Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-10 00:00:00

Позивач [PERSON] , [INFO] , звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що його батьками є [PERSON] та [PERSON] , які перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 серпня 2006 року по 18 червня 2009 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 04 серпня 2006 року та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 18 червня 2009 року. Відповідач, дізнавшись про вагітність своєї дружини - його матері, відразу її покинув, після чого батьки разом більше не проживали. З моменту його народження участі у його вихованні відповідач не приймав, не телефонував, не цікавився станом здоров`ям, успіхами у навчанні, морально та матеріально не підтримував, жодного разу не привітав його з днем народження. Увесь час від народження до теперішнього часу, він перебуває на утриманні своєї матері [PERSON] та проживає разом з нею. У зв`язку із чим просить суд заявлений позов задовольнити та покласти на відповідача судові витрати по сплаті судового збору. 13.01.2023 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача, згідно якого останній просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його необґрунтованість. 07.02.2023 до суду надійшла заява адвоката Кубрака Ю.І. діючого в інтересах [PERSON] , яка фактично є відповіддю на відзив, згідно якої просив суд не приймати до уваги поданий [PERSON] відзив. Представник третьої особи Служби у справах дітей Виконавчого комітету Куликівської селищної ради Чернігівської області надав суду заяву про розгляд справи без участі представника, підтримав заявлені [PERSON] позовні вимоги, щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав (а.с.36). У судовому засіданні позивач [PERSON] пояснив, що його батьками є [PERSON] та відповідач [PERSON] . Все своє життя він проживав з матір`ю та її цивільним чоловіком, якого сприймав як рідного батька. Про те, що його біологічним батьком є відповідач [PERSON] він дізнався, приблизно, в одинадцять років. Позивач зазначив, що зі слів матері знає, що вона неодноразово намагалась налагодити родинні відносини з відповідачем [PERSON] та його родиною для подальшого його спілкування з батьком, бабою та дідом. Однак, відповідач та його батьки уникали спілкування з його матері та не погоджувались виходити на будь-який контакт. Відповідач на телефонні дзвінки майже ніколи не відповідав та жодного разу йому не телефонував. Ніяких проявів батьківської любові, турботи та піклування не проявляв. Крім того пояснив, що з відповідачем бачився лише декілька разів у житті, при тому, що більшість зустрічей відбувались під час судових засідань. В судовому засіданні законний представник позивача - [PERSON] пояснила, що перебуваючи у шлюбі з [PERSON] вона [INFO] народила сина [PERSON] . [PERSON] залишив її, коли вона була вагітна, після чого вони сумісно не проживали. У січні 2009 року [PERSON] подав до суду позовну заяву про виключення його, як батька, з актового запису про народження дитини ( [PERSON] ). Висновком генетичної експертизи було встановлено, що відповідач є біологічним батьком позивача. До досягнення її сином шестирічного віку вона намагалась зв`язатись з відповідачем, постійно надсилала йому фотографії, листи з пропозицією зустрітись та поспілкуватись з дитиною, навіть без її участі, але відповідач зацікавленості у спілкуванні із дитиною не проявляв. Матеріально її та сина не забезпечував, аліменти не сплачував. [PERSON] виховувався іншим чоловіком, якого вважав своїм батьком та який задовольняв всі його потреби у одязі, їжі, дозвіллі та всього іншого, що було необхідно для його розвитку. Крім того зазначила, що раніше вона зверталась до суду із позовною заявою до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав відносно сина, у задоволенні якої було відмовлено. Навіть після розгляду даної справи [PERSON] не почав цікавитися дитиною. Не дивлячись на це, вона продовжувала спроби налагодити спілкування [PERSON] з відповідачем, однак останній спілкування уникав, на телефонні дзвінки не відповідав. На даний час [PERSON] має борг по сплаті аліментів, ніяким чином не допомагає у вихованні дитини, не цікавиться ним, не відвідує у школі. Позивач часто хворів, йому було проведено дві хірургічні операції. Вона зверталась до відповідача за матеріальною допомогою на лікування, на що отримувала відмову. Просила позов сина [PERSON] задовольнити та позбавити відповідача батьківських прав у відношенні [PERSON] . В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнав та пояснив, що перебував у шлюбі із [PERSON] . Шлюб, в подальшому було розірвано через подружні зради дружини. Маючі сумнів щодо свого батьківства відносно позивача, після висновку генетичної експертизи було встановлено, що він є батьком позивача [PERSON] , після чого він почав сплачувати аліменти на його утримання. Він дійсно не відповідав на телефонні дзвінки та не телефонував сам через різні причини: був зайнятий, не хотів спілкуватись з колишньою дружиною тощо. З сином він не спілкувався та не цікавився його життям через напружені стосунки з його матір`ю. Він не хотів психологічно тиснути на сина, побоюючись що у позивача сформується негативна думка відносно нього, тому уникав спілкування з ним. В подальшому планує вибудовувати з сином батьківські відносини, оскільки [PERSON] вже є дорослим та здатен сам приймати рішення. З висновком виконавчого комітету Куликівської селищної ради від 04.07.2022 не згоден та вважає його безпідставним. Поданий до суду позов вважає ініціативою його колишньої дружини, а не сина, тому просив відмовити в задоволенні позову. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що мати позивача є її племінницею, з відповідачем ніяких стосунків не має. Після народження [PERSON] , вона єдина хто приїхав та забрав [PERSON] з дитиною з пологового будинку, та в подальшому допомагала і допомагає у його вихованні. Зазначила, що [PERSON] в дитинстві часто хворів, йому робили дві операції, в той час вона та [PERSON] звертались до [PERSON] за матеріальною допомогою для лікування дитини, але він - відмовився її надати. Був випадок, коли дитині було півтора роки, вони звернулись до [PERSON] з проханням побути з дитиною пару днів, оскільки їм потрібно було поїхати на похорони до іншого міста, але він їм також відмовив та сказав, що [PERSON] не його дитина. Навіть при першому слуханні про позбавленні його батьківських прав, що мало місце у 2014 році, він завжди, після судових засідань, уникав спілкування з сином. Жодної матеріальної допомоги [PERSON] дитині не надавав, не цікавився його життям, навчанням, станом його здоров`я, не вітав зі святами, навіть, ніколи йому не телефонував. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідка, вивчивши матеріали справи приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 04.08.2006 (а.с.9); від шлюбу сторони мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] (а.с.7); рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 22.05.2009 шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 8). Позивач [PERSON] , [INFO] та його законний представник [PERSON] зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою з Відділу «Центр надання адміністративних послуг Бобровицької міської ради Чернігівської області Ніжинського району» від 16.05.2022 за №8762 та витягом про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 2534 від 27.01.2022 (а.с. 19,20). Відповідач [PERSON] фактично мешкає за адресою [ADDRESS] . Згідно розрахунку головного державного виконавця Дарницького ВДВС у м.Києві Білан Ю.С., сума заборгованості по аліментам, стягнутим за рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 21.04.2008 з відповідача на користь [PERSON] станом на 28.12.2021 склала 143109,99 грн. (а.с.16-18). Відповідно до акту обстеження умов проживання неповнолітнього [PERSON] [INFO] від 11.05.2022 зроблено висновки про те, що у приміщенні проживання чисто, тепло, наявні необхідні меблі та побутова техніка, обладнані ванна кімната та туалет, [PERSON] має окреме місце для сну та відпочинку, підготовки до домашніх завдань, є ноутбук. Дитина також забезпечена одягом та взуттям, наявні продукти харчування. [PERSON] утримує мати, він навчається у 8А класі Куліковського ЗЗСО І-ІІІ ступенів, відмінник, учасник олімпіад, відвідує музичну школу по класу «фортепіано». Мати дитини - [PERSON] працює в офтальмологічному центрі «Новий зір» у м.Києві, утримує та виховує його. Батько - [PERSON] не бере участі у вихованні [PERSON] (а.с.13). Як вбачається з характеристики учня 8А класу КОЗ «Куликівський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів» [PERSON] , останній зарекомендував себе як старанний, дисциплінований, працелюбний та уважний учень. Має навчальні досягнення високого рівня. Навчається в повну міру своїх сил, гарно запам`ятовує навчальний матеріал, виявляє логічне, образне та творче мислення, на уроках завжди уважний, активний, систематично виконує домашні завдання. До виконання громадських доручень ставиться сумлінно, бере активну участь у громадському житті школи та класу, у культмасових заходах. Був учасником конкурсів із навчальних предметів, нагороджений дипломами. Є товариським, врівноваженим, розсудливим, дисциплінованим, самостійним учнем, не піддається чужому впливу та підтримує дружні стосунки з учнями (а.с.10). Відповідно до довідки № 77 від 11 травня 2022, виданої КОЗ «Куликівський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів», [PERSON] не підтримує контакту зі школою, в якій навчається [PERSON] , з вчителями також не спілкується. З приводу навчання та досягнень сина в школі не цікавиться, батьківські збори та позакласні виховні заклади не відвідує (а.с.11). Згідно копії довідки №42 від 11.05.2022, виданої КНП «Куликівський центр первинної медико-санітарної допомоги Куликівської селищної ради», [PERSON] за результатом пройденого медичного огляду є здоровим (а.с.14). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою - четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. У статті 12 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Тлумачення частини другої статті 171 СК України свідчить, що нею передбачені випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить: вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її виховання (стаття 159 СК України); вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання (стаття 161 СК України); вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України); вирішення спору про поновлення батьківських прав (стаття 169 СК України); вирішення спору щодо управління її майном (стаття 177 СК України). Як зазначено у висновку Служби у справах дітей виконавчого комітету Куликівської селищної ради Чернігівської області від 04 липня 2022 за №51, батько [PERSON] - [PERSON] свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не займається вихованням сина, не спілкується з ним, матеріально не утримує, не піклується про його здоров`я, моральний та духовний розвиток. У зв`язку з вищевикладеним, Служба у справах дітей виконавчого комітета Куликівської селищної ради Чернігівської області вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.23-24). Відповідач тричі викликався на засідання комісії з питань захисту прав дитини, що підтверджується листами Служби у справах дітей виконавчого комітету Куликівської селищної ради Чернігівської області від 23.05.2022, від 30 05.2022 та від 26.01.2023 (а.с. 93-95). Відповідач протягом тривалого часу не виконує батьківські обов`язки щодо своєї дитини, не цікавиться її життям, не приймає участі у її вихованні, не надає матеріальної допомоги на її утримання, не відвідує як за місцем її проживання так і у навчальному закладі, ухиляється від спілкування навіть коли дитина приходить до нього додому, таке невиконання батьківських обов`язків відбувається протягом тривалого часу, що свідчить про свідоме ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків. Все вищезазначене свідчить, що [PERSON] самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Суд не приймає доводи відповідача про те, що мати позивача - [PERSON] чинить перешкоди у налагодженні його спілкування з сином, оскільки жодних належних доказів на підтвердження даних фактів відповідач не надав. [PERSON] було достеменно відоме місце проживання свого сина, його мобільний телефон, але за 15 років його життя, він бачився з ним приблизно 10 разів з яких лише 3-4 рази відбулись поза судових засідань, що відповідач особисто підтвердив. Із заявами про визначення способу та часу спілкування зі своєю дитиною, [PERSON] до відповідних органів чи суду не звертався, що у сукупності з дослідженими під час розгляду справи доказами, також свідчить про його свідоме небажання виконувати свої батьківські обов`язки. Суд відхиляє заперечення відповідача щодо необґрунтованості висновку Служби у справах дітей виконавчого комітету Куликівської селищної ради Чернігівської області про доцільність позбавлення його батьківських прав, зазначаючи, що в ході розгляду справи ним не лише не спростовано, а й підтверджені обставини невиконання батьківських обов`язків, а його думка про те, що відсутність спілкування з дитиною з його боку є проявом опіки щодо морального та духовного розвитку [PERSON] взагалі суперечить засадам батьківства. Крім того, вищезазначений висновок Служби у справах дітей, як органу опіки та піклування не має для суду заздалегідь встановленої сили, а оцінюється судом у сукупності з іншими доказами. Переважна кількість доводів відповідача щодо недоцільності позбавлення його батьківських прав зводиться до наявності конфліктної ситуації між ним та матір`ю дитини - [PERSON] , що в жодному разі не може бути виправданням його фактично повної ізоляції від піклування про дитину. Суд також критично оцінює доводи відповідача щодо тиску його колишньої дружини [PERSON] на позивача з метою подання ним до суду відповідного позову та не приймає їх, оскільки позивач [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що його звернення з позовом до суду є його невід`ємним правом та свідомим рішенням. Згідно з міжнародними та національними правовими нормами до прав дитини належить, зокрема, право на врахування її думки щодо питань, які стосуються її життя. Так, відповідно до положень ст.12 ч.1 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.89 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року) держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою, дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Національне законодавство теж закріплює відповідні положення. Так, згідно ст.171 СК України думка дитини має бути врахована при вирішенні питань, що стосуються її життя. Встановлені під час розгляду справи обставини у сукупності з волевиявленням позивача, свідчать про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, що не є порушенням статті 8 Конвенції, яка передбачає право особи на повагу до свого сімейного життя, що також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема рішенні від 30.06.2020 у справі «Ілля Ляпін проти росії», де Суд зауважив, що, якщо батько значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав і в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. З урахуванням всіх встановлених обставин та зібраних по справі доказів, оцінених в сукупності, із застосуванням вищезазначених норм сімейного права, суд приходить до висновку, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, та що відповідач заперечує проти позбавлення батьківських прав відносно його неповнолітнього сина, проте, не вчинив жодних дій для спілкування з сином, його поведінка являється винною, оскільки встановлено свідоме й навмисне нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками по відношенню до сина [PERSON] протягом досить тривалого часу - п`ятнадцять років, що є підставою для задоволення заявлених вимог про позбавлення батьківських прав. Задовольняючи позов, суд виходить з того, що права батьків відносно дитини є похідними від прав дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, перш за все повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а тільки потім - права батьків, на чому наголосив Верховний Суд у постанові від 24.04.2019 р. у справі № 300/908/17. Отже при вирішенні справи для суду пріоритетним принципом є забезпечення найкращих інтересів неповнолітнього позивача. Суд вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав відносно його неповнолітнього сина відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач, починаючи з моменту народження сина проживав окремо від нього і не виконував своїх батьківських обов`язків по його вихованню протягом 15 років. Фактично відповідач самоусунувся від виховання сина, не піклувався про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя тощо. При цьому суд враховує, що в 2014 році мати позивача [PERSON] зверталась до суду до батька позивача [PERSON] з позовом про позбавлення батьківських прав. На момент розгляду вказаної справи судом позивач мав вік 7 років. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 серпня 2014 року у справі 753/1179/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва у справі №22-ц/796/11914/2014 у задоволенні позову було відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батька. Але після ухвалення вказаного рішення, відповідач, який заперечував в 2014 році та заперечує зараз проти позбавлення його батьківських прав, тим не менше впродовж восьми років не вчинив жодних дій для спілкування з сином, який на момент звернення до суду з позовом досяг 15-річного віку. Відповідач не піклується про здоров`я сина, про його духовний та моральний розвиток і взагалі не цікавиться життям сина, не спілкується с ним та не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. Подібні дії у сукупності свідчать про свідоме та винне нехтування своїми батьківськими обов`язками, що позбавляють відповідача можливості обґрунтовано заперечувати проти задоволення позову. За вказаних обставин суд дійшов висновку про те, що відмова у задоволенні позову не відповідатиме інтересам неповнолітнього позивача, який ніколи не мав родинних стосунків з батьком та з яким у нього відсутній емоційний зв`язок. Крім цього, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 992 грн. 40 коп., що відповідає вимогам ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved