Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-06 00:00:00

У листопаді 2022 року представник позивача адвокат Трофімов Д.Ю. звернувся до суду із позовом до відповідача Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального\~управління Міністерства\~юстиції (м.\~Одеса),\~третя особа: ПАТ Банк «Траст», а з урахуванням уточненої позовної заяви від 02.02.2023 року до Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ПАТ Банк «Траст», про зняття арешту з нерухомого майна. В обґрунтування позову зазначив, що 27.01.2011 року стосовно позивача було розпочато виконавче провадження № 24780962, постанова про відкриття провадження була винесена з накладенням арешту на майно, яке належить позивачу. 15.12.2021 року було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», при цьому, арешт із майна знято не було. Відповідно до Інформаційної довідки від 27.07.2021 року за позивачем [PERSON] у відомостях з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зафіксовано арешт всього нерухомого майна позивача. Існування арешту на момент звернення до суду підтверджується листами ВДВС від 15.07.2022 року та від 26.08.2022 року. Таким чином, порушується право власності позивача, яке полягає у безпідставному існуванні арешту на майно позивача, тому представник позивача звертається до суду та, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить скасувати арешт (та відповідну заборону відчуження) нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 10933038, накладений постановою про відкриття виконавчого провадження від 27.01.2011 року в рамках виконавчого провадження № 24780962 державним виконавцем Дмитрієвою С.В. та стягнути із відповідача судові витрати по справі у вигляді судового збору та витрат на правову допомогу. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.11.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ленінського\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська від\~11.01.2023\~року клопотання\~представника позивача\~про залучення\~до участі\~у справі\~співвідповідача було\~задоволено, залучено до участі у справі в якості співвідповідача Публічне акціонерне товариство Банк «Траст». Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.02.2023 року підготовче провадження по цивільній справі було закрито, призначено справу до судового розгляду. Представник відповідача Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального\~управління Міністерства\~юстиції (м.\~Одеса) у відзиві на позовну заяву просив відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування заперечень посилався на те, що на виконанні у відділі у період з 27.01.2011 року по 15.12.2011 року дійсно перебувало виконавче провадження № 24780962 відносно боржника [PERSON] , яке було завершено 15.12.2011 року, та на підставі Правил ведення діловодства та архіву в органах ДВС було знищено. Також звертає увагу суду, що позивач невірно визначився із колом осіб учасників судового процесу, оскільки позивачем, у порушення вимог постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», у якості відповідача по вказаній справі зазначено відділ ДВС, який має бути залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог. Крім того, доказів того, що права позивача було порушено саме відповідачем ВДВС матеріали справи не містять, а позивачем пропущено строк позовної давності для подання вказаного позову, оскільки виконавче провадження відносно [PERSON] було завершено ще у 2011 році. У відповіді на відзив представник позивача просив задовольнити позов у повному обсязі. В обґрунтування заперечень на відзив зазначив, що знищення виконавчого провадження не легалізує допущенні в ході його здійснення порушення, більш того, доказів знищення вказаного виконавчого провадження матеріали справи не містять. Щодо зазначення органу ДВС у справі в якості третьої особи вказав, що позовні вимоги пред`явлено саме до відділу ДВС, оскільки, на думку представника позивача, обтяження на майно здійснено саме державним виконавцем і державний виконавець таке обтяження не припинив, хоча був зобов`язаний це зробити. В результаті саме таких дій державного виконавця на теперішній час існує арешт на нерухоме майно позивача, а тому орган ДВС правильно зазначено у якості відповідача по вказаній справі. Також зазначив, що позивачу про існування обтяження стало відомо із листів ВДВС від 15.07.2022 року та від 26.08.2022 року, а тому строк позовної давності не пропущено. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву, у якій просила розгляд справи проводити за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Представник позивача адвокат Трофімов Д.Ю. у судове засідання не з`явився, на електронну адресу суду направив заяву, у якій просив розгляд справи проводити за його відсутності. Представник відповідача ПАТ Банк «Траст» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення представнику відповідача судової повістки, копії ухвали про відкриття провадження та копія позовної заяви з додатками, про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав, будь-яких заяв від нього не надходило. Представник відповідача Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального\~управління Міністерства\~юстиції (м.\~Одеса) у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, у відзиві на позов просив розгляд справи проводити за відсутності представника відділу. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яка була сформована 21.07.2021 року, на все нерухоме майно [PERSON] накладено арешт, реєстраційний номер обтяження 10933038, на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження від 27.01.2011 року державним виконавцем Дмитрієвою С.В. (а.с. 12). У відповідях Новокодацького ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), правонаступником якого є Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального\~управління Міністерства\~юстиції (м.\~Одеса) від 15.07.2022 року та від 26.08.2022 року позивача повідомлено про існування арешту на нерухоме майно та рекомендовано звернутись до суду (а.с. 10, 11). Положеннями ст.\~59\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту За змістом права власності, визначеного ст. 317 ЦК України, право власності це право володіння, користування і розпорядження майном. Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 40\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» передбачені наслідки завершення виконавчого провадження, серед яких, у разі завершення виконавчого провадження, обов`язковим є вирішення питання про зняття арешту з майна, накладеного під час здійснення цього виконавчого провадження. Відповідно до ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Разом з тим, у Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03.06.2016 року, зазначено, що відповідачами в справі про зняття арешту з майна є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VI). Відповідно ч. 2 ст.\~48\~ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 175\~ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. Неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом. Суд зазначає, що позивачем в позовній заяві у якості відповідача зазначено Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), який є неналежним відповідачем у даній справі. Позивач пред`явила позовні вимоги до Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), який не є ні боржником, ні особою, в інтересах якої накладено арешт на спірне нерухоме майно. При цьому, стягувач, в інтересах якого був накладений арешт на нерухоме майно, був залучений до участі у справі в якості відповідача, однак, суд звертає увагу, що позивач свою вимогу про зняття арешту з нерухомого майна пред`явила саме до органу ДВС відповідача по справі Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального\~управління Міністерства\~юстиції (м.\~Одеса), тобто до органу, який, в силу закону, здійснює примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб), та який, за встановлених обставин, не може проігнорувати відомості, які наведено у виконавчих документах, і за наведених обставин відповідачем у справі бути не може. Як встановлено ч.ч. 1, 2 ст.\~51\~ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З урахуванням принципу диспозитивності, суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Відповідно до п. 3 ч. 5 ст.\~12\~ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. Позивач в порядку та строки, передбачені положенням ст. 51 ЦПК України, не скористалася правом на заміну неналежного відповідача. За приписами ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18) зробила правовий висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Суд, на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, пред`явлення позову до неналежного відповідача з позовними вимогами саме до такого відповідача є підставою для відмови в задоволенні позову. Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем. При цьому, слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не в змозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача). З огляду на визначений позивачем склад учасників справи та предмет спору, враховуючи, що норми процесуального права не передбачають права суду самостійно здійснювати заміну неналежного відповідача, а також те, що вимоги позивача пред`явлено саме до Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального\~управління Міністерства\~юстиції (м.\~Одеса), суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України суд відносить судові витрати по справі у вигляді судового збору та витрат на правову допомогу за рахунок позивача Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed