Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-11 00:00:00

У червні 2021 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Онищенка В.Г. звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, в якому просив стягнути із відповідача на користь позивача борг за договором позики від 20.08.2019 року в розмірі 19500 доларів США та три відсотки річних в сумі 833,42 доларів США, а також судовий збір в сумі 5579,11 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 20.08.2019 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, який було оформлено у виді розписки, відповідно до якого відповідачу була надана та, останнім, отримана грошова сума в розмірі 19500,00 доларів США, з терміном повернення коштів до 30.12.2019 р. Позивач зазначає, що відповідач в зазначений строк борг не повернув та свої зобов`язання за укладеним договором не виконав. Оскільки, відповідач не бажає в добровільному порядку повернути суму отриманого боргу, позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав із даним позовом та просить суд стягнути основну суму боргу, а також три відсотки річних, в зв`язку із простроченням виконання відповідачем основного зобов`язання. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 08.06.2021 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16.08.2021 року, позов було задоволено. Додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києві від 13.10.2021 року, було стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 25.02.2022 року, заяву відповідача про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та про перегляд заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16.08.2021 року у цивільній справі № 752/13826/21 було задоволено. Поновлено відповідачу строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16.08.2021 року у даній справі. Скасовано заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16.08.2021 року та додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13.10.2021 року у даній справі, та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. В липні 2022 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що між сторонами були приятельські відносини, та на початку літа 2018 року вони вирішили розпочати господарську діяльність у сфері сільського господарства. За домовленістю сторін відповідач повинен був здійснювати організаторську складову бізнесу, а позивач повинен був фінансувати процес створення бізнесу. Однак, створити спільний бізнес сторонам не вдалось. В серпні 2019 року відповідач з метою уникнення погроз та, побоюючись за своє здоров`я і здоров`я своїх рідних, був вимушений на невигідних для себе умовах написати розписку про повернення позивачу частини втрачених у вкладений бізнес коштів. Відповідач під примусом та психологічним тиском написав розписку, однак, фактично кошти в борг не брались та відповідачу позивачем не передавалась. Відповідач вважає, що в матеріалах справи відсутні достатні докази укладення між сторонами договору позики, наявна розписка не свідчить про те, що відповідач отримав кошти в борг з умовою їх повернення у визначений строк. Наведене свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. В липні 2022 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , в якому просив визнати недійсним договір позики у формі розписки від 20.08.2019 року на суму 19500 доларів США. В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначено, що позивач під примусом та психологічним тиском написав 20.08.2019 року зазначену розписку. Однак, фактично коштів від відповідача позивач не отримував. Наведене свідчить про наявність підстав для визнання недійсним договору позики, який було оформлено розпискою, в зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду із зустрічними позовними вимогами. В ході розгляду справи зустрічна позовна заява була прийнята до спільного розгляду із первісним позовом. В серпні 2022 року до суду від представника відповідача за зустрічним позовом надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні зустрічних позовних відмовити, посилаючись на те, що стороною позивача під час розгляду даної справи вживаються дії направлені на затягування розгляду первісного позову. В ході розгляду справи позивач підтверджував, що брав кошти у відповідача в борг, але на даний час немає змоги їх повернути. Однак, після зміни представника позивач змінив свою версію подій, вказуючи, що написав розписку під примусом та тиском, що об`єктивно нічим не підтверджено, а свідчить про зловживання позивачем своїми процесуальними правами. З дня написання розписки позивач не вживав заходів щодо оскарження розписки про отриманні коштів в борг, не звертався до компетентних органів із заявами про вчинення тиску щодо нього з боку відповідача. Позивачем не доведено те, що кошти по розписці ним не отримувались, підстави для визнання недійсним договору позики відсутні, а відтак зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02.09.2022 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з викладених в позові підстав, в задоволені зустрічного позову просив відмовити, посилаючись на його безпідставність та недоведеність. Представник відповідача за первісним позовом в судовому засіданні просив в задоволенні первісних позовних вимог відмовити, посилаючись на підстави, які викладені у відзиві на позов, зустрічні позовні вимоги просив задовольнити з викладених в зустрічному позові підстав. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 20.08.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, який було оформлено розпискою, відповідно до якої відповідач вказав про отримання від [PERSON] в борг суми в розмірі 19500,00 доларів США, з терміном повернення коштів до 30.09.2019 р. Зазначена розписка була написана [PERSON] власноруч, та факт отримання грошей в борг було засвідчено ним особисто із проставленням дати, підпису та власних даних. Однак, відповідач за первісним позовом свої зобов`язання щодо повернення грошей не виконав, кошти позивачу за первісним позовом в обумовлений строк не повернув, та доказів зворотному матеріали справи не містять. Позивач за первісним позовом вказує, що відповідач кошти за договором позики в обумовлені строки не повернув, добровільно повертати борг відмовляється, а відтак наявні підстави для стягнення коштів за договором в примусовому порядку. Сторона відповідача за первісним позовом вказувала на те, що фактично кошти відповідачем отримані не були, між сторонами відсутні боргові зобов`язання, розписка була написана під тиском та примусом, а відтак первісні позовні вимоги є безпідставними, та наявні підстави для визнання спірного договору недійсним, що свідчить про обґрунтованість зустрічних позовних вимог. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до ст. 1046 ЦК України, договір позики - це угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або з інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Борговим документом, що підтверджує укладання договору позики між відповідачем та позивачем є розписки, які посвідчують передання йому визначеної грошової суми. Таким чином, так як договір позики це односторонній договір, то у відповідача виник обов`язок повернути позикодавцю грошові кошти у такій самій сумі, відповідно до ст. 1049 ЦК України. Письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Як передбачено ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно із ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 1 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму, відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стороною позивача пред`явлено вимогу про стягнення коштів за договором позики від 20.08.2019 р. в сумі 19500,00 доларів США, а також в порядку ст. 625 ЦК України, в зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань, позивачем надано суду розрахунок, відповідно до якого три відсотки річних за період із 31.12.2019 р. по 02.06.2021 року (520 днів) складає суму в розмірі 833,42 доларів США Стороною відповідача за первісним позовом зазначений розрахунок не спростовано, як і не спростовано обґрунтування позовних вимог, а відтак суд приймає до уваги наданий стороною позивача розрахунок, який підтверджує суму трьох відсотків річних, яка підлягає стягненню з відповідача, в зв`язку з неналежним виконанням ним фінансових зобов`язань за укладеним договором позики. Суд звертає увагу сторони відповідача за первісним позовом на те, що 18.09.2013 року у справі № 6-63 цс 13 Верховний суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи знайшли об`єктивне підтвердження первісні позовні вимоги, стороною відповідача доводи позову достатніми доказами не спростовані, а відтак суд вважає, що наявні підстави для примусового стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 20.08.2019 року, в зв`язку з чим первісні позовні вимоги підлягають задоволенню. В частині зустрічного позову суд вважає за необхідне зазначити наступне. В обґрунтування зустрічних позовних вимог сторона позивача вказувала, зокрема, на те, що між позивачем та відповідачем відсутні договірні відносини позики, договір позики між ними не укладався, грошові кошти відповідачем позивачу фактично не передавались, розписка була написана під тиском та на невигідних для позивача умовах, а відтак наявні підстави для визнання договору позики недійсним. Заперечуючи проти зустрічних позовних вимог сторона відповідача вказувала на фактичне отримання позивачем в борг коштів, та відсутність доказів недійсності правочину. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність зустрічних позовних вимог, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що за приписами ч. 4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України. Правила, встановлені цими нормами, застосовуються в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України. Згідно із статтею 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ході розгляду справи не знайшло свого об`єктивного підтвердження те, що між сторонами не було укладено договору позики, та те, що цей договір є недійсним, оскільки суду в розрізі ст.ст. 76, 81 ЦПК України, - не надано достатніх та переконливих доказів на спростування укладення між сторонами договору позики, не одержання коштів від позикодавця, та вчинення на позичальника тиску та примусу. Твердження позивача за зустрічним позовом про те, що між сторонами були відсутні договірні відносини позики, фактично коштів за договором позики він не отримував, він склав власноруч розписку під тиском та на вкрай невигідних для себе умовах, що свідчить про відсутність у нього волевиявлення на укладення оспорюваного договору позики, та наявність підстав для визнання цього договору недійсним, суд до уваги не приймає, оскільки ці посилання достатніми та належними доказами не підтверджено, та повнісю спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а інших обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання оспорюваного договору недійсним судом в ході розгляду справи встановлено не було. Окремо суд звертає увагу на те, що з часу укладення між сторонами договору позики, яка була оформлена розпискою, позивачем за зустрічним позовом не вживались заходи щодо визнання цього договору недійсним, в т.ч. в зв`язку із застосуванням до позивача тиску та психологічного примусу, в матеріалах справи відсутні звернення позивача до компетентних органів з цього приводу, фактично зустрічні вимоги були пред`явлені після подачі до суду позову про стягнення боргу за правочином, а відтак посилання відповідача за зустрічним позовом на те, що пред`явлені зустрічні позовні вимоги свідчать про небажання позивача виконати зобов`язання за оспорюваним договором позики є слушними та такими, що заслуговують на увагу. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача за зустрічним позовом не доведено ті обставини на які він посилається як на підставу своїх зустрічних позовних вимог, підстав, з якими закон пов`язує можливість визнання недійсним спірного договору судом не встановлено,у зв`язку з чим суд вважає, що в задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання договору позики недійсним слід відмовити. В порядку ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК України, судовий збір в сумі 5579 грн. 11 коп. та витрати на правову допомогу в сумі 7000,00 грн. слід стягнути із відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати позивача за зустрічним позовом слід залишити за позивачем за зустрічним позовом по фактично понесеним. На підставі викладеного та

Outcome: approved