Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-11 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про визнання шлюбу недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що у серпні 2005 року позивачка почала проживати однією сім`єю з [PERSON] , з яким 12.09.2007 року вони уклали шлюб. У період шлюбу у позивачки та [PERSON] народилася дочка [PERSON] , [INFO] . Позивачка проживала разом із сім`єю у її власному будинку [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] загинув. Оскільки чоловік позивачки був військовослужбовцем, то другим відділом Тульчинського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки було витребувано інформацію від Крижопільського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Тульчинському районі з метою встановлення кола осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги. З даної інформації позивачка дізналась, що її чоловік [PERSON] зареєстрував 19.09.1997 року шлюб з [PERSON] . Даний шлюб був зареєстрований відділом РАЦС Печерського району м. Києва, актовий запис № 177. Також з наявної інформації було встановлено, що дані про розірвання шлюбу між вказаними особами відсутні. Оскільки [PERSON] ніколи не повідомляв про наявність даного шлюбу, позивачка почала з`ясовувати обставини його укладення, в результаті чого їй стало відомо про те, що у 1997 році її чоловік працював в органах внутрішніх справ у м. Києві на посаді дільничого інспектора і проживав в орендованій квартирі разом із своїм колегою. Для того, щоб влаштуватися на роботу у м. Києві, потрібна була прописка, з цією метою [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] . У жовтні 1999 року [PERSON] звільнився з органів внутрішніх справ та переїхав на постійне місце проживання до смт Крижопіль Вінницької області. Всі викладені обставини свідчать про те, що [PERSON] у 1997 році уклав фіктивний шлюб з [PERSON] , без намірів створити сім`ю. Крім того, у 2004 році [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] . При цьому нею були використані документи про розірвання шлюбу, який вона укладала до укладення шлюбу з [PERSON] , що свідчить про те, що остання приховала той факт, що укладала шлюб з [PERSON] . Такі дії відповідачки також свідчать про фіктивність шлюбу, укладеного у 1997 році. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить визнати недійсним шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.02.2023 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. У судовому засіданні позивачка та її представник повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачки. Вислухавши пояснення позивачки, її представника, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що з серпня 2005 року позивачка [PERSON] почала проживати однією сім`єю з [PERSON] . 12.09.2007 року між позивачкою [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. У період перебування у зареєстрованому шлюбі у позивачки та [PERSON] народилася дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. Позивачка проживала разом із сім`єю у власному будинку [ADDRESS] , що підтверджується відповідними письмовими доказами. [INFO] [PERSON] загинув, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Оскільки [PERSON] був військовослужбовцем, то другим відділом Тульчинського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки було витребувано інформацію від Крижопільського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Тульчинському районі з метою встановлення кола осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги. З даної інформації вбачається, що [PERSON] зареєстрував 19.09.1997 року шлюб з [PERSON] . Даний шлюб був зареєстрований відділом РАЦС Печерського району м. Києва, актовий запис № 177. Також з наявної інформації було встановлено, що дані про розірвання шлюбу між вказаними особами відсутні. У своїх позовних вимогах позивачка вказує про те, що укладений між [PERSON] та [PERSON] у 1997 році шлюб є фіктивним, оскільки був укладений лише з метою працевлаштування її чоловіка в органах внутрішніх справ. Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38-40 цього Кодексу (частини перша-друга статті 24 Сімейного кодексу України). Шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства (частина перша статті 40 Сімейного кодексу України). Шлюб не може бути визнаний недійсним, якщо на момент розгляду справи судом відпали обставини, які засвідчували відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім`ю (частина третя статті 40 Сімейного кодексу України). Право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність якої обмежена (стаття 42 Сімейного кодексу України). До вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу (частина перша статті 20 Сімейного кодексу України). У Сімейному кодексі України закріплено три види недійсності шлюбу, який: (а) є недійсним в силу вказівки закону (стаття 39); (б) визнається