Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-20 00:00:00

У грудні 2021 року [PERSON] - Курісовський сільський голова Березівського району Одеської області, діючи в інтересах неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , звернувся до суду із позовом до [PERSON] , яким просив суд позбавити матір батьківських прав щодо її дітей, стягнути аліменти на утримання діток. На обгрунтування доводів позову заявник вказує, що відповідач мешкає за адресою: [ADDRESS] , та є мамою діток [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відомості про батька малолітніх дітей вчинені відповідно до частини першої статті 135 СК України. У неповнолітньої [PERSON] є рідний батько - [PERSON] , який із сім`єю тривалий час не проживає. Діти перебувають на обліку дітей, які зазнали складних життєвих обставин служби у справах дітей Курісовської сільської ради Березівського району Одеської області. Як стверджує заявник, працівниками служби у справах дітей та Курісовської сільської ради неодноразово проводились перевірки умов проживання родини [PERSON] , проводились профілактичні бесіди стосовно її поведінки та виховання дітей, проте вона не виправляє свою поведінку та ігнорує всі поради і зауваження. Заявник стверджує, що умови проживання родини [PERSON] незадовільні, будинок потребує капітального ремонту, господарські приміщення знаходяться в аварійному стані, що може привести до летального випадку, в домі порушені всі санітарно- гігієнічні норми проживання, діти по двоє сплять на ліжках, відсутні місця для виконання дітьми домашнього завдання, відсутній інтернет для забезпечення дистанційного навчання дітей у школі, речі особистої гігієни, продукти харчування та інша іжа повністю відсутні, родина дровами та вугіллям на опалювальний сезон не забезпечена, існує велика заборгованість за газопостачання та електроенергію. [PERSON] разом із своїм співмешканцем постійно вживають спиртні напої, та не працюють. Зі шкоди та дитячого садочку час від часу надходять скарги щодо неналежного виконання [PERSON] батьківських обов`язків, діти без поважних причин пропускають шкільні заняття, неохайно одягнені, не виконують домашніх завдань. Мати діток не реагує на зауваження вчителів та не виправляє ситуації. Постановою Березівського районного суду Одеської області від 30.09.2021 року у справі № 494/1244/21 [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 184 КпАп України. 14.12.2021 року виконавчим комітетом Курісовської сільської ради Березівського району Одеської області прийнято рішення № 139 про відібрання дітей у [PERSON] та позбавлення батьківських прав. На цій підставі заявник просить суд позов задовольнити та позбавити відповідачку батьківських прав, стягнути з неї аліменти на утримання діток. В судовому засіданні представник позивача доводи позову підтримав, просив його задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов не визнала, та пояснила суду, що позов надуманий і безпідставний. Так відповідачка стверджує, що вона працює по найму, заробляє близько 1500 грн. на місяць, а ії співмешканець також заробляє кошти працює неофіційно. Доводи про вживання алкоголю безпідставні. Пояснила, що з початком повномасштабної агресії діти перебувають за кордоном, у Республіці Польща, на повному державному утриманні. Приїздити до дітей вона можливості не має, оскільки не має на це грошових коштів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку: Судом встановлено, що відповідач- [PERSON] є мамою неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 11-16). Родина проживає за адресою: [ADDRESS] . (а.с.20) Згідно наказів №№ 47-ОД, 48-ОД, 49-ОД, 50-ОД, 51 -ОД від 19.05.2021 року служби у справах дітей Курісовської сільської ради Березівського району Одеської області діти - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] поставлені на облік дітей, які зазнали складних життєвих обставин служби у справах дітей Курісовської сільської ради Березівського району Одеської області. 18.05.2021 року складений акт обстеження умов проживання родини [PERSON] , зі змісту якого умови проживання незадовільні, будинок потребує капітального ремонту, господарські приміщення знаходяться в аварійному стані, що може привести до летального випадку, в домі порушені всі санітарно- гігієнічні норми проживання, діти по двоє сплять на ліжках, відсутні місця для виконання дітьми домашнього завдання, відсутній інтернет для забезпечення дистанційного навчання дітей у школі, речі особистої гігієни, продукти харчування та інша іжа повністю відсутні, родина дровами та вугіллям на опалювальний сезон не забезпечена, існує велика заборгованість за газопостачання та електроенергію. Аналогічний за змістом акт складений 09.06.2021 року, 22.06.2021 року, 13.10.2021 року, 30.11.2021 року, 13.12.2021 року, Відомості про батька малолітніх дітей вчинені відповідно до частини першої статті 135 СК України (а.с. 33-37) У неповнолітньої [PERSON] є рідний батько - [PERSON] , який із сім`єю тривалий час не проживає (а.