Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-16 00:00:00

[PERSON] 09.06.2021 звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 25.02.2017 вона з відповідачем знаходилися у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням суду від 24.02.2021. Перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, у 2019 році за спільні кошти ними було придбано автомобіль марки Dacia Duster, державний номерний знак [NUMBER] , який був зареєстрований на ім`я відповідача. Оскільки, будучи в шлюбі, відповідач без її згоди відчужив вказаний транспортний засіб на користь іншої особи, тому просила стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля у розмірі 162 085 грн. 96 коп., таке як зазначене майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідачем подано відзив на позов, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, обгрунтовуючи тим, що спірний автомобіль був придбаний не за спільні з позивачкою кошти, а його батьком за власні кошти та переданий йому в користування, оскільки ні у нього, ні у позивачки на той момент необхідних для цього коштів не було. Зазначає, що позивачкою не долучено до позову жодного доказу придбання спірного автомобіля за спільні кошти як подружжя, натомість у його батька знаходяться всі документи, що стосуються купівлі ним транспортного засобу. Позивачка та її представник в дане судове засідання не з`явилися, однак представник позивачки - адвокат Перемот О.Г. у поданих суду письмових судових дебатах просила розгляд справи провести за їх відсутності. В судовому засіданні, що відбулося 22.12.2022, представник позивачки пред`явлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові. Додатково зазначила, що спірний автомобіль був придбаний за спільні кошти подружжя та за кошти, подаровані на весіллі батьками. Відповідач та його представник в дане судове засідання не з`явилися, проте представник відповідача - адвокат Ковальов А.І. у поданих суду письмових судових дебатах просив розгляд справи провести за їх відсутності. В судовому засіданні, що відбулося 23.03.2023, представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Також пояснив, що спірний транспортний засіб дійсно був придбаний під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та зареєстрований на ім`я відповідача. Однак, автомобіль був придбаний за рахунок коштів батька відповідача, оскільки позивачка та відповідач на той час таких грошей не мали, спільних заощаджень в достатній кількості у них не було. На час укладення шлюбу відповідач ніде не працював, влаштувався на роботу тільки через 2 тижні, коштів, які він заробляв, вистачало лише на утримання сім`ї. Позивачка на час укладення шлюбу працювала, однак отримувала мінімальну заробітну плату, тому за цей час не могла накопити значну суму. Крім того, незабаром вона завагітніла, потім пішла у декретну відпустку, тому всі заощадження йшли на утримання дитини. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він є батьком відповідача, позивачка колишня невістка. Спірний автомобіль придбавався для користування всією їхньою родиною за його власні кошти, накопичені ним разом з дружиною. У нього було більше 6 000 доларів США. Купували автомобіль в м.Києві на авторинку, куди їздили він, його син (відповідач) та знайомі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Автомобіль придбали за 9 300 доларів США, 3 000 з них він позичив у [PERSON] , оскільки власних коштів не вистачало. Ні син, ні невістка грошей не давали, оскільки заощаджень у них не було. Автомобіль був оформлений на сина, так як у нього молода сім`я, крім того, коли купували автомобіль він в той день забув свій паспорт, тому оформили на сина. Після придбання ним користувався син, однак після того, як у них з дружиною почалися проблеми в сім`ї, він забрав транспортний засіб, оскільки той був придбаний за його кошти, та оформив на себе. Кошти за автомобіль з боку невістки йому не відшкодовувалися. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що батько відповідача [PERSON] попросив його як спеціаліста допомогти у придбанні спірного автомобіля, який мав використовуватися всією його родиною, а також підстрахувати в разі, якщо коштів [PERSON] буде невистачати. Купувати автомобіль їздили в м.Київ на авторинок, вибір робив [PERSON] , кошти сплачував також він, син жодних грошей не давав. Оскільки коштів у [PERSON] не вистачало, він йому під розписку позичив 3 000 доларів США. Ці кошти [PERSON] протягом року йому повернув особисто, його син жодних коштів не давав. Розписка про отримання коштів після їх повернення залишилася у [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що батько відповідача [PERSON] попросив його поїхати в м.Київ допомогти вибрати автомобіль для сім`ї. Крім них на авторинок також поїхали син [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Вибір автомобіля робив [PERSON] , кошти за нього сплачував також він, син грошей не давав. Після покупки [PERSON] попросив його встановити газове обладнання на автомобіль, тому через декілька днів він разом з [PERSON] поїхали в м.Кропивницький, де також поставили автомобіль на облік та зареєстрували на ім`я [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що батько відповідача [PERSON] попросив його видвезти в м.Київ на авторинок з метою придбання автомобіля для сім`ї. Разом з ними також поїхали син [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Там [PERSON] купив автомобіль приблизно за 9 000 - 10 000 доларів США, розраховувався особисто, син грошей не давав. Заслухавши пояснення представників сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони 25.02.2017 зареєстрували шлюб у Знам`янському районному відділі реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, актовий запис №7. Згідно з рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24.02.2021 шлюб між сторонами розірвано. Рішення суду набрало законної сили 27.03.2021, що встановлено з даних Єдиного державного реєстру судових рішень. Під час перебування сторін в шлюбі за відповідачем в період з 27.11.2019 до 18.12.2020 був зареєстрований транспортний засіб - автомобіль марки Dacia Duster, 2012 року виготовлення, об`єм двигуна 1598 см.?, номер кузова [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] . Надалі, вказаний автомобіль 18.12.2020 перереєстровано на нового власника згідно з договором купівлі-продажу, укладеним у Територіальному сервісному центрі 3541 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Кіровоградській області, а саме на ім`я [PERSON] , [INFO] , державний номерний знак автомобіля [NUMBER] . Зазначене підтверджується відомостями, наданими Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в Кіровоградській області за вих.№31/11-1884 від 02.08.2021. Відповідно до висновку експерта №1797/22-27 від 07.07.2022, складеного за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи на підставі ухвали суду від 13.04.2022, середня ринкова ціна спірного автомобіля станом на 07.07.2022 складає 246 330 грн. Як зазначено вище, вказаний транспортний засіб 18.12.2020 був зареєстрований за новим власником [PERSON] , батьком відповідача. Згідно з ч.3 ст.368 ЦК України, ч.1 ст.60 та ст.63 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з подружжя не мав за поважною причиною самостійного заробітку (доходу). Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.2 ст.60 СК України). При цьому, не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя. За положеннями ч.1 ст.60, ч.1 ст.61 СК України, які узгоджуються з приписами ч.ч.2, 3 ст.325 ЦК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Таким чином, набутий подружжям [PERSON] та [PERSON] вищезазначий транспортний засіб є об`єктом права спільної сумісної власності. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.68, ч.1 ст.69 СК України). Положеннями ч.1 ст.70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення закріплені у ч.2 ст.372 ЦК України. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Пунктами 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11 визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири та жилі будинки тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Судом встановлено, що спірний автомобіль марки Dacia Duster, 2012 року виготовлення, об`єм двигуна 1598 см.?, номер кузова [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] (на даний час номерний знак перереєстрований на [NUMBER] ) був придбаний у власність відповідача в період, коли сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі. Відтак, зазначене майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом з цим, відповідно до ч.ч.1, 3, 4 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно з ч.3 ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. При цьому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.3 ст.61 СК України) та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном (ст.63 СК України). Таким чином, один із подружжя може вимагати від іншого з подружжя 1/2 частину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби. Вказане узгоджується з роз`ясненнями, викладеними в п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007, згідно з якими у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Як встановлено судом, придбаний відповідачем за час перебування у зареєстрованому шлюбі спірний транспортний засіб, який є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, був відчужений відповідачем 18.12.2020 на користь третьої особи [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного у Територіальному сервісному центрі 3541 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Кіровоградській області. Судом встановлено, що договір купівлі-продажу зазначеного автомобіля був укладений відповідачем без відома та згоди дружини, не в інтересах сім`ї. Зазначені обставини під час розгляду справи стороною відповідача не оспорювалися, а тому доказуванню не підлягають. Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 4 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Таким чином, встановивши, що спірний транспортний засіб - автомобіль марки Dacia Duster, сторони придбали за час перебування у зареєстрованому шлюбі, однак відповідач здійснив продаж зазначеного майна на власний розсуд, без повідомлення про це позивачку та без отримання її згоди, доказів, які б підтверджували, що кошти за продаж майна були отримані подружжям та витрачені в інтересах сім`ї, матеріали справи не містять, тому, з урахуванням дійсної ринкової вартості транспортного засобу, встановленої висновком експерта, суд приходить до висновку, що позивачка має право на грошову компенсацію 1/2 вартості спірного автомобіля. Доводи представника відповідача з приводу того, що спірний транспортний засіб був придбаний не за спільні кошти подружжя, а за кошти батьків відповідача, судом відхиляються з наступних підстав. За нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке набуте одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета набуття цього майна - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Тобто сімейне законодавство передбачає виникнення спільної сумісної власності на майно і рівні права подружжя щодо володіння, користування і розпорядження ним. Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним з них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має, оскільки майно знаходиться у спільній сумісній власності подружжя без визначення часток. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у ст.57 СК України. Згідно з п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Як зазначалося вище, зі змісту ч.3 ст.368 ЦК України, ч.1 ст.60 та ст.63 СК України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з подружжя не мав за поважною причиною самостійного заробітку (доходу). Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 21.11.2018 у справі №372/504/17, діє абсолютна презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Як слідує з висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 27.02.2019 у справі №464/7011/16-ц, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна, хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, які свідчать про те, що спірний транспортний засіб був придбаний за кошти, які належали відповідачу особисто, або за кошти, що належали йому спільно з батьком. Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів того, що грошові кошти на придбання автомобіля були передані йому у приватну власність, відсутній належно оформлений договір дарування цих грошей, тому відповідачем не доведено той факт, що джерелом придбання спірного транспортного засобу є саме грошові кошти, надані батьком (батьками). Доводи представника відповідача, що факт придбання автомобіля за кошти батька підтвердили допитані в суді свідки, не заслуговують на увагу, оскільки заперечення однією із сторін певного факту може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Разом з тим, рішення суду не може ґрунтуватися виключно на поясненнях сторони та показах свідків за відсутності інших доказів. Виходячи з того, що сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, а тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує, тому суд дійшов висновку, що у даній справі відповідач, на якого покладено обов`язок спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, не надав належних та допустимих доказів на її спростування. Доводи представника відповідача про те, що заперечуючи обставини набуття майна за кошти батька відповідача, позивачка не надала належних та допустимих доказів, які б об`єктивно свідчили про те, що вони мали можливість купити автомобіль саме за спільні кошти, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки спростовувати презумпцію спільного майна подружжя, у даному випадку, повинен саме відповідач у справі. Позивачкою до матеріалів справи долучені докази, з яких вбачається, що вона в період з 01.08.2016 до 31.12.2020 офіційно була працевлаштована (з 06.11.2017 до 08.01.2019 перебувала у відпустці по догляду за дитиною). Натомість, відповідачем жодних доказів, які б свідчили про розмір його доходу, суду не надано, хоча в судовому засіданні представником відповідача зазначено про факт працевлаштування відповідача одразу після укладення шлюбу. Факт отримання позивачкою мінімальної заробітної плати та неможливістю у зв`язку з цим здійснити заощадження в достатній кількості, не свідчить про відсутність в останньої будь-якого доходу та спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя на нерухоме майно. Крім того, у поданих суду письмових судових дебатах представник відповідача заявив, що позивачкою не доведено, що спірний автомобіль був відчужений без її згоди. Разом з тим, такі доводи судом не розглядаються, оскільки в судових дебатах учасники справи виступають із заключним словом, і у цих промовах можна посилатися лише на обставини і докази, досліджені в судовому засіданні. Разом з тим, такі обставини не були предметом судового розгляду, під час якого стороною відповідача не оспорювалося, що договір купівлі-продажу спірного транспортного засобу був укладений відповідачем без відома та згоди дружини, не в інтересах сім`ї. З огляду на викладене та враховуючи, що відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності колишнього подружжя на спірний транспортний засіб, автомобіль набутий сторонами у період зареєстрованого шлюбу, проте був відчужений відповідачем не в інтересах сім`ї, без відома та згоди дружини, яка має право на грошову компенсацію 1/2 вартості спірного транспортного засобу, тому суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, стягнувши з відповідача на користь позивачки в якості компенсації ринкову вартість 1/2 частки автомобіля у розмірі 123 165 грн., яка визначена виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про стягнення понесених позивачкою витрат на правничу допомогу суд враховує, що відповідно до ст.133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу належать до судових витрат. Судові витрати розподіляються між сторонами в порядку ст.141 ЦПК України. Згідно зі ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Представник позивачки просила стягнути понесені позивачкою витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. Відповідач клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу не подав. Суд відзначає, що представником позивачки дотримані вимоги ч.1 ст.134, ч.8 ст.141 ЦПК України, оскільки у поданій позовній заяві зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які очікує понести позивачка, докази понесення таких витрат представником позивачки подані до закінчення судових дебатів у справі. Судом встановлено, що в матеріалах справи наявні документи, які підтверджують понесені позивачкою витрати на правничу допомогу, а саме: ордер серії ВА №1006415 від 07.06.2021 адвоката Перемот О.Г. на представництво інтересів позивачки; угода про захист (представництво) та надання правничої допомоги від 17.01.2021; акт приймання виконаної роботи від 22.12.2022; квитанція серії ББАЮ №687728 від 22.12.2022 про сплату позивачкою 10 000 грн. за надання правничої допомоги. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України). Відповідно до угоди про захист (представництво) та надання правничої допомоги від 17.01.2021 сторони погодили порядок обчислення гонорару, порядок та строк оплати послуг адвоката. Вартість та обсяг робіт визначено у акті приймання-передачі наданих послуг. Судом враховується, що згідно з ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 137 ЦПК України). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України»). Дослідивши подані представником позивачки докази та матеріали справи, за відсутності клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає, що в даному випадку розмір витрат на оплату послуг адвоката в сумі 10 000 грн., понесених позивачкою, є документально підтвердженим, вони співмірні зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг в суді та відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. З урахуванням наведеного та враховуючи часткове задоволення позову, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки витрат за надання правової допомоги у цій справі в розмірі 7 599 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст.ст.139, 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки також підлягають до стягнення понесені нею витрати, пов`язані з проведенням судової транспортно-товарознавчої експертизи, у розмірі 2 265 грн. 24 коп., які підтверджені наявним в матеріалах справи рахунком №881 від 14.05.2022. З огляду на встановлення судом вартості спірного автомобіля та визначення ціни позову у даній справі, яка становить 1/2 частину, згідно зі ст.141 ЦПК України позивачці підлягає до повернення надлишково сплачена нею сума судового збору у розмірі 389 грн. 21 коп, а судовий збір 1 231 грн. 65 коп. необхідно стягнути з відповідача на її користь. На підставі викладеного,

Outcome: partial