Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-18 00:00:00

В січні 2019 року позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 8 жовтня 2009 року вона (позивачка) є власником будинковолодіння, яке розташоване по [ADDRESS] , та на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 1 липня 2013 року - власником земельної ділянки площею 0,127 га, кадастровий номер 3221055100:02:003:0064, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за тією ж адресою. В кінці січня 2017 року їй (позивачці) стало відомо, що вказане будинковолодіння разом із земельною ділянкою всупереч її волі були продані за договорами купівлі-продажу від 9 серпня 2016 року її батьком [PERSON] , який діяв від її імені на підставі довіреності, посвідченої 12 липня 2016 року віце-консулом Генерального консульства України в Мілані, відповідачу по справі - [PERSON] , а [PERSON] , в свою чергу, здійснив продаж даного будинку та земельної ділянки за договорами купівлі-продажу від 2 вересня 2016 року відповідачу [PERSON] . Вона (позивачка) не мала наміру відчужувати належне їй майно, в період з 1 липня по 1 серпня 2016 року державний кордон України та лінії розмежування не перетинала та не наділяла відповідними повноваженнями відповідача по справі [PERSON] , який на підставі підробленої довіреності діяв всупереч її інтересів. Тому просила визнати недійсними зазначені договори купівлі-продажу вказаних житлового будинку та земельної ділянки, укладені між нею (позивачкою), від імені якої діяв [PERSON] , та [PERSON] 9 серпня 2016 року, та договори купівлі-продажу, укладені між [PERSON] та [PERSON] 2 вересня 2016 року, витребувати на її (позивачки) користь з незаконного володіння [PERSON] спірні будинковолодіння та земельну ділянку. Ухвалою суду від 1 березня 2019 року було відкрито провадження в справі та вирішено провести розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 27 березня 2019 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Кравченко В.В. надав відзив на позов, яким просив у задоволенні позову [PERSON] відмовити, посилаючись на безпідставність вимог позивачки та правомірність оспорюваних правочинів. 10 липня 2019 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Льовкін М.О. надав відзив на позов, також просив в позові [PERSON] відмовити, вважав, що подружжя Гук мало намір відчужити житловий будинок та земельну ділянку і волевиявлення позивачки на вчинення оспорюваних правочинів було наявне. В судовому засіданні представник позивачки - адвокат Карасьова Л.А. позов підтримала та викладене підтвердила. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав з підстав, зазначених у відзиві на позов. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Льовкін М.О. в судовому засіданні також позов не визнав, посилаючись на правомірність оспорюваних правочинів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, просив справу розглядати без його участі. Треті особи - Приватний нотаріус Літвінчук І.А. та приватний нотаріус Тарасенко Р.О. в судове засідання не з`явились, просили справу розглядати без їх участі. Вислухавши пояснення представника позивачки [PERSON] , відповідача [PERSON] , представника відповідача [PERSON] - адвоката Льовкіна М.О., дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що за договором купівлі-продажу від 8 жовтня 2009 року позивачка придбала житловий будинок [ADDRESS] і 27 жовтня 2009 року за нею (позивачкою) було зареєстроване право власності на дане майно (т.1 а.с.16-18,27-29). 1 липня 2013 року [PERSON] було видане свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,127 га, кадастровий номер 3221055100:02:003:0064, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за тією ж адресою: [ADDRESS] та зареєстровано право власності на цю ділянку (т.1 а.с.14-15). 9 серпня 2016 року між [PERSON] , від імені якого на підставі довіреності посвідченої, 12 липня 2016 року за реєстровим № 2798н віце-консулом Генерального консульства України в Мілані, діяв [PERSON] , з однієї сторони, як продавцем, та відповідачем [PERSON] , як покупцем, було укладено договори купівлі-продажу вищезазначених житлового будинку [ADDRESS] , та земельної ділянки біля нього, які були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвінчуком І.А. та зареєстровано в реєстрі за № 8554 та № 8559 (т.2 а.с. 35-39,51-51-54). 2 вересня 2016 року між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, було укладено договори купівлі-продажу тих же житлового будинку та земельної ділянки, розташованих по [ADDRESS] , посвідчені приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Тарасенком Р.О. та зареєстровані в реєстрі за № 1945 та № 1946 (т.2 а.с.142-143,151). Як вбачається з копій повідомлення Генерального консульства України в Мілані від 3 жовтня 2018 року та повідомлення Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 3 листопада 2017 року, [PERSON] не рахується такою, що перетнула державний кордон України, лінії розмежування між Донецькою та Луганською областями та тимчасово окупованою АР Крим за період з 1 липня 2016 року по 1 серпня 2016 року та не зверталась до Генерального консульства України в Мілані з метою оформлення довіреностей або інших питань (т.1 а.