Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , посилаючись на те, що на підставі договору дарування квартири від 03.02.2020 року йому належить на праві власності квартира [ADDRESS] . Відповідно до довідки ЦНАП виконавчого комітету Калуської міської ради від 20.02.2023 № 2112087 у квартирі зареєстровано місце проживання відповідача. Відповідач в кінці 2022 року виїхав за кордон де зараз наразі проживає, а у спірному житлі в якості члена сім`ї позивача не проживав, спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню. Позивач до судового засідання подав письмову заяву, в якій позов підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих для суду причин, відзиву на позов не подав, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся у передбаченому законом порядку, в тому числі, шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному вебсайті судової влади України (а.с. 14,18). З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28.02.2023 було відкрито спрощене позовне провадження, запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали подати відзив на позов з доказами на підтвердження обставин, що підтверджують заперечення проти позову. У строк, встановлений в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідачем не надано відзиву на позов без поважних причин, тобто своїм правом подати відзив на позовну заяву відповідач не скористався, а тому суд вирішує спір за наявними матеріалами справи, відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають до задоволення. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджено наявними документами в матеріалах справи, а саме: світлокопією договору дарування квартири від 03.02.2020, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, з яких вбачається, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (а.с. 5,6). Згідно з довідкою ЦНАП виконавчого комітету Калуської міської ради від 20.02.2023 № 2112087 у квартирі [ADDRESS] зареєстровано місце проживання відповідача [PERSON] (а.с.7). Відповідно до акту ОСББ Підвальна, 15 за №1 від 21.02.2023, складеного в присутності двох свідків [PERSON] , [PERSON] за участю голови правління ОСББ «Підвальна, 15» [PERSON], встановлено, що [PERSON] , 1987 року народження, не проживає за адресою [ADDRESS] з січня 2022 року (а.с.8). Таким чином, судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу наявності підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою, яка належить позивачу на праві приватної власності. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Частиною 1 ст.317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За правилами ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що відповідач є зареєстрованим у квартирі за адресою: [ADDRESS] , проте не проживає там з січня 2022 року , договорів про користування спірною квартирою з позивачем [PERSON] не укладав, не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, та на даний час він не має законних підстав для користування нерухомим майном позивача. Таким чином відповідач [PERSON] чинить перешкоди позивачу [PERSON] у користуванні та розпорядженні його нерухомим майном. За таких обставин, наявні підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування вищевказаною квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . За вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача. При цьому, позивач не наполягав на стягненні з відповідача в його користь понесені ним судові витрати при подачі позову до суду, а відтак суд вважає за можливе судові витрати понесені позивачем залишити за ним. На підставі викладеного та

Outcome: approved