Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-05 00:00:00

22 лютого 2023 року адвокат Твердохліб В.Ю. в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування Захарівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини. У позовній заяві зазначено, що з 24 серпня 2008 року по 31 жовтня 2017 року позивач та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу [INFO] у сторін народилася дочка [PERSON] . Починаючи з вересня 2012 року шлюбні відносини припинені і сторони почали проживати окремо. При цьому дочка залишилась проживати разом із батьком. Після того як сторони почали проживати окремо та по теперішній час відповідачка участі у вихованні та утриманні дочки не бере, не цікавиться її станом здоров`я, матеріально дитину не забезпечує. Наразі дочка проживає разом із батьком дідом та бабою. Позивач самостійно займається вихованням дочки та несе усі матеріальні витрати на її навчання, лікування та розвиток. Мати залишивши дитину на виховання батька, самоусунулась від виконання своїх батьківських прав. За таких обставин адвокат Твердохліб В.Ю. в інтересах [PERSON] просить суд ухвалити рішення, яким: позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] та стягнути з неї аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Фрунзівського районного суду від 01 березня 2023 року відкрито загальне позовне провадження у справі, залучено до участі у цивільній справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та вирішено питання щодо витребування доказів (а.с. 53-54). Ухвалою Фрунзівського районного суду від 21 березня 2023 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті та вирішено питання про виклик у судове засідання свідків (а.с 87-88). У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Твердохліб В.Ю. вимоги позовної заяви підтримали в повному обсязі, наполягали на її задоволенні. Водночас позивач [PERSON] суду пояснив, що з 2012 року вони із дружиною розійшлись та почали проживати окремо. Приблизно у 2017 році він був ініціатором налагодження відносин між відповідачкою та дочкою, проте мати не захотіла спілкуватися із дитиною. У 2018 році [PERSON] уклала новий шлюбу, в якому у неї народилися діти. На даний час позивач самостійно займається вихованням та фінансовим забезпеченням дитини. Мати із 2012 року з дочкою не бачилася, взагалі не спілкується із дитиною та не цікавиться її життям. Відповідачка [PERSON] до суду не з`явилася, про місце, дату та час проведення судового засідання повідомлялась завчасно, належним чином, в установленому законом порядку, а саме через оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України в мережі Інтернет. Водночас 21 березня 2023 року звернулось до суду із заявою, в якій позовні вимоги визнала, просила розгляд справи провести за її відсутності (а.с. 77-78). Представник органу опіки та піклування Захарівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області у судовому засіданні підтримала висновок органу опіки та піклування, який надано суду. Наполягала на доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав та стягнення з неї аліментів, оскільки мати самоусунулася від виконання своїх обов`язків, долею дочки не цікавиться, взагалі з нею не спілкується, матеріально не допомагає. Батько [PERSON] самостійно займається вихованням та фінансовим забезпеченням дочки. При обстеженні будинку, в якому проживає позивач з дочкою було встановлено, що дитина має окрему кімнату, в якій є все необхідне для її навчання та розвитку. Неповнолітня [PERSON] у судове засідання призначене на 06 квітня 2023 року не з`явилася, хоча належним чином в порядку, визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання (а.с. 95). Разом з тим, 06 квітня 2023 року звернулася до суду із заявою, в якій просить справу розглядати за її відсутності. У своїй заяві також зазначила, що вона дійсно постійно проживає разом із батьком, дідом та бабою за адресою: [ADDRESS] . Батько самостійно забезпечує її всім необхідним та піклується про неї. Вони разом постійно гуляють, відвідують художні висновки та музеї, їздять на концерти, відпочинок. Батько завжди цікавиться її навчанням та відвідує батьківські збори. Мати з нею не спілкується. [PERSON] просила суд прийняти її заяву до уваги (а.с. 104). Свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що є сусідкою позивача [PERSON] . Приблизно із 2011-2012 року мати [PERSON] не приймає участі у вихованні дочки та не цікавиться її долею. Вихованням дитини займається батько, баба та дід, які забезпечують дівчинку всім необхідним. В дитячий садочок, а згодом у школу дівчинку вперше повів саме батько. Дитина вихована, ввічлива, гарно малює. Мати із 2012 року жодного разу не приїздила до дочки. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що [PERSON] являється їй рідним братом. Приблизно з двох років вихованням та повним забезпеченням дівчинки [PERSON] займається саме її брат. Дівчинка добре навчається у школі. До початку воєнних дій позивач часто возив дочку на різноманітні гуртки та секції до м. Одеса (малювання, плавання). Ходили разом у кінотеатри, відвідували різні виставки. Відповідачка самоусунулось від виконання своїх батьківських обов`язків. Після того як [PERSON] залишила сім`ю, вона жодного разу не приїжджала до дитини та навіть не телефонувала їй. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, свідків, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, враховуючи те, що визнання відповідачкою пред`явленого до неї позову не суперечить закону, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Судом встановлено, що рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 19 жовтня 2017 року шлюб між сторонами, зареєстрований 24 серпня 2008 року у Першому відділі РАЦС Суворовського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис № 700 - розірвано (а.с. 23-24). Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER] від 17 лютого 2009 року, актовий запис № 268 (а.с. 22). 18 липня 2019 року відповідачка офіційно створила сім`ю одружившись та змінивши прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис № 699 (а.с. 27). Із тексту позовної заяви вбачається, що з вересня 2012 року сторони почали проживати окремо. З того часу відповідачка участі у вихованні та утриманні дочки не бере, не цікавиться її станом здоров`я, матеріально дитину не забезпечує. Наразі дочка проживає разом із батьком дідом та бабою. Позивач самостійно займається вихованням дочки та несе усі матеріальні витрати на її навчання, лікування та розвиток. Мати залишивши дитину на виховання батька, самоусунулась від виконання своїх батьківських прав. Зазначені факти підтверджуються наступним. З копії акту обстеження матеріально - побутових умов сім`ї [PERSON] від 06 лютого 2023 року вбачається, що позивач проживає разом з дочкою [PERSON] у будинку батьків за адресою: [ADDRESS] . З народження дочки батько піклується за дитиною, займається її вихованням, матеріально забезпечує. Матір долею дочки не цікавиться та не приймає участі у в її вихованні, грошове забезпечення не надає (а.с. 32-33). Згідно довідки - характеристики наданої Захарівською селищною радою Роздільнянського Одеської області № 570 від 17 лютого 2023 року вбачається, що за час проживання на території селищної ради скарг, заяв, вимог до [PERSON] до ради не надходило. За місцем проживання характеризується із позитивної сторони. [PERSON] як голова родини, приділяє багато часу, власних сил для підтримки здорової атмосфери у сім`ї. За характером спокійний, врівноважений та розсудливий. Не має схильності до алкогольних напоїв та наркотичних речовин (а.с. 35). Відповідно до довідки наданої Захарівською селищною радою Роздільнянського району Одеської області № 417 від 06 лютого 2023 року на ім`я матері позивача [PERSON] , [INFO] , остання зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . До складу її сім`ї входять чоловік - [PERSON] , [INFO] , син - [PERSON] , [INFO] , онука - [PERSON] , [INFO] (а.с. 37). З характеристики, наданої Комунальним опорним закладом «Захарівський ліцей» Захарівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області № 01-20/41 від 07 лютого 2023 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] навчається в даному навчальному закладі з першого класу. Дівчинка всесторонньо розвинена. Навчальний матеріал засвоює на високому рівні. Батько завжди відвідує батьківські збори, піклується про зовнішній вигляд дитини, забезпечує всім необхідним, приділяє велику увагу вихованню та всебічному розвитку дочки (а.с. 36). Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно з висновком Захарівської селищної ради Роздільнняського району Одеської області як органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо її малолітньої доньки [PERSON] від 24 лютого 2023 року № 01/285, наданого відповідно до вимог ч. 5 ст. 19 СК України, [PERSON] доцільно позбавити батьківських прав відносно її неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , оскільки вона самоусунулася від виконання батьківських обов`язків. [PERSON] залишила чоловіка та дочку за місцем проживання та переїхала до м. Одеса. Мати не підтримує з дочкою родинних стосунків, матеріально їй не допомагає, не турбується про її здоров`я. Дитина повністю знаходиться на матеріальному утриманні батька (а.с. 67-68). Крім цього, відповідно до власноручно написаної відповідачкою письмової заяви від 23 січня 2023 року на ім`я начальника служби у справах дітей Захарівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області, остання надала згоду на позбавлення її батьківських прав по відношенню до її дочки [PERSON] , [INFO] , у зв`язку із неможливістю здійснювати догляд за дитиною (а.с. 40). Згідно із заявою, посвідченою 03 лютого 2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тихомировою К.В. та зареєстрованою в реєстрі за № 42 вбачається, що [PERSON] , мати неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій, без будь-якого примусу як фізичного так і морального, цією заявою сповіщає, що їй відомо про позбавлення батьківських прав по відношенню до доньки, у зв`язку із неможливістю здійснювати догляд за дитиною, про усі правові наслідки позбавлення батьківських прав та про те, що вона не звільняється від обов`язку утримання дитини ознайомлена (а.с. 79). Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 7 статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч.1 ст. 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Тлумачення п. 2 ч.1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У ч.1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. У ст. 12 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Тлумачення ч.2 ст. 171 СК України свідчить, що нею передбачені випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить: вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її виховання (ст. 159 СК України); вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання (ст. 161 СК України); вирішення спору про позбавлення батьківських прав (ст. 164 СК України); вирішення спору про поновлення батьківських прав (ст. 169 СК України); вирішення спору щодо управління її майном (ст. 177 СК України). Суд приходить до переконання, що позбавлення батьківських прав відповідачки відповідає якнайкращим інтересам дитини, про що неповнолітня [PERSON] особисто зазначила у своїй письмовій заяві (а.с.104). Встановлені обставини справи дають ґрунтовні підстави для висновку, що відповідачка протягом останніх майже одинадцяти років проживає окрема від дитини, не виконувала своїх батьківських обов`язків з її виховання, не піклувалася про неї, не надавала жодної матеріальної допомоги, не брала участі у її лікуванні, вихованні, не навідувала дочку не спілкувалася із нею, тобто фактично мати самоусунулася (ухилилася) від виховання доньки, не піклувалася про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя. Крім того, відповідачка не заперечує проти позбавлення її батьківських прав. З огляду на викладене, оцінивши надані докази, враховуючи вік дитини та її інтереси, суд приходить до висновку, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо своєї неповнолітньої дочки [PERSON] , а тому є підстави для позбавлення її батьківських прав та задоволення позовних вимог в цій частині. Також суд зазначає, що згідно з вимогами ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Згідно ч. 4 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. У частині 2 ст. 182 СК України визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Як встановлено судом, утриманням та вихованням дитини відповідачка не займається. З огляду на вище вказане, та те, що відповідачка зобов`язана утримувати дитину до досягнення нею повноліття, створювати необхідні умови для її розвитку та життя, суд вважає за можливе стягнути з відповідачки, аліменти на користь позивача, на утримання дочки - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 22 лютого 2023 року і до досягнення дитиною повноліття. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне. Із прохальної частини поданої заяви вбачається, що сторона позивача заявила дві позовні вимоги, а саме про позбавлення батьківських прав та про стягнення аліментів. При цьому позивачем при зверненні до суду із даним позовом було сплачено 1073 грн 60 коп. судового збору за позовну вимогу про позбавлення батьківських прав, оскільки відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» останній був звільнений від його сплати за позовну вимогу про стягнення аліментів. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В свою чергу, ч. 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічні за змістом положення містить ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи, що відповідачка до початку розгляду справи по суті визнала позов у повному обсязі, а також приймаючи до уваги, що позивачем [PERSON] при подачі позовної заяви до суду було сплачено судовий збір у розмірі 1073 грн 60 коп., то позивачу підлягає поверненню з державного бюджету сума судового збору в розмірі 536 грн 80 коп. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню 50 відсотків сплачених судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 536 грн 80 коп. Крім цього, з урахуванням задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідачки на користь держави підлягає судовий збір в розмірі 1073 грн 60 коп (звернення до суду із позовною вимогою про стягнення аліментів), оскільки відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» позивач був звільнений від його сплати при зверненні до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved