Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-11 00:00:00

[PERSON] в серпні 2022 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , Брусилівської селищної ради Житомирського району Житомирської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , комунальне підприємство "Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації" Житомирської обласної ради, про визнання недійсним свідоцтва на право власності на житловий будинок та скасування його державної реєстрації. В обгрунтування позовних вимог вказав, що 23.08.1995 року його батьку [PERSON] Брусилівською селищною радою Брусилівського району Житомирської області було видане свідоцтво на право власності на житловий будинок [ADDRESS] та будинок передано в особисту приватну власність. Свідоцтво видане на підставі договору передачі №170 від 31 серпня 1995 року оформленого Брусилівською селищною радою народних депутатів. 13 грудня 1995 року будинок було зареєстровано у Житомирському міжрайонному бюро технічної інвентаризації і записано у реєстраційну книжку за №6А, ст.111 реєстраційний номер 412, інвентарна справа №1594. Будинок надавався сім`ї позивача, як переселенцям із смт. Народичі Житомирської області, із зони гарантованого (обов`язкового) переселення внаслідок аварії на Чорнобильській атомній станції та здійснювався у відповідності до п.12 ст.20 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідої Чорнобильської катастрофи". До складу сім"ї входили: батько [PERSON] , мати [PERSON] , сестра [PERSON] та позивач [PERSON] .. Відповідно до ст. 20 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин), переселенцям передавалися безоплатно в особисту власність займані ними та їх сім`ями жилі приміщення у будинках державного та громадського житлового фонду незалежно від того, чи є вказана особа наймачем чи членом сім`ї наймача. Приватизація займаного його сім`єю житла пройшла із порушенням ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", відповідно до якої передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Вимогами чинного на той період законодавства не була передбачена передача в одноосібну особисту приватну власність житла в разі проживання в ньому декількох осіб. При передачі житла у особисту приватну власність батьку позивача також була порушена вимога закону щодо передачі житла саме на підставі рішення відповідних органів приватизації, а не на підставі акту передачі житла, тим паче складеного після видачі Свідоцтва на право власності. Однак як вказано у Свідоцтві саме акт був підставою для його видачі. Отже, порушення порядку приватизації житлового будинку стали причиною видачі незаконного Свідоцтва на право власності на житло та порушення його прав на приватизацію зазначеного житлового будинку. Позивач просив визнати недійсним Свідоцтво на право власності на житло, а саме на будинок [ADDRESS] , яке видане 23 серпня 1995 року на підставі договору передачі №170 від 31 серпня 1995 року, оформленого Брусилівською селищною радою народних депутатів Житомирської області на ім`я [PERSON] , та скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме на житловий будинок по [ADDRESS] , здійснену 13 грудня 1995 року Житомирським міжрайонним бюро Технічної інвентаризації, записаний у реєстраційну книжку за №6А, ст.119, реєстраційний номер 412, інвентарна справа №1594. Судові витрати просив залишити за ним. Відповідач - Брусилівська селищна рада Житомирського ( раніше Брусилівського) району Житомирської області подав відзив на позовну заяву, в якому позов не визнав, вказавши, що приватизація державного житлового фонду на час розгляду заяви [PERSON] за вх.С-[NUMBER] від 23.08.1995 про передачу в особисту власність будинку проводилась відповідно до вимог Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян,затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству 15.09.1992 №56. Відповідно до наданої копії довідки про склад сім`ї у вказаному будинку, на час подачі заяви [PERSON] про передачу у власність житла, проживали [PERSON] , [INFO]., [PERSON] , [INFO]., [PERSON] , [INFO]., та [PERSON] , [INFO]. Відповідно до наданої копії заяви вх.С-[NUMBER] від 23.08.1995 про передачу в особисту власність будинку [PERSON] , [PERSON] , яка являється його дружиною, не заперечувала, щодо передачі її чоловіку в особисту власність будинку [ADDRESS] . На час приватизації [PERSON] та [PERSON] мали двох малолітніх дітей. Відповідно до ст.60 Кодексу про шлюб та сім`ю України (який діяв на той час) захист прав та інтересів неповнолітніх дітей лежить на їх батьках, які діють без особливих на те повноважень. Тобто за неповнолітніх членів сім`ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки. Позивач [PERSON] в позові зазначив, що порушення порядку приватизації житлового будинку стали причиною порушення його прав на приватизацію житла, а саме було порушено вимоги ст.8 ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду". Проте питання надання згоди неповнолітніми членами сім`ї, які проживали в жилому приміщенні, що приватизується, Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" не визначено, разом з тим, з аналізу положень законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, можна зробити висновок, що у разі приватизації житла, у якому постійно проживають на законних підставах також неповнолітні діти, потрібна письмова заява їх законного представника щодо згоди на приватизацію з урахуванням інтересів неповнолітніх. При цьому [PERSON] до органу приватизації не надавала своєї письмової згоди на приватизацію будинку в спільну сумісну або часткову власність (стосовно себе та своїх малолітніх дітей). Відповідно до положень статті 32 (вік, з якого громадяни здійснюють право на одержання жилого приміщення) Житлового кодексу Української РСР в редакції, яка діяла на момент подання заяви [PERSON] про передачу будинку в особисту власність, громадяни самостійно здійснюють право на одержання жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду з настанням повноліття, тобто після досягнення вісімнадцятирічного віку, а такі, що одружилися або влаштувалися на роботу у передбачених законом випадках до досягнення вісімнадцятирічного віку, - відповідно з часу одруження або влаштування на роботу. Інші неповнолітні (віком від п`ятнадцяти до вісімнадцяти років) здійснюють право на одержання жилого приміщення за згодою батьків або піклувальників. Додатком №8 до Положення затверджено зразок розпорядження (рішення) органу приватизації, згідно якого надається дозвіл (п.4) на оформлення свідоцтва права власності на житло. Брусилівська селищна рада не володіє інформацією про наявність такого розпорядження (рішення) так, як всі документи (по 2006 рік) Брусилівської селищної ради передані до державного архіву Житомирської області. Тому на даний час неможливо стверджувати про відсутність такого рішення, якщо воно і не зазначено в свідоцтві на право власності, а відповідно і про порушення вимоги передачі житла. Заява [PERSON] від 23.08.1995 відповідно до вимог вищезазначеної статті розглянута в терміни визначені законом, при цьому номер свідоцтва на право власності та дата ([NUMBER] від 23 серпня 1995 р.) проставлялися на той час відповідно до реєстраційного вхідного номеру та дати реєстрації заяви. Разом з тим, із позовом про оскарження процесу приватизації будинку, яка відбулася у 1995 році, [PERSON] звернувся лише у 2022 року, тобто після закінчення строку позовної давності, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист цивільного права або інтересу. Просив відмовити в задоволенні позову. Позивач та його представник- адвокат Нестеренко М..М., будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, до суду не з"явились, подали заяву про розгляд справи за їх відсутності. Просили позов задовольнити, звернули увагу суду на те, що відповідач у відзиві не заявляє, вимоги щодо застосування позовної давності, а також вказує на те, що Свідоцтво на праві власності від 23.08.1995 року, видане на підставі рішення Брусилівської селищної ради народних депрутатів від 31.08.1995 року, тобто раніше ніж прийнято рішення про його видачу. Відповідачі: [PERSON] та [PERSON] ,, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, до суду не з"явились, подали заяви про визнання позову та розгляд справи за їх відсутності. Відповідач - Брусилівська селищна рада Житомирського району Житомирської області, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, до суду не з`явився, від нього надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, в якій заперечував проти задоволення позову. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, до суду не з"явилась, подала заяву про визнання позову та просила справу розглядати за її відсутності. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - комунальне підприємство "Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації" Житомирської обласної ради, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, до суду не з"явилась , подали заяву про розгляд справи без її участі. Суд, дослідивщи та оцінивши надані докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.. Відповідно до Свідоцтва на право власності на житло № [NUMBER] від 23 серпня 1995 року, виданого головою Брусилівської селищної ради народних депутатів Житомирської області, на основі договору передачі № 170 від 31 серпня 1995 року , укладеного з Брусилівською селищною радою народних депутатів, [PERSON] , як постраждалому внаслідок аварії Чорнобильської АЕС ІІІ категорії, на праві особистої власності належить будинок [ADDRESS] . 13 грудня 1995 року будинок зареєстровано у Житомирському міжрайонном бюро технічної інвентаризації, записано у реєстраційну книжку за №6А, ст.111 реєстраційний номер 412, інвентарна справа №1594. Судом встановлено, що будинок [ADDRESS] надавався сім`ї позивача, як переселенцям із смт. Народичі Житомирської області, із зони гарантованого (обов`язкового) переселення внаслідок аварії на Чорнобильській атомній станції та здійснювався у відповідності до п.12 ст.20 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідої Чорнобильської катастрофи". До складу сім"ї входили: батько- [PERSON] , мати- [PERSON] , діти: [PERSON] (позивач), [INFO]., та [PERSON] , [INFO] На час приватизації [PERSON] та [PERSON] мали двох малолітніх дітей. Відповідно до ст.60 Кодексу про шлюб та сім`ю України (який діяв на той час) захист прав та інтересів неповнолітніх дітей лежить на їх батьках, які діють без особливих на те повноважень. Тобто за неповнолітніх членів сім`ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки. Питання надання згоди неповнолітніми членами сім`ї, які проживали в жилому приміщенні, що приватизується, Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" не визначено, разом з тим, з аналізу положень законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, можна зробити висновок, що у разі приватизації житла, у якому постійно проживають на законних підставах також неповнолітні діти, потрібна письмова заява їх законного представника щодо згоди на приватизацію з урахуванням інтересів неповнолітніх. Відповідно до ст. 20 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян,які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин), переселенцям передається безплатно в особисту власність займані ними та їх сім`ями жилі приміщення у будинках державного та громадського житлового фонду незалежно від того, чи є вказана особа наймачем чи членом сім`ї наймача. Статтею 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. З тексту Свідоцтва на право власності № [NUMBER] від 23 серпня 1995 року слідує, що воно було видане на основі договору передачі № 170 від 31 серпня 1995 року, укладеного з Брусилівською селищною радою народних депутатів. Отже Свідоцтво на право власності [NUMBER] від 23 серпня 1995 року видане раніше ніж виникла підстава для його видачі. Таким чином, було порушено вимоги щодо передачі житла саме на підставі рішення відповідних органів приватизації, а не на підставі акту передачі житла, складеного після видачі Свідоцтва на право власності. Порушення порядку приватизації житлового будинку стали причиною видачі оспорюваного Свідоцтва на право власності на житло, та є порушенням прав позивача на приватизацію житлового будинку. Брусилівська селищна рада Житомирського району Житомирської області в відзиві вказала, що позивачем пропущено строк позовної давності, але не зверталась до суду з заявою про застосування строку позовної давності. Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується. Виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність. Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони. Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 24 червня 2015 року у справі №6-738цс15. Верховний Суд України виклав подібну правову позицію також у постанові від 22 березня 2017 року у справі №6-3063цс16 та від 21 жовтня 2020 року у справі №509/3589/16-ц, вказавши, що суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції. Враховуючи, що допущені порушення приватизації житлового будинку [ADDRESS] стали підставою для видачі Свідоцтва на право власності № [NUMBER] від 23.08.1995 року на будинок [ADDRESS] , виданого на підставі договору передачі №170 від 31 серпня 1995 року, оформленого Брусилівською селищною Радою народних депутатів на ім`я [PERSON] , то вказане свідоцтво підлягає визнанню недійсним. Відповідно підлягає й задоволенню похідна від цього вимога щодо скасування реєстрації права власності на зазначене нерухоме майно,яка здійснена 13 грудня 1995 року Житомирським міжрайонним бюро технічної інвентаризації та записана у реєстраційну книжку за №6А, ст.119, реєстраційний номер 412, інвентарна справа №1594. На підставі ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", ст.ст. 256,267 ЦК України та

Outcome: approved