с.19-20). Згідно висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 11 березня 2021 року рукописний текст « [PERSON] » та підпис від імені [PERSON] у графі «Підпис» у довіреності, посвідченій 12 липня 2016 року та зареєстрованій в реєстрі за № 2798 н віце-консулом Генерального консульства України в Мілані Корнієнко М.М., виконано не [PERSON] , а іншою особою, відбиток печатки «Генеральне консульство України в Мілані № 1» у цій довіреності є зображенням, яке нанесено із застосуванням знакодрукуючого пристрою із струменевим способом друку (т.3 а.с.95-101). Відповідно до ч.1,3 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 238 ЦК України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Відповідно до ст.239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Відповідно до ст.244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відповідно до ч.1 ст.245 ЦК України, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Відповідно до ст. 44 Закону України «Про нотаріат», нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Аналогічні норми містить Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012. Отже, нотаріально посвідчена довіреність вимагається на вчинення правочину, який потребує нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом або домовленістю сторін. Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з нормою ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно із ч. 3 ст. 640 цього Кодексу договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктом 2 ч. 2 ст.16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ч.1-3,5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1,3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю . У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Оскільки, як встановлено судом, позивачка не уповноважувала [PERSON] на представництво її інтересів при укладенні оспорюваних договорів купівлі-продажу від 9 серпня 2016 року, довіреність від 12 липня 2016 року не видавала, жодних дій, спрямованих на укладення вказаних договорів не вчиняла і договори укладені поза її волею, то суд вважає за необхідне, задовольняючи в цій частині позов [PERSON] визнати недійсними договори купівлі-продажу житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] , та земельної ділянки площею 0,127 га, кадастровий номер 3221055100:02:003:0064, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за тією ж адресою, укладені 9 серпня 2016 року між [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої віце-консулом Генерального консульства України в Мілані 12 липня 2016 року за № 2798н, та [PERSON] , посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвінчуком І.А. та зареєстровані в реєстрі за № 8554 та № 8559. Що стосується вимог позивачки щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, укладених між [PERSON] та [PERSON] , витребування зазначеного майна з володіння останнього, суд зважає на наступне. Як зазначає ВГСУ (п. 18 Інформаційного листа від 07.04.08 р. № 01-8/211 «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України), ЦК України не дає визначення поняття "заінтересована особа". Тому коло заінтересованих осіб має з`ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. (Правова позиція Верховного суду України у справі № 6-605цс16 від 25.05.2016 року, постанова Великої палати Верховний Суду від 18.04.2018 року № 439/212/14-ц|14-75цс18, постанови Верховного Суду від 18.07.2018 року по справі № 750/2728/16-ц, провадження № 61-8888св18, від 04 липня 2018 року по справі № 462/4611/13-ц, провадження № 61-6130св18). Такий висновок суду повністю узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Тобто судова практика зміст ч. 3 ст. 215 ЦК України тлумачить таким чином, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсними вказаних оспорюваних правочинів підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. У Постанові від 14 листопада 2018 року /справа №183/1617/16/ (провадження №14-208 цс 18), ВП ВС вказала, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (пункт 147 постанови). З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позивачка, маючи остаточною метою повернення вибувших з її володіння зазначеного будинку та земельної ділянки, обрала не ефективний спосіб захисту свого права, шляхом визнання недійсними договорів купівлі-продажу цього майна від 2 вересня 2016 року, стороною якого вона не є, а тому з цих підстав дані вимоги необхідно залишити без задоволення. Разом з тим, приймаючи до уваги вищевикладене, суд визнає за необхідне, задовольняючи в цій частині позовні вимоги, витребувати на користь [PERSON] з незаконного володіння [PERSON] зазначені житловий будинок, який розташований по [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,127 га, кадастровий номер 3221055100:02:003:0064, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за тією ж адресою.

Outcome: partial