с.38). Постановою Березівського районного суду Одеської області від 30.09.2021 року у справі № 494/1244/21 [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 184 КпАп України. Підставою для відповідальності [PERSON] стало невиконання мамою своїх батьківських обов`язків щодо своїх дітей, при перевірці виявлені незадовільні умови проживання дітей, бруд, антисанітарія, запасів продуктів не має, зловживання спиртними напоями. Відсутність уваги [PERSON] навчальному процесу ї вихованні дітей підтверджується характеристиками на дітей які надані директором ОЗО «Курісовський ЗЗСО І-ІІІ ступенів» (а.с 43-47). Суд звертає особливу увагу на лист директора ОЗО «Курісовський ЗЗСО І-ІІІ ступенів» В.Цині від 03.12.2021 року № 689 за змістом якого керівник шкоди просить посприяти у поверненні дітей родини [PERSON] до шкоди. У шкоді навчається 5 діток, школу систематично відвідує тільки [PERSON] , учениця 9 класу, яка фактично вдома не проживає. [PERSON] , [PERSON] не відвідували школу більше 2 місяців через педикульоз. На дистанційне навчання жодного разу діти не виходили. Двоє хлопчиків [PERSON], [PERSON] школу відвідують не систематично. Неодноразові бесіди з батьками, відвідування родини до жодних позитивних наслідків не привели. Батьки не працюють, діти часто голодні. Завідувач амбулаторії ЗПСМ с. Курісове надав довідки про антисанітарні умови проживання за місцем мешкання родини [PERSON] (а.с. 49-54). Разом із тим, у матеріалах справи міститься акт від 06.12.2022 року обстеження умов проживання родини [PERSON] за змістом якого, умови проживання родини задовільні, продукти харчування в достатній кількості, в будинку чисто є газ, дрова, борги за світло та газ не оплачені, світло відключене, є невеликий запас м`яса, картоплі, є невеличке підсобне господарство, птиця та велика рогата худоба. Умови проживання дітей створені, речі та одяг є в достатній кількості, є взуття, спальних місць не достатньо, стіл для виконання домашній завдань відсутній. В теперішній час діти перебувають за кордоном в Республіці Польща, мати контактує з дітьми по телефону. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 09.12.2022 року зобов`язано орган опіки та піклування Курісовської сільської ради Березівського району Одеської області підготувати висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно її дітей [PERSON] , [INFO] , малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , з обов`язкових урахуванням змісту акту обстеження умов проживання [PERSON] від 06.12.2022 року, складеного комісією за головуванням [PERSON] - начальника служби у справах дітей Курісовської сільської ради Березівського району Одеської області, який є позитивним на користь [PERSON] . Згідно висновку органу опіки та піклування Курісовської сільської ради Березівського району Одеської області від 25.01.2023 року визнано доцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо дітей. У цьому висновку зазначено, що при повторній перевірці комісією встановлено, що умови проживання незадовільні, будинок потребує капітального ремонту, господарські приміщення знаходяться в аварійному стані, що може привести до летального випадку, в домі порушені всі санітарно- гігієнічні норми проживання, місць для сну дітей не вистачає, відсутні місця для виконання дітьми домашнього завдання, відсутній інтернет для забезпечення дистанційного навчання дітей у школі, відсутні речі особистої гігієни, продукти харчування та інша іжа повністю відсутні. Крім того [PERSON] ніде не працює та зловживає алкогольними напоями. В судовому засіданні на запитання судді [PERSON] також відповідала нервово, скаржилась на те, що діти у Польщі у незадовільних умовах, палять цигарки, навчання не відвідують, проте жодного доказу таких фактів суду не представила. Отже ці доводи відповідачки суд вважає голослівними. На запитання суду щодо умов проживання за місцем мешкання родини, відповідачка пояснила, що не має грошей на ремонт приміщень для житла, на їжу вистачає коштів які вона заробляє на підробітках, та пенсії її чоловіка (співмешканця). Суддею поставлено запитання, чи розуміє відповідач скільки коштів потрібно для належного утримання всіх дітей, їх належного годування, виховання та утримання. [PERSON] відповіла, що піде шукати офіційну роботу, і спробує виправити ситуацію яка склалася. Інших істотних доказів на підтвердження своїх заперечень на рішення органу опіки та піклування відповідачка суду не надала. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ). У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд погоджується з висновком органу опіки про те, що безвідповідальне ставлення відповідача [PERSON] до своїх дітей, створює ризик для їхнього життя, здоров`я та морального виховання, небажання матері дітей належним чином цікавитися розвитком, здоров`ям та долею власних дітей суперечить їх інтересам. Згідно з частиною третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно із ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частини першої статті 170 СК України можливе відібрання дитини від батьків, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 СК України, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Відповідно до п. 8 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року № 866, передбачено порядок відібрання дитини від батьків органами опіки та піклування. Якщо виникла безпосередня загроза життю або здоров`ю дитини, орган опіки та піклування, якому стало відомо про це, приймає рішення про негайне відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють. Для прийняття рішення про негайне відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють, служба у справах дітей негайно після отримання повідомлення про безпосередню загрозу життю або здоров`ю дитини разом з уповноваженим підрозділом органів Національної поліції, фахівцем із соціальної роботи, представниками закладу охорони здоров`я проводить оцінку рівня безпеки дитини згідно з додатком 10 до Постанови Кабінету Міністрів України від 1 червня 2020 року № 585. У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Так, стаття 150 СК України передбачає, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 1 статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. У відповідності до ч. 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року № 3 передбачає, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». Згідно ст. 166 СК України, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо і лише при наявності вини в діях батьків. Позбавлення батьківських прав (тобто, прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Принципом 6 Декларації прав дитини ( Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Ассамблеї ООН від 20.11.1959) року передбачено, що для повного і гармонійного розвитку своєї особистості дитина потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків і, безперечно, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно з ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради № 789-X11 від 27 лютого 1991 року в усіх випадках щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»). Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України). Основні підстави для відібрання дитини зазначені у частині першій статті 164 СК України. Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у вищенаведеній частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини розпусної поведінки тощо). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18. Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради № 789-X11 від 27 лютого 1991 року, в усіх випадках щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї. Частиною 4 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року також передбачено, що позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей. Відповідно до ч. 4 ст. 170 ЦПК України при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. У статті 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до статті 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд зобов`язаний врахувати всі обставини, зазначені в частині першій статті 182 СК України: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. За положеннями частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батьків, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно приписів ст. 191 ч. 1 аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Вирішуючи питання судового збору суд безумовно враховує, що позивач відповідно до п. 14 ч.2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. Тому, судовий збір за вимоги дві позовні вимоги підлягає стягненню з відповідачки. Тому суд знаходить позовні вимоги обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню частково, зокрема, суд вважає недоцільним позбавляти відповідачку батьківських прав відносно дітей, проте наявні всі підстави для відібрання дітей від матері. Суд враховує, що з початку повномасштабного вторгнення окупаційних військ рф на територію України діти переміщені на територію Європейського Союзу. Ставити матері дітей у провину невідвідування нею дітей на території іноземної держави суд не вважає справедливим, оскільки не доведено, що мати дітей (відповідачка) має таку можливість, в тому числі і фінансову, має закордонний паспорт, але з власної ініціативи не відвідує діток. Діти майже рік перебувають піж опікою держави на території Республіки Польща. Суд об`єктивно позбавлений можливості оцінити наскільки змінилось відношення матері до виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки фактичний контакт дітей та матері по не залежним від матері обставинам перерваний. Суд вважає це істотною обставиною. І тому питання позбавлення батьківських прав відповідачки на думку суду є передчасним. Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). При цьому, судом ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30). На підставі наведеного,

Outcome: partial