти висновку про те, що при вирішенні вимог про участь одного з батьків у додаткових витратах на дитину суд має встановити реальне існування особливих обставин, які викликають необхідність таких витрат, а також розмір останніх. Лише при наявності цих умов та їх встановленні можливе ухвалення рішення про стягнення таких витрат в конкретній сумі. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Тобто, заявляючи разові, періодичні або постійні витрати, необхідно надати суду докази усієї суми витрат та їх необхідність, тобто, якщо це витрати, пов`язані з розвитком здібностей дитини, то суду необхідно надати рекомендації щодо навчання дитини, підтвердити витрати, пов`язані з придбанням усіх необхідних знарядь або інструментів та вказати періодичність їх придбання. Або ж якщо це витрати, пов`язані з особливим станом здоров`я дитини, то необхідно надати медичні довідки, висновки лікарів, їх рекомендації щодо лікування дитини в Україні чи за кордоном, а також вартість ліків, які необхідно придбавати дитині та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво) і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Відповідно до вимог закону, у витратах, понесених при звичайному способі життя, хоча вони і будуть додатковими, але не викликаними особливими обставинами, участь другого з батьків не є обов`язковою. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду зазделегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідач у відзиві стверджує про те, що рішення про вибір закладу для оздоровлення, а також закладів для лікування, з урахуванням вартості наданих ними послуг, здійснено позивачем без узгодження з відповідачем. Позивачем не спростовуються такі твердження відповідача. До додаткових витрат позивач відносить витрати, пов`язані з оздоровленням дитини у ДП УДЦ «Молода гвардія» в період з 14.07. по 03.08.2018 року. На підтвердження позовних вимог в цій частині до позову долучено копію квитанції до прибуткового касового ордеру №464 від 14.07.2018 року та фіскальний чек на суму 9916 грн. Проте дані докази свідчать лише про вартість перебування дитини в дитячому таборі. Для визнання таких витрат додатковими позивач мала довести наявність особливих обставин, які зумовлювали потребу у обов`язкових витратах на придбання путівки до дитячого оздоровчого табору (наприклад, розвиток певних здібностей дитини, або ж оздоровлення). Згідно зі статтями 60, 67 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» потреба у санаторно-курортному лікуванні визначається лікарем за станом здоров`я хворого і оформляється медичними документами за встановленим зразком. До державних дитячих санаторіїв путівки дітям надаються безплатно. Позивачем не надано суду жодних доказів наявності відповідних рекомендацій лікарів щодо потреби дитини в санаторно-курортному лікуванні або іншому виді оздоровлення, а також понесення вказаних витрат у зв`язку з розвитком певних здібностей дитини. Таким чином, позивачем не доведено, що витрати на оплату вартості путівки для дитини у ДП УДЦ «Молода гвардія» є додатковими витратами в розумінні ст.185 СК України, що зумовлювалися виникненням особливих обставин, так як потреба у таких витратах не є наслідком тяжкої або іншої хвороби, а також не пов`язана з розвитком особливих здібностей дитини. До додаткових витрат позивач також відносить витрати, пов`язані з консультаціями та лікуванням дитини. Згідно матеріалів справи, [PERSON] у період з 29.01.2020 року по 19.02.2020 року та з 25.08.2020 року по 22.09.2020 року отримувала у ФОП [PERSON] наступні процедури: лікувальний масаж, мануальна корекція, голкорефлексотерапія, електроміостимуляція. Загальний розмір витрат понесених позивачем на оплату таких послуг становить 14000 грн. В матеріалах справи міститься Виписний епікриз, згідно якого у [PERSON] діагностовано кіфосколіотичну деформацію хребта II ступеня, шийно-грудний остеохондроз. Разом з тим, позивачем не надано до суду доказів особливих обставин, які обумовили отримання медичних послуг з лікувального масажу, голкорефлексотерапії та інших саме у ФОП [PERSON] , а не в системі державних та комунальних медичних закладів згідно програми медичних гарантій, зокрема у лікувальному закладі за місцем перебування дитини на медичному обліку. Таким чином, позивачем не доведено, що потреба в здійсненні витрат з оплати послуг ФОП [PERSON] обумовлена існуванням особливих обставин, а отже що ці витрати є додатковими витратами в розумінні ст.185 СК України. Також позивач просить стягнути з відповідача частково додаткові витрати, понесені нею при оплаті стоматологічних послуг отриманих в Медичному центрі «Діамант Дент» в сумі 6080,02 грн. На підтвердження таких витрат позивач надала до матеріалів справи копію Акта виконання робіт (стоматологічні послуги). Разом з цим, наданий позивачем доказ не є належним, оскільки не містить обов`язкових реквізитів первинного документа, а саме: дати складання та підпису замовника послуг. Крім того, даний акт не є підтвердженням фактичної сплати позивачем коштів на користь МЦ «Діамант Дент», платіжний документ, який би підтверджував оплату позивачем стоматологічних послуг згідно вказаного акту, до позову не додано. Отже, позивачем не доведено належними доказами здійснення нею витрат на оплату стоматологічних послуг в сумі 6080,00 грн. Також позивач просить стягнути з відповідача частину понесених нею додаткових витрат на придбання медичних препаратів на лікування доньки на суму 26300 грн. В обґрунтування понесених витрат надала до суду товарний чек б/н від 26.09.2019 року. Разом з тим, зі змісту цього товарного чеку не можливо встановити для кого було придбано вказані у ньому товари, а також хто сплачував вартість таких товарів. Також позивачем не надано будь-яких доказів, які б підтверджували потребу у здійсненні витрат на придбання вказаних у товарному чеку препаратів для потреб лікування наявного у [PERSON] захворювання, зокрема не надано рецепт або призначенням лікаря, медичних документів зі встановленим діагнозом та рекомендаціями по лікуванню. Таким чином, позивачем не доведено, що витрати на придбання медичних препаратів на суму 26300 грн здійснювались позивачем та на користь дитини у зв`язку з особливими обставинами. До додаткових витрат позивач також відносить витрати на оплату послуг з консультації дитячого офтальмолога в загальній сумі 700,00 грн. Разом з тим, позивачем не надано до суду жодного доказу, який би підтверджував, що потреба в консультації виникла у зв`язку з особливими обставинами, а саме наявністю у дитини тяжкої хвороби. Долучені до матеріалів справи Акти наданих послуг не містять дати їх підписання та підпису позивача, як законного представника [PERSON] . Крім того, даний акт не є підтвердженням фактичної сплати вказаної в ньому суми коштів, платіжний документ, який би підтверджував оплату позивачем консультативних послуг, до позову не додано. За таких обставин, позивачем не підтверджено факту отримання та оплати послуг дитячого офтальмолога, а також наявності особливих обставин, які обумовили потребу в консультації цього лікаря. На переконання суду, здійснюючи значні витрати, які позивач просить компенсувати, остання не могла не розуміти їх попереднього узгодження з відповідачем на предмет фінансової спроможності відповідача при його доходах нести такі витрати. Сімейний Кодекс України у статті 181 визначає необхідність саме домовленості між батьками про такі витрати, оскільки вони не відносяться до аліментних обов`язків відповідача. Таким чином, судом встановлено, що витрати, які позивач просить стягнути з відповідача, не відносяться до додаткових витрат на утримання дитини, пов`язаних з особливими обставинами в розумінні ст. 185 СК України, тому не можуть бути враховані при визначенні загальної суми понесених додаткових витрат на утримання дитини. При цьому, вказані витрати здійснювались позивачем на власний розсуд, без погодження з відповідачем. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed