Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-10 00:00:00

15 березня 2023 року до Ленінського районного суду м. Харкова звернувся представник позивача [PERSON] - адвокат Антоненко І.М. з позовною заявою до Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства про стягнення заборгованості по заробітній платі, в якій він просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 126 896,43 грн. Позов обґрунтований тим, що [PERSON] перебуває в трудових відносинах з Харківським казенним експериментальним протезно-ортопедичним підприємством (ХКЕПОП) на посаді охоронника адміністративно-господарчого відділу з місячною тарифною ставкою з 01 квітня 2020 року по теперішній час згідно наказу про переведення [PERSON] №37/к від 31.03.2020 року. Відповідно до довідки ХКЕПОП про заборгованість № 03/39 від 16.02.2023, станом на 15.02.2023 заборгованість з оплати праці складає складає 126 896,43 грн. з урахуванням податків та обов`язкових платежів до бюджету. Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, яка порушує конституційні, трудові права та гарантії на належний соціальний захист. Вказані обставини і вимусили позивача звернутися до суду з зазначеною позовною заявою. Ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 16 березня 2023 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. 11.04.2023 представник позивача - адвокат Антоненка І.М., що діє на підставі ордеру, подав до суду заяву, в якій не заперечував проти розгляду справи в заочному порядку, просив провести судове засідання без участі позивача та її представника, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи представник відповідача, згідно вимог п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, у судове засідання не з`явився, в порушення ч.3 ст.131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив. Своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, заяв чи будь-яких клопотань від нього не надходило до суду. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 ст. 131 ЦПК України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, зі згоди представника позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. 11.04.2023 ухвалою суду постановлено справу розглядати у заочному порядку. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст.247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427. Судом встановлено, що відповідно до записів у трудовій книжки Серії [NUMBER] , на підставі наказу № 37/К від 31.03.2020 року позивача [PERSON] переведено на посаду охоронника адміністративно-господарчого відділу до ХКЕПОП (а.с.12-14). Вказане підтверджується також наказом № 37/К від 31.03.2020 року про переведення [PERSON] на посаду охоронника адміністративно-господарчого відділу з місячною тарифною ставкою (а.с.11). Відповідно до довідки ХКЕПОП про заборгованість № 03/39 від 16.02.2023, станом на 15.02.2023 заборгованість з оплати праці складає складає 126 896,43 грн. з урахуванням податків та обов`язкових платежів до бюджету (а.с.10). На теперішній час заборгованість у добровільному порядку не виплачена відповідачем по справі. Таким чином, у суда немає сумнівів у достовірності тих даних щодо заробітної плати позивача, які зазначені у вищевказаних документах. Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЗУ «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Частиною 2 ст. 233 КЗпП передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Так, згідно частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої Генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Частиною 5 статті 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Відомостей про наявність спору про розмір боргу суду не надано. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Тяжке фінансове положення підприємства не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов`язку сплатити зазначені кошти позивачу. При цьому, суд враховує, що відповідно до ч.ч.3, 4 ст.12, ч.ч. 5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 126 896,43 грн. з урахуванням відповідних податків та інших обов`язкових платежів. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати. Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позову за вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 2 481 гривень. Суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині стягнення на користь позивача заробітну плату в межах суми платежу за один місяць відповідно до ст.430 ЦПК України.

Outcome: approved