Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-11 00:00:00

31 січня 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Державної установи «Інститут охорони ґрунтів України» про визнання незаконним наказу та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що свою трудову діяльність розпочав 06 березня 1986 року на посаді електрослюсаря в Івано-франківському обласному ВО «Івано-Франківськтепломережа», де працював на різних посадах до 19 січня 1988 року. З 08 червня 1995 року по даний час позивач працює на різних посадах в Івано-Франківській філії Державної установи «Інститут охорони ґрунтів України», з 12 жовтня 2020 року займає посаду провідного фахівця лабораторії моніторингу земель та агрохімічних досліджень. На час звернення до суду позивач відпрацював у відповідача більше 27 років. 31 жовтня 2022 року наказом № 18-К про призупинення дії трудового договору з працівниками за підписом директора Івано-Франківської філії Державної установи «Інститут охорони ґрунтів України» призупинено дію трудових договорів з 01 листопада 2022 року до відновлення можливості виконувати роботу, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану, працівниками Івано-Франківської філії Державної установи «Інститут охорони ґрунтів України» згідно доданого списку. В додатку до зазначеного наказу під № 4 значиться прізвище позивача. З даним наказом позивача ознайомлено 01 листопада 2022 року, про що свідчить його підпис з відміткою про дату ознайомлення. Так як невідомо скільки може тривати дія воєнного стану, то відповідач з 01 листопада 2022 року на невизначений час призупинив дію трудового договору. Даний наказ позивач вважає незаконним і протиправним, оскільки порушено його конституційне право на оплату праці. За таких обставин позивач просить визнати незаконним наказ директора Івано-Франківської філії Державної установи «Інститут охорони ґрунтів України» № 18-К від 31 жовтня 2022 року «Про призупинення дії трудового договору з працівниками» в частині призупинення з 01 листопада 2022 року дії трудового договору з працівником [PERSON] , стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи з розрахунку 81,67 грн за один робочий день з 01 листопада 2022 року, розподілити судові витрати. Ухвалою суду від 03 лютого 2023 року позовну заяву залишено без руху. 08 лютого 2023 року позивачем усунуто недоліки. Ухвалою суду від 10 лютого 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження. 10 квітня 2023 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову відмовити, вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими з наступних підстав. Загальновідомим та таким, що не потребує доказування є той факт, ще 24 лютого 2022 року здійснено повномасштабну збройну агресію проти України. 15 березня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Відповідно до частини першої статті 1 вказаного вище Закону, зазначено особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядуванню, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами, у період дії воєнного стану. Згідно частини другої статті 1, на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, передбачених статтями 43, 44 Конституції України, а саме: право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Слід звернути увагу, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припиненій трудових відносин. Як вбачається з Положення Івано-Франківської філії Державної установи «Інститут охорони ґрунтів України», затвердженого наказом Державної установи «Інститут охорони ґрунтів України № 42 від 01 липня 2021 року, філія є структурним підрозділом Державної установи «Інститут охорони ґрунті України» без права юридичної особи і здійснює свою діяльність відповідно до законодавства України та цього Положення. Відповідно до Положення про Державну установу «Інститут охорони ґрунтів України», затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 01 липня 2021 року № 57, установа заснована на державній власності, належить до сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства України та є державною неприбутковою установою. Державна установа «Інститут охорони ґрунтів України» та її філії повністю фінансуються за рахунок бюджетних коштів. Користуючись своїм правом, в порядку, передбаченому Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у зв`язку військовою агресією проти України, неможливістю виконання свої обов`язків при реалізації трудового договору з позивачем, наказом №18-К Івано-Франківської філії Державної установи «Інститут охорони ґрунтів України» було призупинено дію трудового договору з позивачем з 01 листопада 2022 року. Умовою при застосуванні норм вказаного вище Закону є відсутність можливості сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, у тому числі і обов`язок роботодавця надати роботу та виплатити заробітну плату працівнику. Так, Кошторис Установи станом на 01 січня 2022 року за КПКВК 280105 «Наукова та науково-технічна діяльність у сфері розвитку агропромислова комплексу, стандартизації та сертифікації сільськогосподарської продукції» за загальним фондом бюджету був у розмірі 34 902,50 тис. грн (кошти по структурі Установи включно її філії в областях України). На виконання Постанови Кабінету Міністрів України від 01 квітня 2022 року № 401 «Про спрямування коштів до резервного фонду державного бюджету» обсяг загального фонду бюджету зменшено до 31 530,40 тис. грн. Загальний відсоток забезпечення посадових окладів штату установи, включаючи працівників філій як відокремлених структурних підрозділів Установи, за рахунок коштів загального фонду становить 46,7% та 42,2% на 01 січня 2022 року та 01 червня 2022 року відповідно. Решта постійних, заохочувальних та компенсаційних витрат по оплаті праці покриваються коштами спеціального фонду Установи, який є у тому числі бюджетним. Івано-Франківська філія Державної установи «Інститут охорони ґрунтів України» за сім місяців 2022 року отримала надходжень за спеціальним фондом як плату за послуги, що надаються бюджетними установами, згідно з їх основною діяльністю, 215, 36 тис. грн (в тому числі ПДВ), або в середньому 30,8 тис. грн. (в тому числі ПДВ) на місяць при необхідних 71,5 тис. грн на забезпечення покриття тільки посадових окладів працівників. У порівнянні з 2021 роком станом на 2022 рік в умовах війни з агресором в особі Російської Федерації, середній показник знизився на 74%. Установа як суб`єкт господарювання здійснює свою діяльність виключно з дотриманням норм чинного законодавства та на підставі норм Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», прийнятого законодавцем з метою недопущень порушень бюджетного та трудового законодавства. В умовах, що склалися у зв`язку з військової агресією, Державна установа «Інститут охорони ґрунтів України», у тому числі її філії, які фінансуються за рахунок коштів державного бюджету, змушена здійснювати заходи, направлені на оптимізацію трудових відносин з працівниками, у тому числі застосовуючи інструменти, передбачені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а саме призупиняти трудові договори з працівниками структури Установи. Просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі (а.с.57-62). У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали на підставах, викладених у позові, просили позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні просила у задоволенні позову відмовити, пояснила, що відповідачем не були порушені норми трудового законодавства та правомірно прийнято оспорюваний наказ. Щодо вимог про стягнення витрат за надання професійної правничої допомоги не заперечувала, оскільки дійсно позивачем були понесені такі витрати. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. З 12 жовтня 2020 року [PERSON] займає посаду провідного фахівця лабораторії моніторингу земель та агрохімічних досліджень в Івано-Франківській філії Державної установи «Інститут охорони ґрунтів України» (а.с.5-9). Посадова інструкція провідного фахівця лабораторії моніторингу земель та агрохімічних досліджень [PERSON] затверджена директором Івано-Франківської філії Державної установи «Інститут охорони ґрунтів України» 04 січня 2021 року (а.с.10-11). 27 квітня 2022 року Державною установою «Інститут охорони ґрунтів України» видано наказ «Про організацію роботи філії», відповідно до якого наказано з 01 травня 2022 року директору: Донецької філії, Запорізької філії, Івано-Франківської філії, Луганської філії, Миколаївської філії, Рівненської філії, Сумської філії, Харківської філії, Херсонської філії, Чернівецької філії, Чернігівської філії призупинити дію трудових договорів з працівниками філії, залишивши тільки обмежену кількість працівників для організації роботи (а.с.12). 31 жовтня 2022 року Івано-Франківською філією Державної установи «Інститут охорони ґрунтів України» видано наказ «Про призупинення дії трудового договору з працівниками», на підставі якого призупинено дію трудових договорів з 01 листопада 2022 року до відновлення можливості виконувати роботу, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану, з працівниками Івано-Франківської філії Державної установи «Інститут охорони ґрунтів України», зокрема, з [PERSON] , з яким останній ознайомився 01 листопада 2023 року (а.с.13). 29 грудня 2022 року позивачу видана довідка про доходи, з якої вбачається, що загальна сума доходу за період з 01 червня 2022 року по 30 листопада 2022 року становить 4612,60 грн (а.с.14). Позивач є особою з інвалідністю ІІІ групи, що підтверджується копією довідки до акта-огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0586564 та копією пенсійного посвідчення (а.с.17-18). Положення про Державну установу «Інститут охорони ґрунтів України», затверджено Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України 01 липня 2021 року № 57 (а.с.63-86). Положення Івано-Франківської філії Державної установи «Інститут охорони ґрунтів України» затверджено наказом Державної установи «Інститут охорони ґрунтів України» від 01 липня 2021 року № 42 (а.с.87-100). Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно частини першої-другої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 5-1 Кодексу законів про працю України визначено гарантії забезпечення права громадян на працю. Так, відповідно до пункту 6 частини першої статті 5-1 Кодексу законів про працю України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Як зазначено в оскаржуваному наказі директора Івано-Франківської філії Державної установи «Інститут охорони ґрунтів України» від 31 жовтня 2022 року №18-К «Про призупинення дії трудового договору з працівниками», його винесено на підставі статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-ХІ та наказу Державної установи «Інститут охорони ґрунтів України» №61-к від 27 квітня 2022 року «Про організацію роботи філій». Так, 15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Статтею 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено порядок призупинення дії трудового договору. Так, згідно частини першої статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором. Призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану. У разі прийняття рішення про скасування призупинення дії трудового договору до припинення або скасування воєнного стану роботодавець повинен за 10 календарних днів до відновлення дії трудового договору повідомити працівника про необхідність стати до роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору не може бути прихованим покаранням і не застосовується до керівників та заступників керівників державних органів, а також посадових осіб місцевого самоврядування, які обіймають виборні посади. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України (частина четверта статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»). Отже, спеціальна норма права передбачає право сторін призупинити дію трудового договору за умови наявності збройної агресії проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. При цьому роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику або працівник не може виконати роботу. Лише наявність правової норми, яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору, та саме введення в державі воєнного стану не є достатньою, мають для сторін наступити відповідні наслідки за обставинами, що передбачає така норма права. Заперечуючи проти позовних вимог у даній справі, представник відповідача як на підстави винесення оскаржуваного наказу посилалася на факт збройної агресії Російської Федерації проти України, неможливість філії виконання своїх обов`язків при реалізації трудового договору з позивачем, недостатністю бюджетного фінансування Івано-Франківської філії Державної установи «Інститут охорони ґрунтів України» та відповідних замовлень на виконання робіт. У той же час до матеріалів справи не додано належних та допустимих доказів на підтвердження факту неможливості роботодавця забезпечити працівника [PERSON] роботою відповідно до кола його обов`язків, які визначені розділом 2 Посадової інструкції провідного фахівця лабораторії моніторингу земель та агрохімічних досліджень [PERSON] (а.с.10-11).На вказаний факт представник відповідача посилається у відзиві на позов, проте докази, які б підтверджували такі посилання, в матеріалах справи відсутні. Крім того, в матеріалах справи не міститься належних доказів, і представником відповідача такого не доведено, що працівник [PERSON] не мав можливості виконувати свої посадові обов`язки в Івано-Франківській філії Державної установи «Інститут охорони ґрунтів України» в межах своєї посадової інструкції. У той же час, абзац перший частини першої статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачає можливість призупинення дії трудового договору у зв`язку зі збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором. Тобто підставами для призупинення дії трудового договору є, зокрема, відсутність можливості надання та виконання роботи. Як роботодавець, так і працівник мають бути об`єктивно позбавлені можливості виконання обов`язків за трудовим договором. Отже, у даній цивільній справі відповідачем не надано відповідних належних та допустимих доказів, які б свідчили про неможливість виконання відповідачем виробничих завдань та функцій установи, призупинення її діяльності, неможливість позивача виконувати свої посадові обов`язки. Сам по собі наказ Державної установи «Інститут охорони ґрунтів України» №61-к від 27 квітня 2022 року «Про організацію роботи філій», на який в якості підстави призупинення трудового договору з позивачем посилається представник відповідача, не є належним доказом на підтвердження передбачених статтею 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» умов, за яких вказана норма права може бути застосована. Щодо посилань представника відповідача на недостатність бюджетного фінансування Державної установи «Інститут охорони ґрунтів України», як на підставу винесення оскаржуваного наказу, суд зауважує, що такі посилання є необґрунтованими, оскільки не передбачені в якості підстав чи умов положеннями статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», на підставі якої винесено оскаржуваний наказ. Крім того, Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово констатував, що органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини «Кечко проти України» (заява № 63134/00, пункти 23, 26) та «Ромашов проти України» (заява №67534/01, пункт 43), реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними. Зокрема, у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) Європейський суд з прав людини зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплати з державного бюджету, однак свідома відмова від цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23). У пункті 26 вказаного рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. У рішеннях Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» (заява № 70297/01) та у справі «Бакалов проти України» (заява № 14201/02) також зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (пункти 48 та 40 цих рішень відповідно). Суд також критично ставиться до змісту затвердженого оскаржуваним наказом списку працівників Івано-Франківській філії Державної установи «Інститут охорони ґрунтів», з якими призупиняється дія трудових договорів, з якого вбачається що в Івано-Франківській філії Державної установи «Інститут охорони ґрунтів України» дію трудових договорів на підставі статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» було призупинено виключно з провідними фахівцями лабораторії, натомість, докази призупинення таких трудових договорів з працівниками адміністративного апарату відсутні. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що наказ директора Івано-Франківської філії Державної установи «Інститут охорони ґрунтів України» від 31 жовтня 2022 року № 18-К «Про призупинення дії трудового договору з працівниками» в частині призупинення з 01 листопада 2022 року дії трудового договору з працівником [PERSON] є незаконним. У спірних правовідносинах, вирішуючи питання відшкодування позивачу заробітної плати за вказаний період, суд вважає за можливе застосувати аналогію закону: частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України. Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року. У відповідності до вимог вищевказаного Порядку відповідачу слід виплатити позивачу середній заробіток за період з 01 листопада 2022 року по 12 квітня 2023 року (день прийняття рішення), виходячи з наступних розрахунків: 2096,73 грн + 1333,52 грн = 3 430,25 грн - сукупна заробітна плата за останні два місяці (вересень-жовтень 2022 року), що передували призупиненню дії трудового договору (довідка про доходи (а.с.14). 22 + 20 = 42 робочі дні - кількість робочих днів за вказаний період вересень-жовтень 2022 року. 3 430,25 грн : 42 робочі дні = 81,67 грн - середньоденна заробітна плата. Час вимушеного прогулу з 01 листопада 2022 року по 12 квітня 2023 року = 117 робочих днів. 117 днів х 81,67 грн = 9 555,39 грн. - сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Отже, стягненню з відповідача Державної установи «Інститут охорони ґрунтів України» на користь позивача [PERSON] підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 листопада 2022 року по 12 квітня 2023 року у розмірі 9555,39 грн. Щодо стягнення судових витрат, то суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої-третьої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною восьмою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлює, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно зі статтею 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 Цивільного процесуального кодексу України). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 Цивільного процесуального кодексу України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 Цивільного процесуального кодексу України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно зі статтею 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до частини першої та другої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною третьою статті 137 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 Цивільного процесуального кодексу України ). Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України). Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також, чи була їх сума обґрунтованою. З наданих до суду доказів вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу підтверджуються ордером на надання правничої (правової) допомоги (а.с. 27), договором № 41 про надання правової допомоги, укладеним 30 грудня 2022 року між адвокатом Лютан Зеновієм Йосиповичем, Виконавцем, та [PERSON] , Замовником, (а.с. 104), актом передачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг) № 41\\1 від 31 січня 2023 року (а.с.105), оригіналом квитанції до прибуткового касового ордера № 41/1 від 30 січня 2023 року про оплату послуг адвокату у розмірі 2800 грн (а.с.106). Судом досліджено опис наданих послуг на виконання укладеного договору про надання професійної правничої (правової) допомоги, а також взято до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору. Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10 грудня 2009 року, справа «Баришевський проти України» від 26 лютого 2015 року), а також висновки Європейського суду з прав людини, викладені у справах: «East/West Alliance Limited» проти України» від 02 червня 2014 року, за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року, за результатом розгляду якої Європейський суд з прав людини вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд, оцінюючи обґрунтованість заяви позивача та відсутність заперечень представника відповідача в контексті положення частини четвертої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, тобто щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, з огляду на визначені практикою Європейського суду з прав людини критерії, вважає, що заявлена позивачем сума є обґрунтованою. Враховуючи реальний обсяг професійної правничої допомоги у суді, час, витрачений на надання таких послуг, критерій реальності таких витрат, а також те, що позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката в суді, який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача, є співмірним з обсягом наданих послуг адвокатом, тому дійшов висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката у суді, який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача, з огляду на відсутність заперечень останнього, підлягає відшкодуванню у розмірі 2800,00 грн. Як вбачається з квитанції від 07 лютого 2023 року, позивачем сплачено судовий збір за позовом у розмірі 1073,60 грн (а.с. 26). Позовні вимоги задоволені повністю, тому з відповідача слід стягнути на користь позивача понесений ним судовий збір у розмірі 1073,60 грн. У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. На підставі статті 43 Конституції України, статей 5-1, 235 Кодексу законів про працю України, статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»,

Outcome: approved