Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-09 00:00:00

У жовтні 2021 року позивач звернувся до суду із позовом до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в особі Києво-Святошинського РВ ДВС ЦМ Управління Міністерства юстиції м. Київ, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області в особі Управління державної казначейської служби України у Києво-Святошинському районі Київської області, про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої протизаконною бездіяльністю посадових осіб Києво-Святошинського РВ ДВС ЦМ Управління Міністерства юстиції м. Київ. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 квітня 2018 року та постановою Київського апеляційного суду від 21 червня 2018 року по справі №369/3971/17, визнано за позивачем право користування будинком, за адресою: [ADDRESS] , та усунено перешкоди в користуванні шляхом вселення. 13.07.2018 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було видано виконавчий лист по справі №369/3971/17. 16.08.2018 року постановою державного виконавця Києво-Святошинського РВ ДВС було відкрито виконавче провадження № 57017945 щодо примусового вселення позивача за адресою [ADDRESS] . 23.04.2021 року державний виконавець Києво-Святошинського PB ДВС завершив примусове виконання виконавчого провадження № 57017945. Позивач зазначив, що у зв`язку з тривалим не виконанням рішення суду, йому необхідно було орендувати житло та, відповідно, він поніс майнові втрати. Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд стягнути на його користь з Управління державної казначейської служби України у Києво-Святошинському районі Київської області матеріальну та моральну шкоду в розмірі 1431500,00 грн., завдану незаконною бездіяльністю з боку посадових осіб Києво-Святошинського РВ ДВС ЦМ Управління Міністерства юстиції м. Київ щодо примусового виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 квітня 2018 року по справі №369/3917/17 про примусове вселення. Ухвалою від 08.11.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 21.12.2021 року від представника відповідача Управління Державної казначейської служби України у Києво-Святошинському районі Київської області надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що представник заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі та зазначає, що Управління Державної казначейської служби України у Києво-Святошинському районі Київської області не є належним відповідачем по справі, оскільки жодних прав та інтересів позивача не порушував, не вступав у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачу не завдавав. Ухвалою суду від 22.06.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача 1 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник відповідача 2 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на те, що жодних прав та інтересів позивача не порушував, не вступав у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачу не завдавав. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 квітня 2018 року та постановою Київського апеляційного суду від 21 червня 2018 року по справі №369/3971/17 визнано за позивачем право користування будинком за адресою: [ADDRESS] , та усунено перешкоди в користування шляхом вселення. 13.07.2018 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було видано виконавчий лист по справі №369/3971/17. 16.08.2018 року постановою державного виконавця Києво-Святошинського РВ ДВС було відкрито виконавче провадження № 57017945. 14.02.2020 року державним виконавцем Києво-Святошинського РВ ДВС винесено постанову про поновлення виконавчого провадження та залучення працівників поліції до участі у проведенні виконавчих дій. 23.04.2021 року державним виконавцем Києво-Святошинського PB ДВС винесено постанову про закриття виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням. Відповідно до\~статті 19 Конституції України\~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Згідно зі\~статтею 56 Конституції України\~кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі\~Закону України «Про виконавче провадження». Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає такі складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені\~статтею 1166 ЦК України, за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174\~ЦК України. Статтею 1173 ЦК України\~передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України). Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 жовтня 2005 року у справі № 32/421). Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до\~статті 1166 ЦК України\~є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями\~1173,\~1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними. Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду. Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до\~статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що у зв`язку з тривалим не виконання судового рішення, він був змушений орендувати інше житло з 01.08.2018 року по 30.10.2021 року, а тому він має право на відшкодування майнової шкоди в розмірі орендної плати, що складає 261500,00 грн. Проте, факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою. Згідно з частиною першою\~статті 80 Закону України «Про державну службу», матеріальна та моральна шкода, заподіяна фізичним та юридичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державних службовців під час здійснення ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави. Конституційним судом України у рішенні від 03 жовтня 2001 року у справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державною) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими особами і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Таким чином, відшкодування матеріальної шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу. Виходячи з недоведеності позивачем усіх складових делікту, тобто не надання належних доказів спричинення йому майнової шкоди саме діями чи бездіяльністю відповідача, наявності умов для компенсації майнової шкоди, як то протиправність поведінки особи, яка завдала майнової шкоди, причинний зв`язок та вина відповідача, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині відшкодування майнової шкоди. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Статтею 23 ЦК України\~передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Враховуючи наведене, слід дійти висновку про те, що позивач не довів, що внаслідок тривалого невиконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 квітня 2018 року, йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює в 1170000,00 грн., а також причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою державного виконавця. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов необґрунтований і задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed