Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-05 00:00:00

Адвокат Ходачинська Ю.Ю., яка діє від імені та в інтересах [PERSON] звернулась до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, 3% річних від простроченої заборгованості. В обґрунтування позову вказала, що 02.02.2020 року між позивачем та відповідачем було укладено в усній формі договір позики, за яким [PERSON] надав [PERSON] грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути до 02.06.2020 року. Підтвердження надання позивачем та тримання відповідачем зазначених коштів на відповідних умовах є відповідна розписка, написана власноручно [PERSON] від 02.02.2020 року. Відповідачем вже після закінчення строку на який надавалася позика, була повернута лише частина коштів, що підтверджується записами на зворотній стороні розписки: 05.08.2020 року - було сплачено 500 євро в погашенні 595 доларів США, 05.08.2020 року - 7355 гривень в погашенні 267 доларів США, 23.09.2020 року - 7725 гривень в погашенні 275доларів США, 23.09.2020 року - 1000 доларів США, 17.12.2020 року - 1000 доларів США, 19.05.2021 року - 27550 гривень в погашенні 1000 доларів США. Отже відповідачем вже після строку встановленого договором в розписці повернення коштів було сплачено позивачу 4137 доларів США. Неодноразові переговори позивача з відповідачем з приводу неповернення останнім коштів, жодного позитивного результату не дали. Оскільки відповідач своєчасно борг не повернув, тому, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, з нього підлягає стягненню сума 3% річних від простроченої суми заборгованості за період з 03.06.2020 року по 15.12.2022 року у розмірі 748,76 доларів США. Враховуючи вищевикладене просила суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 02.02.2020 року в розмірі 5863,00 доларів США, 3% річних у розмірі 748,76 доларів США, та понесені позивачем судові витрати, у вигляді судового збору в розмірі 2417,26 гривень, а також витрати на правову допомогу у розмірі 12 000 гривень. Ухвалою суду від 06.02.2023 року відкрито провадження по даній цивільній справі, визначено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Ходачинська Ю.Ю. в судове засівання не з`явились, від представника до суду надійшло клопотання з проханням розглянути справу без їх участі, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Крім того, надала клопотання про долучення до матеріалів справи оригіналу боргової розписки від 02.02.2020 року. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був неодноразово повідомлений належним чином, шляхом направлення судової повістки на адресу останнього відомого його місця реєстрації, шляхом розміщення оголошення про його виклик на офіційному веб-сайті судової влади України. Письмового відзиву на позов не подав, з будь-яким клопотанням чи заявою до суду не звертався. Суд, враховуючи існування умов для заочного вирішення справи, відповідно до ст.ст. 280 - 282 ЦПК України, розглянув справу у відсутність сторін, ухваливши на підставі наявних у справі матеріалів заочне рішення, проти чого не заперечив представник позивача. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що 02.02.2020 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, згідно умов якого [PERSON] взяв у позивача в борг гроші в розмірі 10 000 доларів США, та зобов`язався повернути в строк до 02.06.2020 року. Отримання відповідачем від позивача грошей в борг на вищевказану суму підтверджується власноручно написаною розпискою, оригінал якої долучений до матеріалів справи. У зазначений строк [PERSON] взятих на себе зобов`язань не виконав, грошові кошти у повному обсязі не повернув. З матеріалів справи встановлено, що відповідач частково погасив борг за договором позики, а саме: 05.08.2020 року - було сплачено 500 євро в погашенні 595 доларів США, 05.08.2020 року - 7355 гривень в погашенні 267 доларів США, 23.09.2020 року - 7725 гривень в погашенні 275доларів США, 23.09.2020 року - 1000 доларів США, 17.12.2020 року - 1000 доларів США, 19.05.2021 року - 27550 гривень в погашенні 1000 доларів США, що підтверджується записом на зворотній стороні боргової розписки. Таким чином, залишок боргу складає 5863 доларів США. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] боргу за договором позики в сумі 5863 доларів США підлягає задоволенню, оскільки розмір боргу підтверджується вищевказаним договором позики, визначений договором строк для повернення позики закінчився, відповідач не надав суду доказів того, що він повернув борг позивачу, а наявність у позивача договору свідчить про невиконання відповідачем своїх зобов`язань. Щодо заявленої позовної вимоги про стягнення 748,76 доларів США у вигляді 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, то дана позовна вимога підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Така позиція суду ґрунтується на позиції Великої Палати Верховного суду, яка викладена у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц. При цьому суд зазначає, що 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» доповнено пунктом 6 1 згідно із Законом № 2120-IX від 15 березня 2022 року: «6 1 . У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Представник позивача у позові просить стягнути з відповідача на користь позивача суму 3% річних від простроченої суми заборгованості за період з 03.06.2020 року по 05.12.2022 року у розмірі 748,76 доларів США за борговою розпискою зі строком виконання до 02.02.2020 року, виходячи з розрахунку 10 000 х 0,03 : 365 х 911. Як вже вище зазначалось судом, відповідач протягом 2020-2021 років здійснював часткові погашення заборгованості за договором позики на суму 4137 доларів США, натомість з розрахунку представника позивача вбачається, що розрахунок нарахування 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання було здійснено починаючи з 03.06.2020 року на загальну суму позики 10 000 доларів США, без урахуванням часткового погашення боргу 4137 доларів США та по 05.12.2022 року. С таким розрахунком суд не погоджується, оскільки розрахунок здійснений без урахування часткового погашення заборгованості та встановлених обмежень нарахувань 3% в період воєнного стану, що передбачено Розділом IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», внаслідок чого відхиляє цей розрахунок при вирішенні спору по суті. Судом, з урахування часткового погашення відповідачем заборгованості та встановлених обмежень нарахувань 3% в період воєнного стану, що передбачено Розділом IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», здійснено перерахунок заявленої до стягнення суми 3% річних, за результатами якого 3% річних від простроченої суми заборгованості складає 364,71 доларів США, з розрахунку: 03.06.2020 по 04.08.2020 - 10 000 х 0,03 : 366 х 63 = 51,63 доларів США (залишок заборгованості 9138 доларів США), 05.08.2020 по 22.09.2020 - 9138 х 0,03 : 366 х 49 = 36,70 доларів США (залишок заборгованості 7863 доларів США), 23.09.2020 по 16.12.2020 - 7863 х 0,03 : 366 х 85 = 54,78 доларів США (залишок заборгованості 6863 доларів США), 17.12.2020 по 18.05.2021 - 6863 х 0,03 : 365 х 152 = 85,71 доларів США (залишок заборгованості 5863 доларів США), 19.05.2021 по 23.02.2022 - 5863 х 0,03 : 365 х 282 = 135,89 доларів США. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, та з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню сума заборгованості за договором позики від 02.02.2020 року в розмірі 5863,00 доларів США, та сума 3% річних за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 364,71 доларів США. Згідно зі ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 2276,85 гривень (227 685 * 2 417,26 / 241 725,94), що пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12000 гривень, то в цій частині позовні вимоги не відповідають вимогам закону, отже не можуть бути задоволені судом у зв`язку з наступним. У відповідності до ч. 3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частин 4-6 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. З матеріалів справи вбачається, що 06.09.2022 року між [PERSON] та адвокатом Ходачинською Ю.Ю. укладено Договір №12-2022 про надання правничої допомоги. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до статті 19 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Однак, представником позивача по справі в обґрунтування понесених витрат на правничу допомогу додано лише копію Договору про надання правничої допомоги без подання доказів, що правова допомога була надана в межах забезпечення виконання зобов`язань саме за цим договором позики, заборгованість за яким просив стягнути позивач, а саме в договорі не конкретизовано за яким договором позики надається така допомога (п.1.1 договору), також не надано акт прийому- передач наданих послуг, який підтверджує факт наданих послуг (п.3.6. договору), який би підтверджував вид надання правової допомоги та їх вартість. За вказаних обставин, суд вважає недоведеними заявлені витрати в сумі 12000 гривень на правничу допомогу, тому вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягає.

Outcome: partial