Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-16 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - первісний позивач) звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовною заявою до [PERSON] (надалі за текстом - первісний відповідач), про встановлення безстрокового безоплатного сервітуту на обмежене користування частиною земельної ділянки приватної власності для забезпечення доступу та отримання права проходу та проїзду. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що проїзд на земельну ділянку первісного позивача можливий лише через земельну ділянку первісного відповідача, з огляду на що просить суд встановити на користь первісного позивача безоплатний земельний сервітут шириною у 3 метри, який полягає у праві проїзду (та проходу) через земельну ділянку первісного відповідача, оскільки проїзд для будівельної техніки через іншу земельну ділянку позивача є неможливим. Відповідач заперечує проти позову виходячи з того, що на земельній ділянці вже наявний відповідний проїзд до земельної ділянки позивача, яким той користується для проходу та проїзду, а відтак, відсутні підстави задовольняти позов. [INFO] [PERSON] помер. 09.10.2020 до суду надійшло клопотання відповідача про закриття провадження у зв`язку зі смертю позивача, а також заява громадянки [PERSON] про призначення справи до розгляду, в якій остання заявила, що вона є спадкоємицею померлого позивача. При цьому [PERSON] не подала заяву про вступ у справу як правонаступника позивача або про заміну позивача, а також не надала доказів на підтвердження вказаної обставини. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 08.10.2020 року цивільну справу було передано для розгляду судді Подільського районного суду м. Києва Гребенюку В.В. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 09.10.2020 року позовну заяву було залишено без руху, зокрема, з метою з`ясування питання правонаступництва та заміни позивача у справі. 30.11.2020 року від [PERSON] надійшла заява про залучення до участі у справі як правонаступника. Ухвалою Суду від 30.11.2020, з мотивів викладених в ухвалі, суд ухвалив замінити позивача [PERSON] на [PERSON] (надалі за текстом - позивач), відкрити провадження у справі, здійснювати розгляд в загальному позовному провадженні та призначити підготовче засідання. 27.10.2021 до суду надійшло клопотання про заміну відповідача, у зв`язку з тим, що земельна ділянка була подарована первісним відповідачем своїй доньці - [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), яке було задоволено судом у судовому засіданні 04.11.2021. 11.02.2021 до суду від відповідача надійшов відзив. 31.03.2021 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив. У судове засідання 17.04.2023 прибули представники сторін. Представник позивача підтримав позовні вимоги, представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив. У судовому засіданні 17.04.2023 проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши докази, суд встановив наступне. Відповідно державного акту на право власності на земельну ділянку КВ №140846 від 09.06.2006 первісний позивач був власником земельної власності площею 0,1030 га, яка розташована на [ADDRESS] , кадастровий №8000000000:82:164:0081 (надалі за текстом - ділянка позивача, ділянка № [NUMBER] ) (т.1, а.с.11). За змістом довідки П`ятої Київської державної нотаріальної контори визх.№1663/02-14 від 03.09.2020 станом на 03.09.2020 була заведена спадкова справа після смерті первісного позивача 07.04.2020. Згідно спадкової справи спадкоємцями за законом в рівних частинах є дружина померлого - позивач та син померлого - [PERSON] [INFO] (т.1, а.с. 67). Відповідно державного акту на право власності на земельну ділянку КВ №130903 від 16.08.2005 первісний відповідач був власником земельної власності площею 0,0436 га, яка розташована на [ADDRESS] , кадастровий №8000000000:82:164:0074 (надалі за текстом - спірна ділянка, ділянка № [NUMBER] ) (т.1, а.с.27). Відповідач зазначає, що нею було набуто право власності на спірну ділянку на підставі Договору дарування №66 від 10.03.2021. Так, за змістом витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №269756362 від 10.08.2021 відповідач є власницею спірної ділянки на підставі Договору дарування №66 від 10.03.2021 (т.1, а.с125-126). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №243347098 від 07.02.2021 позивачу належить 1/12 та 1/4 частини земельної ділянки №8000000000:85:164:0043 (надалі за текстом - ділянка позивача, ділянка [NUMBER]) (т. 1, а.с.83-86). 1/12 частина будинку «А» належить позивачу, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №243347098 від 07.02.2021 (т. 1, а.с.83-86). Позивач зазначає, що вона разом з чоловіком побудували будинок «Г», у якому, як зазначає відповідач проживає позивач разом з дітьми. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступним. Відповідно до статті 98 Земельного кодексу України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Строк дії земельного сервітуту, що встановлюється договором між особою, яка вимагає його встановлення, та землекористувачем, не може бути більшим за строк, на який така земельна ділянка передана у користування землекористувачу. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Згідно ст. 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів, серед іншого, право проходу та проїзду на велосипеді або право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху. Право земельного сервітуту полягає в можливості обмеженого використання чужої суміжної (прилеглої) земельної ділянки (ділянок) в певних цілях. Змістом сервітуту є обсяг прав і обов`язків його сторін щодо обмеженого користування чужою земельною ділянкою особою, на користь якої встановлено земельний сервітут (далі - сервітуарій). Зокрема, обсяг прав сервітуарія може включати можливість вчинення певних дій (прохід, проїзд, прокладення комунікацій тощо) або можливість вимагати від власника сусідньої ділянки утримуватися від певних дій (наприклад, не перешкоджати відводу води із сусідньої земельної ділянки). Право сервітуарія породжує і його обов`язки перед власником обслуговуючої земельної ділянки, які у свою чергу, теж визначають зміст сервітуту, зокрема: використовувати об`єкт сервітуту в межах, необхідних для задоволення визначених господарських потреб; вносити власнику обслуговуючої земельної ділянки адекватну плату за її використання; використовувати сервітут способом, найменш обтяжливим для власника обслуговуючої ділянки тощо. Згідно із положеннями статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (стаття 100 ЗК України). Відповідно до положень статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом. Згідно зі статтею 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Статтею 404 ЦК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Згідно з частиною третьою статті 402 ЦК України спір про встановлення сервітуту вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту, у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та його умови. У зв`язку з цим необхідно враховувати, що обов`язковою умовою звернення до суду з позовом про встановлення сервітуту є вжиття особою, яка вимагає такого встановлення, заходів щодо встановлення сервітуту за домовленістю з власником (володільцем) відповідної земельної ділянки. Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), слід відмовляти у задоволенні відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у такої особи права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду. Так судом встановлено, що відповідач є власником ділянки [NUMBER]. Матеріалами справи підтверджується, що позивач, в свою чергу, є власником ділянок № [NUMBER] та № [NUMBER] , власником 1/12 будинку «А» розташованого на ділянці № [NUMBER] та проживає в будинку «Г», який розташований на ділянці [NUMBER] . Відповідно до схеми розташування будівель та споруд по [ADDRESS] земельні ділянка сторін знаходяться одна над одною, а саме: спірна ділянка ([NUMBER]) (розташована згори) над ділянками позивача [NUMBER] (розташована посередині) та [NUMBER] (розташована знизу). Ділянка знаходиться одразу за проїздом, через неї попід огорожою йде асфальтована площадка (проїзд) прямо до ділянки позивача [NUMBER], на межі ділянок асфальтована площадка закінчується, при цьому, земельні ділянки межують одна з одною по нижньому та верхньому краю відповідно. Земельні ділянки позивача [NUMBER] та [NUMBER] розташовані одна над одною, при цьому зі сторони нижньої земельної ділянки - [NUMBER] знаходяться хвіртка та ворота, попід стіною йде тротуар до ділянки № [NUMBER] та [NUMBER]. На ділянках [NUMBER] та [NUMBER] знаходяться будинки «А» та «Г» відповідно (т.1, а.с. 94-95). Отже, від ділянки [NUMBER] до будинку «А», який знаходиться на ділянці № [NUMBER] , відсутній наявний проїзд. При цьому, такий прохід наявний між земельними ділянками № [NUMBER] та № [NUMBER] , якими користується позивач. Під час розгляду справи у спорі про встановлення земельного сервітуту належить з`ясовувати, з яких причин позивач не може використовувати належне йому майно. Не підлягають задоволенню позовні вимоги про встановлення земельного сервітуту, якщо судом визначено, що неможливість використання майна зумовлена діями самого позивача (аналогічна правова позиція зазначена у підпунктах 2.31, 2.33, 2.34 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин». З викладеного вбачається, що встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб. Позивач зазначає, що їй необхідний проїзд з огляду на те що цільове призначення ділянки № [NUMBER] - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а будівельні матеріали та будівельна/спеціальна техніка не зможе заїхати з ділянки № [NUMBER] , оскільки відстань між підпірною стінкою та будинком «Г» становить 1,76 м., а праворуч від будинку дерева та електрична опора. Поруч з цим, позивач у відповіді на відзив вказує, що вона разом з чоловіком (первісним позивачем) у 2006 році побудували будинок «Г» (т.1, а.с.91). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Таким чином, обставина того що позивач самостійно побудував будинок «Г», який перешкоджає проїзду техніки до ділянки № [NUMBER] , є визнаною позивачем. Отже, неможливість використання майна для проїзду будівельної/спеціальної техніки зумовлена діями самого позивача. Поруч з цим, судом встановлено, що між ділянками [NUMBER] та [NUMBER] наявний тротуар попід огорожею, а з нижньої сторони ділянки № [NUMBER] розташовані 3 майданчики, які як зазначає відповідач, використовуються позивачем для паркування машин. У пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном. Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання своєї власності неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому, слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом. Суд зазначає, що рішення суду не може грунтуватись на припущеннях, а в матеріалах справи відсутні докази того, що нормальне використання власності позивача неможливо без обтяження сервітутом земельної ділянки відповідача. Крім цього, позивачем не надано будь-яких доказів, які б вказали саме на неможливість облаштувати проїзд для техніки через ділянку [NUMBER] до ділянки [NUMBER]. Статтею 404 ЦК України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 22-2 Постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, яка звертається щодо обмеженого користування чужим майном. Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому необхідно довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити будь-яким іншим способом. Тлумачення цих норм свідчить про те, що умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб. Отже, передумовою звернення до суду за встановленням сервітуту повинен бути доказ вчинення дій зацікавленою особою щодо встановлення сервітуту та недосягнення про це згоди із власником ділянки, щодо якої планується встановити сервітут. Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду. Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 08 грудня 2021 року у справі № 686/18456/18 (провадження № 61-18819св20), від 12 квітня 2022 року у справі № 306/612/20 (провадження № 61-14169св21), від 01 лютого 2023 року у справі № 345/4572/20 (провадження № 61-7577св22) Так, судом встановлено, що перед зверненням до суду та під час розгляду справи в суді позивач не зверталась до відповідача із пропозицією щодо укладення договору земельного сервітуту, що, в свою чергу, є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Відтак, враховуючи все вищевикладене, суд залишає позов без задоволення. Відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати позивача покладаються на позивача у зв`язку з відмовою в позові.

Outcome: dismissed