Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-19 00:00:00

02.02.2022 року позивач [PERSON] звернулась до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до [PERSON] , третя особа Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району про визначення місця проживання малолітньої дитини із матір`ю. В позові зазначила, що 17.10.2015 між сторонами укладено шлюб. Від шлюбу мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Взаємин як подружжя сторони не підтримують з березня 2022 року. Шлюбні відносини були припинені через втрату почуття любові та поваги один до одного, різні погляди на подальше спільне життя та життєві позиції. В результаті введеного на усій території України воєнного стану, позивачка із дитиною виїхала до Федеративної Республіки Німеччина. Разом із нею та малолітнім [PERSON] , проживає від першого шлюбу її неповнолітній син [PERSON] , [INFO] . Отримує соціальні виплати. Дитина відвідує дитячий садок. Ухвалою суду від 06.02.2023 року відкрито провадження по справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Відповідач [PERSON] у визначений судом строк відзив на позов або зустрічний позов не подав. Ухвалою суду від 15.03.2023 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 20.04.2023 року. Позивач та її представник адвокат Дьякова Т.В. в судове засідання не з`явилися, до початку розгляду справи представник подала заяву в якій просить позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні зазначив, що позовні вимоги визнає у повному обсязі, не заперечує проти визначення місця проживання дитини з матір`ю. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Розглянувши матеріали справи, оцінивши всі докази у сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що 17.10.2015 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 17.10.2015 року. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 14.11.2017 року. З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07.03.2023 року у справі № 334/811/23, розірвано шлюб між сторонами. Рішення набрало законної сили. В результаті введеного на усій території України воєнного стану, відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 року, строк якого продовжено до 20 травня 2023 року, за для збереження життя та здоров`я малолітнього [PERSON] , [INFO] , позивачка із дитиною виїхала до Федеративної Республіки Німеччина Позивачці [PERSON] та малолітньому [PERSON] надано тимчасовий дозвіл на перебування в Федеративній Республіці Німеччина, що підтверджується довідками про тимчасовий дозвіл на перебування в країні. Відповідно до довідок про зареєстроване місце проживання, місце проживання [PERSON] , малолітнього [PERSON] , а також неповнолітнього сина [PERSON] від першого шлюбу - [PERSON] , зареєстровано за адерсою: [ADDRESS] . Позивачка знаходиться на обліку в центрі зайнятості, проходить інтеграцію у Німеччині та отримує щомісячно соціальну виплату від держави. Відповідно до довідки про надання соціальної допомоги від 17.12.2022 року, з січня 2023 року [PERSON] отримує соціальні виплати в сумі 1,510,73 Євро. Малолітній [PERSON] є вихованцем дитячого садка Laiz Mitte, що підтверджується довідкою про відвідування дитячого садка. Фотокартками підтверджується, що малолітній [PERSON] має належні умови для проживання та розвитку. Згідно з висновком районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , від 17.04.2023 № 17.01/01-27/264 орган опіки та піклування комісією було встановлено, що проживання малолітнього [PERSON] , з матір`ю [PERSON] відповідає принципу «найкращих інтересів дитини» та є пріориотетним при вирішенні цієї справи. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд прийшов до висновку, що з боку позивачки [PERSON] створенні всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, гармонійного розвитку його особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Проживання сина разом із матір`ю відповідає найкращим інтересам дитини. З огляду на вік дитини, він потребує перш за все турботи, уваги, любові та догляду матері. Крім того, вирішуючи в умовах воєнного стану спір про місце проживання дітей, необхідно врахувати пріоритет інтересів дитини при вирішенні будь-якого питання, що стосується дитини, невід`ємність і пріоритет права дитини на життя, перебування її в безпечному середовищі. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.12.2016 по справі № 6-2445цс16, який у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для всіх судів. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оцінивши зібрані у справі докази,

Outcome: approved