недійсним за рішенням суду (стаття 40); (в) може бути визнаний недійсним за рішенням суду (стаття 41). Добровільність шлюбу є однією з основних засад сучасного сімейного права (стаття 24 Сімейного кодексу України). Тому порушення умов щодо добровільності шлюбу є підставою для визнання його недійсним. Згода особи є способом зовнішнього виявлення її внутрішньої волі на реєстрацію шлюбу. Згода особи не вважається вільною, зокрема, якщо в момент реєстрації шлюбу особа страждала тяжким психічним розладом, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними. У разі коли особа страждала тяжким психічним розладом, вона, без сумніву, не могла сповна усвідомлювати значення своїх дій і (або) керувати ними. Причому шлюб визнається судом недійсним, якщо особа саме в момент реєстрації шлюбу страждала тяжким психічним розладом, тобто, коли її хворобливий психічний стан не є хронічним. Якщо ж особа була визнана недієздатною у зв`язку з тим, що вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (частина перша статті 39 ЦК України), то шлюб з такою особою є недійсним і в силу прямої вказівки закону (частина третя статті 39 Сімейного кодексу України). В частині третій статті 40 Сімейного кодексу України передбачена можливість конвалідації шлюбу як зареєстрованого без вільної згоди сторін, так і фіктивного. У разі встановлення на момент розгляду справи судом, що відпали обставини, які засвідчували відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім`ю, шлюб не може бути визнаний недійсним. У статті 42 Сімейного кодексу України законодавцем визначено коло осіб, які мають право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним. У зв`язку з тим, що в цьому разі вказується про звернення особи з позовом до суду, то можна зробити висновок, що стаття 42 Сімейного кодексу України стосується лише двох видів недійсного шлюбу, а саме шлюбу, який: визнається недійсним за рішенням суду (стаття 40 Сімейного кодексу України); може бути визнаний недійсним за рішенням суду (стаття 41 Сімейного кодексу України). Шлюб, який є недійсним (стаття 39 Сімейного кодексу України), не потребує звернення особи до суду з відповідним позовом, оскільки його недійсність визначається безпосередньо законом. Право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають, зокрема, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу. Тобто у разі пред`явлення позову особою, яка вважає, що були порушені її права у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу слід встановити в чому таке порушення полягає. Схожий правовий висновок зроблений у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 404/8982/14 (провадження № 61-1021св21). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦК України). Відповідно до абз. 2 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що за рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі фіктивності (ст. 40 СК України). Шлюб не може бути визнано недійсним, якщо на момент розгляду справи відпали обставини, які засвідчують відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім`ю. У постанові Касаційного цивільного суду ВС від 17.04.2019 у справі № 752/2337/16ц суд зазначив, що причини реєстрації фіктивного шлюбу можуть бути різними, як правило вони пояснюються та обумовлюються бажанням отримати певні права, підставою виникнення яких самостійно чи у складі інших юридичних фактів є шлюб, наприклад, отримання спадщини, житлової площі тощо. У випадку встановлення фіктивності шлюбу намір визначається стосовно речей неправового характеру - бажання проживати разом, вести спільне господарство, дбати про добробут та моральний стан сім`ї тощо. Саме по речах неправового характеру, що супроводжують відносини осіб після реєстрації шлюбу, можна визначити намір осіб щодо шлюбу. У справі № 285/720/16ц Верховний Суд дійшов висновку, що окреме проживання подружжя та непроведення святкової церемонії укладання шлюбу, а також наявність будь-яких фінансових зобов`язань сторін самі по собі не можуть бути підставою для визнання шлюбу недійсним (фіктивним). А припинення сімейних стосунків та наявні конфлікти, які виникають між подружжям, є підставою для розірвання шлюбу, а не для визнання його недійсним. Поряд з цим, коли встановлені судом обставини свідчать про відсутність реального наміру осіб створити сім`ю, набути права та обов`язки подружжя, укладений особами шлюб буде визнано недійсним. Так, у справі № 752/2337/16ц суди встановили, що чоловік на час реєстрації шлюбу та в подальшому перебував на стаціонарному лікуванні у туберкульозній лікарні, дружина не цікавилася станом його здоров`я, не відвідувала хворого у лікарні, не займалася його похованням, належних та допустимих доказів на підтвердження спільного проживання сторін та ведення ними спільного побуту, як до, так і після укладення шлюбу, не надала. А за нетривалий строк перебування у шлюбі (9 місяців) було скасовано реєстрацію місця проживання неповнолітньої дитини за місцем проживання її батька та зареєстровано у цій квартирі дружину, а квартира в подальшому була приватизована та відчужена третім особам. Поряд з цим, інтереси чоловіка при вирішенні питань щодо скасування реєстрації місця проживання неповнолітньої, приватизації квартири та її продажу здійснювались особою, від якого дружина мала дитину. З цього приводу Верховний Суд зазначив, що відсутність наміру створити сім`ю у момент укладення шлюбу може бути цілком компенсовано його появою після реєстрації шлюбу, коли за всіма об`єктивними обставинами можна стверджувати, що у особи з`явився намір створити сім`ю, наприклад коли після реєстрації шлюбу, який мав ознаки фіктивності, особи почали разом проживати, вести спільне господарство, дружина завагітніла або у подружжя народилися діти, батько піклується про дружину та дітей, подружжя запрошує до себе своїх батьків та друзів, підтримують інтимні стосунки, разом відпочивають та відвідують своїх рідних та близьких тощо. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК. Відповідно до вимог ст. 45 КпШС України шлюб може бути визнаний недійсним в разі порушення умов, встановлених статтями 15-17 цього Кодексу, а також в разі реєстрації шлюбу без наміру створити сім`ю (фіктивний шлюб). Як встановлено при розгляді справи, після загибелі [PERSON] . другим відділом Тульчинського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки було витребувано інформацію від Крижопільського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Тульчинському районі з метою встановлення кола осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги. З даної інформації вбачається, що [PERSON] зареєстрував 19.09.1997 року шлюб з [PERSON] . Даний шлюб був зареєстрований відділом РАЦС Печерського району м. Києва, актовий запис № 177. Також з наявної інформації було встановлено, що дані про розірвання шлюбу між вказаними особами відсутні. Під час розгляду справи встановлено, що [PERSON] у 1997 році працював в органах внутрішніх справ у м. Києві на посаді дільничого інспектора і проживав в орендованій квартирі разом із своїм колегою до 1999 року. Для того, щоб влаштуватися на роботу у м. Києві, потрібна була прописка, з цією метою [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] . У жовтні 1999 року [PERSON] звільнився з органів внутрішніх справ та переїхав на постійне місце проживання до смт Крижопіль Вінницької області. Також при розгляді справи встановлено, що у 2004 році [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] . При цьому нею були використані документи про розірвання шлюбу, який вона укладала до укладення шлюбу з [PERSON] . Викладені вище обставини знайшли своє підтвердження при розгляді справи, були доведені належними письмовими доказами, а також показами свідків. Так, свідок [PERSON] у суді пояснив, що вони товаришували із [PERSON] зі школи і протягом усього життя. Він ніколи не був знайомий з [PERSON] . Йому відомо, що [PERSON] уклав з нею шлюб для того, щоб залишитися працювати у м. Києві в органах внутрішніх справ. При цьому проживав [PERSON] на орендованій квартирі разом із товаришем по службі. В той час вони часто разом спілкувалися. Свідок [PERSON] у суді пояснив, що вони товаришували з [PERSON] з дитинства, проживали в одному будинку, разом вчилися в академії внутрішніх справ. [PERSON] працював у м. Києві дільничим інспектором, але для того, щоб влаштуватися на цю службу, він уклав шлюб з [PERSON] , але лише для прописки та влаштування на роботу, однією сім`єю вони ніколи не проживали. [PERSON] жив на орендованій квартирі на [ADDRESS] разом із товаришем по службі. Таким чином, встановлені у справі обставини та наявні належні та допустимі докази свідчать про те, що [PERSON] уклав у 1997 році шлюб без намірів створити сім`ю, ніколи не повідомляв про факт укладення шлюбу, тобто шлюб носив фіктивний характер. Суд вважає, що у відповідачки та [PERSON] не було наміру на створення сім`ї, а шлюб був зареєстрований лише з метою працевлаштування останнього на службу до органів внутрішніх справ. Згідно із ст. 44 Сімейного кодексу України у випадках, передбачених ст. 39-41 Сімейного кодексу України, шлюб є недійсним від дня його державної реєстрації. Статтею 45 Сімейного кодексу України визначено, що недійсний шлюб, а також шлюб, визнаний недійсним за рішенням суду, не є підставою для виникнення у осіб, між якими він був зареєстрований, прав та обов`язків подружжя, а також прав та обов`язків, які встановлені для подружжя іншими законами України. Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд вважає, що є всі підстави для визнання шлюбу, зареєстрованого 19.09.1997 року, недійсним з моменту його реєстрації. Відповідно до вимог ст.. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 992, 40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved