Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-05 00:00:00

31.03.2023 представник заявника, адвокат Циба Дмитрій Михайлович, звернувся до суду з даною заявою, яка передана до провадження 03.04.2023, мотивуючи тим, що приблизно з листопада 2021 року [PERSON] , її сестра [PERSON] та чоловік сестри - [PERSON] проживають разом у квартирі [ADDRESS] , яка належить праві власності заявнику та її сестрі. [PERSON] у вказаній квартирі не зареєстрований, а лише фактично там перебуває. [PERSON] постійно зазнає домашнє насильство від [PERSON] , що змушує її звертатися за захистом своїх прав до судових органів. [PERSON] постійно чинить домашнє насильство відносно [PERSON] , висловлюється нецензурною лайкою, здійснює психологічне насильство та завдає тілесні ушкодження.23.02.2023 вона була госпіталізована до Білоцерківської міської лікарні № 2, після отриманих від [PERSON] тілесних ушкоджень. 10.03.2023 перебуваючи за місцем проживання [PERSON] вкотре безпідставно проявляючи фізичне насильство наніс їй тілесні ушкодження, внаслідок чого вона викликала поліцію. За даним фактом 10.03.2023 до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ст. 126-1 КК України, та на даний час органом досудового розслідування відкрито кримінальне провадження. Постійне фізичне та психологічне насильство з боку [PERSON] стали підставою скарг потерпілої на нього, втім він продовжує перебувати в одній квартирі з [PERSON] , що негативно відображається на її здоров`ї, як фізичному так і психологічному, вона не може бути в безпеці у власній оселі. Крім того, [PERSON] неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, що дуже непокоїть [PERSON] , так як вона вимушена проживати з ним в одній квартирі. Тому, просив видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] на строк шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме: заборонити [PERSON] перебувати в місці спільного проживання (перебування) з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та заборонити [PERSON] вести телефонні переговори з [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. 03.04.2023 судом прийнято до розгляду заяву, відкрито провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду по суті. Заявник - [PERSON] у судовому засіданні заяву підтримала та зазначила, що квартира [ADDRESS] , була отримана нею та її сестрою у спадок, після смерті матері, яка померла у вересні 2021 року. Наразі квартира перебуває у її власності та у власності сестри, однак, порядок користування у судовому порядку вони не встановлювали. У жовтні 2021 року у квартиру переїхала проживати сестра з чоловіком - [PERSON] , а до цього у квартирі проживали: мати та вона з чоловіком. Наразі її чоловік перебуває у лавах ЗСУ, а син, який являється військовослужбовцем, пропав безвісті під час виконання службових обов`язків. З кінця лютого 2022 року [PERSON] почав її ображати, здійснювати психологічний тиск, викидав її речі, погрожував розправою. Вона 7 разів зверталася до поліції з відповідною заявою, але результатів їх розгляду вона немає, окрім одного, який додано до заяви. 23.02.2023 вона потрапила до лікарні в зв`язку з тим, що [PERSON] наніс їй численні тілесні ушкодження, вона викликала поліцію і даний факт було зафіксовано. Після чого, була подана заява до поліції та внесені відомості до реєстру. Представник заявника, адвокат Циба Дмитрій Михайлович, у судовому засіданні заяву підтримав у повному обсязі та зазначив, що відносно [PERSON] судом розглядалися адміністративні матеріали, провадження у яких були закриті за закінченням строків притягнення до відповідальності. 10.03.2023 до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ст. 126-1 КК України, у якому [PERSON] визнана потерпілою. Заінтересована особа - [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце засідання повідомлений згідно ч.11 ст. 128 ЦПК України, причини неявки суд не повідомив. Суд, заслухавши заявника та її представника, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 350-2 ЦПК України,\~ заява про видачу обмежувального припису може бути подана, зокрема, особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Згідно ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні, зокрема, 3) домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь; 6) кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі; 7) обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи; 8) особа, яка постраждала від домашнього насильства\~ - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі; 14) психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; 17) фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Згідно ст.2 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», законодавство про запобігання та протидію домашньому насильству складається з Конституції України, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, цього Закону та інших нормативно-правових актів щодо недопущення насильства. За ст.3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають у процесі запобігання та протидії домашньому насильству. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється, зокрема, на осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання. За ст.5 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»,\~ державна політика у сфері запобігання та протидії домашньому насильству спрямована на забезпечення комплексного інтегрованого підходу до подолання домашнього насильства, надання всебічної допомоги постраждалим особам та утвердження ненасильницького характеру приватних стосунків. Основними напрямами реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству є: 1) запобігання домашньому насильству; 2) ефективне реагування на факти домашнього насильства шляхом запровадження механізму взаємодії суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; 3) надання допомоги та захисту постраждалим особам, забезпечення відшкодування шкоди, завданої домашнім насильством; 4) належне розслідування фактів домашнього насильства, притягнення кривдників до передбаченої законом відповідальності та зміна їхньої поведінки. Згідно ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають, зокрема, постраждала особа або її представник. Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема, заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2020 року в справі № 754/11171/19, провадження № 61-21971св19 вказано, що «відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом № 2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Тому висновок судів про неможливість задоволення вимог постраждалої щодо видачі обмежувального припису у вигляді заходів тимчасового обмеження прав є помилковим, оскільки позбавляє заявника гарантій на спеціальні засоби правового захисту, які передбачені Законом № 2229-VIII». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 серпня 2021 року в справі №\~ 643/20534/20, провадження № 61-8017св21, вказано, що «обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства; домашнє насильство може проявлятися у формі фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства; тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом № 2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Крім цього, з практики ЄСПЛ, що стосується розгляду справ з аналогічними правовідносинами вбачається таке: Суд нагадує, що жорстоке поводження має досягати мінімального рівня жорстокості, щоб підпадати під дію статті 3 Конвенції. Оцінка цього рівня жорстокості має відносний характер і залежить від сукупності обставин справи, таких, як: характер і контекст звернення, спосіб і метод його реалізації, тривалість звернення, його фізичні та психічні наслідки і, в деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого (див. Костелло Робертс проти Сполученого Королівства від 25 березня 1993 року, § 30, Серія A № 247 C і Кудла проти Польщі [БП], № 30210/96, § 91, ЄСПЛ 2000 XI). Надалі, Суд нагадує, що в силу взятих разом положень статей 1 і 3, держави повинні приймати певні заходи для забезпечення того, щоб особи в межах їх юрисдикції не зазнавали тортур або нелюдського, або такого, що принижує гідність видам поводження чи покарання, включаючи жорстоке звернення з боку приватних осіб (див. A. проти Сполученого Королівства від 23 вересня 1998 року, § 22, Звіти постанов і рішень 1998 VI і вищенаведене рішення у справі Опуз, § 159). В зобов`язання влади, крім іншого, входило зробити все, що можна було розумно очікувати від них, щоб уникнути безпосередньої і прямої загрози для життя встановленої особи або осіб від кримінально-забороненого діяння з боку третіх осіб, про який вони знали або повинні були знати (див ., серед багатьох інших, Осман проти Сполученого Королівства від 28 жовтня 1998 року, § 116, Звіти 1998 VIII; E. та інші проти Сполученого Королівства, № 33218/96, § 88, 26 листопада 2002 роки; і Й.Л. проти Латвії, № 23893/06, § 64, 17 квітня 2012 року). У роль Суду не входить субституція собою національних органів влади при виборі можливих запобіжних заходів, які слід було призначити для забезпечення виконання позитивних зобов`язань, взятих на підставі статті 3 Конвенції (див., Серед багатьох інших, Беваква і С. проти Болгарії, № 71127 / 01, § 82, 12 червня 2008 року). У той же час, на підставі статті 19 Конвенції та відповідно до принципу, що полягає в тому, щоб не теоретично або ілюзорно, а практично гарантувати ефективні права, Суд повинен забезпечити ефективне здійснення зобов`язання Держави щодо захисту прав осіб, які перебувають в його юрисдикції (див . Ніколова і Величкова проти Болгарії, № 7888/03, § 61, 20 грудня 2007 року). Надалі, стаття 3 зобов`язує Держави приймати певні заходи для забезпечення того, щоб особи в межах їх юрисдикції не зазнавали тортур або нелюдського, або такого, що принижує гідність видам поводження чи покарання, включаючи жорстоке поводження з боку приватних осіб (див. MC проти Болгарії, № 39272/98, § 151, ЄСПЛ 2003 XII, і Денис Васильєв проти Росії, № 32704/04, §§ 98-99, 17 грудня 2009 року). Для того щоб розслідування могло вважатися «ефективним», воно повинно, в принципі, бути здатне забезпечити з`ясування фактів, встановлення особистості та покарання винних у вчиненні злочину осіб. Зобов`язання розслідувати - це «не зобов`язання отримати результат, а зобов`язання вжити заходів». У справах, які зачіпають статті 2 і 3 Конвенції, в яких ставилося під сумнів ефективність офіційного розслідування, Суд часто оцінював, чи реагували влади на скарги невідкладно. Надавалося значення порушенню кримінальної справи, затримкам отримання показань і тривалості початкового розслідування (див. Вищенаведене постанову по справі Денис Васильєв , § 100 з подальшими посиланнями; і Стойка проти Румунії, № 42722/02, § 67, 4 березня 2008 року). Втручання влади в приватне або сімейне життя може стати необхідним для охорони здоров`я і захисту прав особи або з метою попередження незаконних дій при певних обставинах (див. Вищенаведене справу Опуз, § 144). У підсумку, Держава повинна мати у своєму розпорядженні відповідну законодавчу базу і застосовувати її для надання захисту від жорстокого поводження з боку приватних осіб (див. X і Y проти Голландії від 26 березня 1985 року, § 22 і 23, Серія A № 91; Костелло Робертс проти Сполученого Королівства від 25 березня 1993 року, § 36, Серія A № 247-C; Д.П. і Ж.С. проти Сполученого Королівства, № 38719/97, § 118, 10 жовтня 2002 роки; вищенаведене справу MC проти Болгарії, § § 150 і 152, ЄСПЛ 2003 XII; вищенаведене справу Беваква, § 65, і Сандра Янкович проти Хорватії, № 38478/05, § 45, 5 березня 2009 року ).» Що стосується поваги приватного життя, Суд раніше стверджував в різних контекстах, що поняття приватного життя включає фізичну і психологічну цілісність особи, і зобов`язанням Держави є захистити його, навіть якщо небезпека відбувається в результаті дій інших осіб. У цьому напрямку, Держави повинні мати у своєму розпорядженні і застосовувати на практиці відповідну законодавчу базу, яка надає захист проти насильницьких дій з боку приватних осіб (див. Вищенаведене рішення у справі X та Y проти Голландії, §§ 22 і 23; Костелло Робертс проти Сполученого Королівства, 25 березня 1993 року, § 36, Серія A № 247-C; DP і Ж.C. проти Сполученого Королівства, № 38719/97, § 118, 10 жовтня 2002 роки; MC проти Болгарії, № 39272/98, §§ 150 і 152, ЄСПЛ 2003 XII; A. проти Хорватії, № 55164/08, § 60, 14 жовтня 2010 року; і вищенаведене справу Хаждуова, § 46). В даному контексті Суд зазначає, що особлива вразливість жертв домашнього насильства і необхідність активного втручання держави щодо їх захисту підкреслені в різних міжнародних документах (наприклад, див. Вищенаведене справу Беваква, §§ 64-65, і Сандра Янкович проти Хорватії, № 38478/05 , §§ 44-45, 5 березня 2009 року).» У цій справі, Суд зазначив, що фізична і моральна цілісність заявниці, складова предмет поняття приватного життя (див. X і Y проти Нідерландів, 26 березня 1985 року, § 23, серія A № 91), була порушена періодичними зловживаннями з [PERSON] . У цьому сенсі, Суд посилається на свої констатування з вищенаведених параграфів 54-58 стосовно страждання і занепокоєння, перенесених першої заявниці в її власній квартирі, коли вона стикалася з реальною загрозою жорстокого поводження. У роль Суду не входить підміна собою національних органів влади, однак Суд повинен забезпечити ефективне здійснення зобов`язання Держави щодо захисту прав осіб, які перебувають в її юрисдикції. Тому, Суд вивчить, чи державні органи, особливо судові інстанції, при розгляді справи порушили своє позитивне зобов`язання, взяте на підставі статті 8 Конвенції (див. Вищенаведене справу [PERSON] , § 46). Вказане є цитатами рішення ЄСПЛ від 16 липня 2013 року «Б. проти Республіки Молдова» (скарга № 61382/09). Судом встановлено, що заявник - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.5). Заявник, обґрунтовуючи вимоги посилається на письмові докази (а.с.6-10), а саме: виписки із медичної карти хворого - історія хвороби № 2206, Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 10.03.2023, пам`ятку потерпілої особи, постанови Білоцерківського міськрайонного суду від 24.01.2023 у справі № 357/722/23 та від 07.06.2022 у справі № 357/4343/22. Так, з постанови Білоцерківського міськрайонного суду від 24.01.2023 у справі № 357/722/23, яка перевірена судом за даними з сайту суду (а.с.8) вбачається, що 24.01.2023 щодо [PERSON] було розглянуто адміністративні матеріали, про притягнення його до відповідальності за ст. 173 КУпАП за фактом вчинення ним 18.10.2022 психологічного насильства, погроз фізичної розправи. З постанови Білоцерківського міськрайонного суду від 07.06.2022 у справі № 357/4343/22, яка перевірена судом за даними з сайту суду ( а.с.9) вбачається, що 07.06.2022 щодо [PERSON] було розглянуто адміністративні матеріали, про притягнення його до відповідальності за ст. 44 КУпАП, у зв`язку з тим, що він 06.10.2021 приблизно о 20:00 год. перебуваючи за адресою: м. Біла Церква, вул. Храпачанська,9, в лівій кишені куртки зберігав наркотичну речовину «амфітамін», яка згідно висновку є в невеликих розмірах. З даних постанов, також, вбачається, що провадження у вказаних справах було закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Суд, критично оцінює дані докази, оскільки з них неможливо достовірно встановити обставини на які посилається заявник, у них відсутні повні відомості щодо особи порушника та постраждалої особи, їх зареєстрованого місця проживання та адреси вчинення правопорушення, а інших доказів, які б у своїй сукупності дали суду змогу встановити обставини до суду не надано. Згідно виписки із медичної карти хворого, історія хвороби № 2206 (а.с.10), [PERSON] , [INFO] , у період з 23.02.2023 по 27.02.2023 перебувала на стаціонарному лікуванні у КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 2 з діагнозом: ЗЧМТ, струс головного мозку, поверхнева травма голови, закрита травма живота, садно лівої реберної дуги, вторинна хронічна анемія. З виписки вбачається, що [PERSON] отримала побиття невідомою особою вдома за годину по поступлення у лікарню, доставлена ЕМД в МЛ № 2 зі скаргами на головний біль, головокружіння, нудоту, втрату свідомості. З Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження: 12023111030001181 (а.с.6) вбачається, що 10.03.2023 за матеріалами правоохоронних органів про виявлення фактів вчинення кримінальних правопорушень ІКС ІПНП від 10.03.2023 № 8219 складеними за заявою [PERSON] , [INFO] , були внесені відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ст. 126-1 КК України, щодо обставин: з січня 2023 року [PERSON] , [INFO] , вчиняє відносно [PERSON] домашнє насильство за місцем проживання: [ADDRESS] . Також, у вказаному провадженні [PERSON] визнана потерпілою (а.с.7). З вказаних доказів вбачається доцільність вжиття заходу тимчасового обмеження для [PERSON] стосовно [PERSON] , оскільки\~ за вказаними даними мало місце заподіяння насильства щодо заявника. За змістом ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України). Заінтересована особа\~ - [PERSON] у судове засідання не з`явився, заперечень на заяву з доказами в спростування доводів заявника до суду не подав. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам поданим заявником в їх сукупності, суд дійшов висновку, що з метою запобігання ризиків повторного вчинення насильства відносно заявника, слід видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] , яким визначити ряд заходів тимчасового обмеження його прав, а саме: заборонити [PERSON] перебувати в місці спільного проживання (перебування) з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та вести телефонні переговори із заявником або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Такі заходи, як вбачається із наведених вище норм закону та практики ЄСПЛ є виправданими, оскільки будь-яких своїх прав заінтересована особа [PERSON] не позбавляється, а лише законно тимчасово обмежуються з метою забезпечення реалізації та захисту прав потерпілої особи, а саме права на життя, здоров`я, безпеку, житло, тощо, що слід вважати мають у даному випадку пріоритет. Такі заходи є законними, переслідують законну мету та є пропорційними до мети, що переслідується, а також є необхідними в демократичному суспільстві з метою виховання особи в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття та запобігання вчиненню нових правопорушень. При цьому, суд вважає за доцільне встановити строк дії обмежувального припису два місяці. Саме такий строк дії обмежувального припису, на переконання суду, в повній мірі відповідає характеру обставин у даній справі та такий строк забезпечить заявниці від потенційних проявів насильства збоку заінтересованої особи, а також матиме належний ефект стосовно самої заінтересованої особи з метою усвідомлення ним негативної поведінки та унеможливлення такої в майбутньому. За заявою осіб, визначених ст. 350-2 ЦПК України, обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого даним судовим рішенням, згідно із ч. 2 ст. 350-6 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст.350-5 ЦПК України - судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави.

Outcome: partial