Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-18 00:00:00

У квітні 2020 року [PERSON] звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , в якому, з урахуванням уточнень до позовної заяви, просила суд: стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики у розмірі 20 901,69 доларів США та витрати на професійну правничу допомогу. В обґрунтування заявлених позовних вимог вказувала, що 19.07.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до умов якого [PERSON] надав відповідачу у борг 11000 доларів США. Також, за умовами розписки, відповідач зобов`язався повернути отримані у борг кошти у строк до 01.10.2017 року, а у випадку прострочки - додатково сплачувати відсотки у розмірі 5 % від суми щомісяця, починаючи з 01.11.2017 року. Разом з тим, позивач вказував, що відповідач у встановлений договором борг не повернув, та лише у лютому 2018 року та у березні 2018 року сплатив 3000 доларів США та 1000 доларів США відповідно. За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що відповідно до умов договору про відступлення права вимоги від 02.04.2020 року вона є новим кредитором за договором позики, позивач звернувся до суду з цим позовом. При цьому, в обґрунтування розміру процентів, які підлягають стягненню з відповідача на її користь, позивач посилався на те, що сторони договору позики визначили розмір процентів у договорі, що відповідає положенням ст. 625 ЦК України щодо відповідальності боржника за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 17.04.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. 27.07.2020 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому він, посилаючись на те, що розписка про отримання грошей у борг, підписана не ним, просив у задоволенні позову відмовити. При цьому, відповідач зазначив, що сторони договору позики не встановлювали інший розмір відсотків річних, ніж той, який визначений ч. 2 ст. 625 ЦК України. Натомість, у розписці боржником було гарантовано, що він буде сплачувати свою заборгованість поступово, а саме 5 % від суми заборгованості щомісяця. Також, відповідач зауважив, що з огляду на правову природу 3 % річних, передбачених ст. 625 ЦК України, правильним є стягнення їх виключно у національній валюті України - гривні. 07.08.2020 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив, в якому він зазначив, що 18.05.2020 року відповідач направив йому лист, в якому він фактично визнав укладення договору позики, однак заперечував лише щодо розміру заборгованості. При цьому, вказав, що у розписці відповідач сам визначив, що за протиправне (поза договірним строком) користування коштами він гарантує сплату відсотків в іншому, ніж визначено ст. 625 ЦК України, розмірі. У судовому засіданні, яке відбулося 06.10.2020 року, судом до участі у справі в якості третьої особи було залучено [PERSON] 16.11.2020 року до суду надійшли пояснення третьої особи, в яких він зазначив, вважає позовні вимоги обґрунтованими, а розрахунок заборгованості - правильним. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 01.12.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. 19.04.2023 року до суду надійшли письмові тези представника відповідача на судові дебати. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти позову та просили в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду повідомлялись належним чином. В матеріалах справи наявне клопотання третьої особи про розгляд справи у його відсутність. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, як вбачається зі змісту розписки від 19.07.2017 року за підписом [PERSON] , останній взяв у борг у [PERSON] 11000 доларів США та зобов`язався повернути отриману суму позики до 01.10.2017 року. При цьому, згідно з умовами договору, у разі невиконання своїх зобов`язань [PERSON] гарантував сплату 5 % від суми кожного місяця, починаючи з 01.11.2017 року. Зі зворотньої сторони розписки вбачаєтся, що 09.02.2018 року відповідачем було повернуто на виконання умов договору 3000 доларів США, а 07.03.2018 року - 1000 доларів США. Згідно з договором про відступлення права вимоги від 02.04.2020 року, [PERSON] передав, а [PERSON] одержала право вимоги до [PERSON] за договором позики від 19.07.2017 року. Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що відповідач борг у повному обсязі не повернув, а тому наявні підстави для стягнення з нього неповернутої суми боргу та процентів відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, розмір яких визначено у договорі. При цьому, на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем було надано до суду оригінал розписки від 19.07.2017 року. Так, за змістом ст.ст. 512, 516 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як передбачено ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. При цьому, за правилами ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника. Розписка є документом, який боржник видає кредитору, підтверджуючи як укладення договору позики, так і його умови, а також засвідчуючи отримання певної грошової суми. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Таким чином, оскільки наявна у позивача розписка підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми, яка в обумовлений договором строк відповідачем у повному осбязі не повернута, суд приходить до висновку про наявність між сторонами правовідносин, які випливають із договору позики, та, як наслідок, про обов`язок відповідача повернути позивачу отриману, але не повернуту, грошову позику. Посилання відповідача на те, що він не складав розписки від 19.07.2017 року, суд вважає безпідставними, адже, враховуючи відсутність як доказів того, що позикодавець не передавав позичальнику кошти за договором позики, так і відсутність передбачених законом підстав нікчемності такого договору, відповідач, який оспорює факт підписання ним договору позики, має звертатись до суду із вимогою про визнання цього договору недійсним. У такому випадку відсутність його підпису в цьому договорі встановлюється висновком експерта. При цьому, слід зауважити, що за змістом листа [PERSON] на ім`я [PERSON] від 18.05.2020 року вбачається, що він фактично визнає укладення між ним та [PERSON] договорів позики, проте не погоджується з розміром заборгованості за цими договорами (а.с. 54). Разом з тим, вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики, яка, окрім суми боргу, включає в себе нараховані позивачем проценти, виходячи з 5 % від суми щомісяця, починаючи з 01.11.2017 року, суд виходить з наступного. Частиною 1 статті 536 ЦК України унормовано, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. За змістом ч. 2 ст. 536 ЦК України розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У частині 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Водночас, у п. 30 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.06.2020 року у справі № 922/3578/18 викладено правовий висновок про те, що системний аналіз частини другої статті 536, частини другої статті 625 та статті 627 ЦК України дозволяє дійти висновку, що законодавцем не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням частини другої статті 625 ЦК України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом обчислення процентів за умовами договору. Отже, законодавцем передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення (зокрема, в розмірі певного проценту за кожний місяць прострочення). У свою чергу, розпискою від 19.07.2017 року передбачено плату у вигляді процентної ставки 5 % кожного місяця від суми отриманої позики, а не від простроченої суми, як то встановлено ч. 2 ст. 625 ЦК України. Тобто, вказані 5 % від суми отриманого кредиту щомісячно, починаючи з 01.11.2017 року не можна розцінювати як встановлений договором розмір процентів за ч. 2 ст. 625 ЦК України, на чому наголошує позивач у своїй позовній заяві. Таким чином, оскільки ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено відповідальність за порушення зобов`язання саме у вигляді 3 % річних від простроченої суми лише якщо інший розмір саме річних, не встановлений договором, а сторонами такий інший розмір (цифра) річних не встановлена, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача не поверненої суми позики у розмірі 7 000 доларів США та передбачених ч.2 ст.625 ЦК трьох відсотків річних від простроченої суми, починаючи із наступного дня після настання терміну повернення позики (02.10.2017 року) і до дня пред`явлення позову (10.04.2020 року). Визначаючи суму трьох процентів річних, суд виходить з наступних розрахунків: період розрахунку: 02.10.2017 по 31.12.2017 року - 91 день [Проценти] = 11 000,00 доларів США (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 91 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 82,27 доларів США; з 01.01.2018 року по 09.02.2018 року - 40 днів [Проценти] = 11 000,00 доларів США (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 40 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 36,16 доларів США; з 10.02.2018 року по 07.03.2018 року - 26 днів [Проценти] = 8 000,00 доларів США (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 26 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 17,10 доларів США; Період розрахунку: з 08.03.2018 року по 31.12.2018 року - 299 днів [Проценти] = 7 000,00 доларів США (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 299 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 172,03 доларів США; Період розрахунку: з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року - 365 днів [Проценти] = 7 000,00 доларів США (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 365 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 210,00 доларів США; Період розрахунку: з 01.01.2020 року по 10.04.2020 року - 101 день [Проценти] = 7 000,00 доларів США (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 101 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 57,95 доларів США. Отже, із відповідача підлягає до стягнення на користь позивача проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами в сумі 571,51 доларів США. При цьому, посилання відповідача на те, що 3 % річних підлягають стягненню лише у національній валюті України, суд відхиляє, адже як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16, при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи наведене та

Outcome: partial