Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-11 00:00:00

У квітня 2021 року до суду звернувся [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] про оспорювання батьківства, виключення відомостей з актового запису про народження дитини, визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, стягнення безпідставно набутого майна та моральної шкоди. В обґрунтування позову вказував, що перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] з 11.09.2004 року по [INFO] . [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про його народження. 02 лютого 2010 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу позивач добровільно сплачував аліменти на утримання сина, вважаючи себе його батьком. У 2013 році відповідач звернулася до суду із позовом про стягнення аліментів. Зазначав, що у лютому 2021 року йому від відповідача стало відомо про те, що він не є біологічним батьком дитини. Після проведення тесту ДНК на батьківство було встановлено, що вірогідність батьківства рівна 0%. Звернув увагу, що із 2010 року по теперішній час ним було сплачено відповідачу аліментів на загальну суму 100\~085,00 грн., які відповідач набула безпідставно. Крім того, діями відповідача йому була спричинена моральна шкода, яка полягає у приховуванні відповідачем від нього факту відсутності спорідненості з дитиною, яку він вважав сином 16 років, спричиненому йому душевного болю, змін у ритмі життя, втраті сну. Розмір моральної шкоди позивач оцінив у 50\~000 грн. Просив суд виключити із актового запису про народження [PERSON] , [INFO] відомості про батька [PERSON] , внесені Автозаводським відділом РАЦС Кременчуцького МУЮ Полтавської області, актовий запис № 248. Визнати виконавчий лист, виданий 06.06.2014 року Автозаводським райсудом м. Кременчука у справі № 524/10672/13-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі, таким, що не підлягає виконанню. Стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 50\~000 грн., 100\~085 грн. безпідставно набутого майна та судові витрати, що складаються із сплаченого судового збору та витрат на правничу допомогу у розмірі 25\~000 грн. Ухвалою судді Вінтоняк Н.Д. від 12 травня 2021 року було відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження (т. 1 а.с. 53). 09 червня 2021 року до суду надійшло клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про призначення судово-медичної генетичної експертизи (т. 1 а.с. 67-68). 15 червня 2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] - [PERSON] на позов (т. 1 а.с. 72-76). Вказав, що позивач добровільно сплачував аліменти і його ніхто не примушував. Крім того, він разом із сином не відвідували ніякий медичний заклад, висновок експерта не додано до матеріалів справи, а звіт тесту ДНК виконано невідомою установою, докази сплати 15\~000 грн. за проведення експертизи відсутні. Звернув увагу, що оскільки позивач сплачував аліменти на користь відповідача на утримання сина добровільно і відсутня рахункова помилка при цьому, то така виплата не підлягає поверненню. Щодо розміру моральної шкоди вважає, що відсутнє обґрунтування такого розміру. Щодо розміру витрат на правничу допомогу у 25\~000 грн. вказав, що відповідачем не надано доказу оприбуткування коштів адвокатом та сплати з них податків. Просив відмовити у задоволенні позову. Ухвалою суду від 18 червня 2021 року (головуючий суддя Вінтоняк Н.Д.) призначено по справі судово-генетичну експертизу. Провадження у справі зупинено (т. 1 а.с. 82). 27 серпня 2021 року до суду надійшов висновок судової молекулярно-генетичної експертизи (т. 1 а.с. 86-87). Ухвалою судді Вінтоняк Н.Д. від 27 серпня 2021 року було поновлено провадження у справі (т. 1 а.с. 90). 18 листопада 2021 року до суду від позивача [PERSON] надійшла заява про уточнення позовних вимог (т. 1 а.с. 123-125). Позивач просив: - виключити із актового запису про народження [PERSON] , [INFO] відомості про батька [PERSON] , внесені Автозаводським відділом РАЦС Кременчуцького МУЮ Полтавської області, актовий запис № 248; - визнати виконавчий лист, виданий 06.06.2014 року Автозаводським районним судом м. Кременчука у справі за № 524/10672/13-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі, таким, що не підлягає виконанню; - звільнити [PERSON] від сплати аліментів на корись [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , які стягуються згідно виконавчого листа, виданого 06.06.2014 року Автозаводським районним судом м. Кременчука, шляхом припинення їх стягнення; -звільнити [PERSON] від сплати заборгованості за виконавчим листом; - стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 50 000 грн., - стягнути кошти у розмірі 100 085 грн. у повернення сплачених аліментів як безпідставно набутого майна; - та судові витрати, що складаються із сплаченого судового збору та витрат на правничу допомогу у розмірі 25 000 грн. 13 грудня 2021 року до суду надійшло клопотання представника відповідача [PERSON] [PERSON] про призначення повторної судової молекулярно-генетичної експертизи (т. 1 а.с. 133-134). Ухвалою суду від 13 грудня 2021 року (головуючий суддя Вінтоняк Н.Д.) призначено по справі повторну судову молекулярно-генетичну експертизу. Провадження у справі зупинено (т. 1 а.с. 137-138). Розпорядженням керівника апарату суду за № 169 від 15 квітня 2022 року здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 квітня 2022 року було визначено головуючим - суддю Нестеренка С.Г. (т. 1 а.с. 142-143). 08 червня 2022 року до суду надійшло клопотання відповідача [PERSON] про заміну експертної установи для проведення судової молекулярно-генетичної експертизи (т. 1 а.с. 146-147). Ухвалою суду від 08 червня 2022 року поновлено провадження у справі (т. 1 а.с. 148-149). Ухвалою суду від 05 липня 2022 року призначено повторну судову молекулярно-генетичну експертизу. Провадження у справі зупинено (т. 1 а.с. 162-163). Ухвалою суду від 08 серпня 2022 року поновлено провадження у справі (т. 1 а.с. 171). Ухвалою суду від 18 серпня 2022 року частково задоволено клопотання експерта Полтавського НДЕКЦ МВС України. Поставлені додаткові питання експерту до переліку питань, зазначених в ухвалі суду від 05 липня 2022 року. Провадження у справі зупинено (т. 1 а.с. 179). 24 жовтня 2022 року до суду від Полтавського НДЕКЦ МВС України надійшов висновок експерта (т. 1 а.с. 190-193). Ухвалою суду від 08 листопада 2022 року поновлено провадження у справі (т. 1 а.с. 204). 07 грудня 2022 року до суду надійшли письмові пояснення у справі відповідача [PERSON] (т. 1 а.с. 213-217). Відповідач заперечувала щодо стягнення з неї моральної шкоди із посиланням на ст. 136 СК України, щодо повернення безпідставно набутих коштів із посиланням на те, що аліменти одержані на дитину є власністю дитини. Щодо стягнення витрат на правову допомогу заявила клопотання про зменшення розміру таких витрат, які підлягають розподілу між сторонами. Щодо стягнення судових витрат у розмірі 15\~000 грн. за проведення позивачем експертизи заперечила, оскільки останнім не було надано доказів понесення таких витрат. Ухвалою суду від 21 грудня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду (т. 1 а.с. 230). 10 березня 2023 року до суду надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог, в яких вказувалися вимоги, які зазначалися у заяві про уточнення вимог, поданої до суду 18 листопада 2021 року (т. 1 а.с. 123-125), крім вимоги про повернення коштів раніше сплачених аліментів (т. 2 а.с. 18 23). У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] уточнений 18 листопада 2021 р. та 10 березня 2023 р. позов підтримали, просили задовольнити, посилаючись на обставини та підстави, викладені в заявах. Одночасно вказали, що позивач не відмовляється від позовної вимоги щодо стягнення коштів у повернення раніше сплачених аліментів. Відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] з позовом не погодилися з підстав, викладених у відзиві представника відповідача на позовну заяву та письмових поясненнях відповідача. Представник третьої особи Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у судове засідання не прибув. Надали суду листа про розгляд справи без участі їх представника. Свого відношення до позову не висловили. Суд, вислухавши пояснення позивача [PERSON] , його представника [PERSON] , відповідача [PERSON] , третьої особи [PERSON] , вивчивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні докази, з`ясувавши обставини справи, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановив наступне. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 11 вересня 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Даний факт підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим відділом РАЦС Крюківського РУЮ м. Кременчука Полтавської області (т. 1 а.с. 18). [INFO] у шлюбі сторін у справі народився син третя особа [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 15 березня 2005 року, виданим Автозаводським відділом РАЦС Кременчуцького МУЮ, його батьками вказані [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 13). 02 лютого 2010 року шлюб між сторонами було розірвано, даний факт постає із копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого Автозаводським відділом РАЦС Кременчуцького МУЮ (т. 1 а.с. 19). Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 19 березня 2014 року у справі № 524/10672/13-ц з [PERSON] на користь [PERSON] були стягнуті кошти (аліменти) на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1\~200 грн. щомісячно, починаючи з 26.11.2013 року і до досягнення дитиною повноліття (т. 1 а.с. 16). Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 08 травня 2014 року рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 19 березня 2014 року залишено без змін (архівна цивільна справа № 524/10672/13-ц). 06 червня 2014 року Автозаводським районним судом м. Кременчука на виконання рішення суду було видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 1200 грн. щомісячно на утримання сина [PERSON] , [INFO] до його повноліття (т. 1 а.с. 22). Постановою старшого державного виконавця Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ Стороженко Н.Ю. було відкрито виконавче провадження № 43634698 (т. 1 а.с. 24). 29 січня 2015 року між сторонами було укладено угоду про сплату аліментів, за якою досягнуто згоди щодо сплати [PERSON] коштів [PERSON] на утримання дитини частинами, відповідно до суми, встановленої судовим рішенням, яка не має бути меншою (т. 1 а.с. 17). Відповідно до додатків № 1А та 2А до угоди від 29.01.2015 року відповідачу передавалися грошові кошти (аліменти) на утримання сина різними сумами, починаючи з 22.01.2015 року і по 13.08.2017 року (т. 1 а.с. 29-30). Також в матеріалах справи наявні грошові чеки на різні суми за різний період часу (т. 1 а.с. 25-28, 31-40). У судовому засіданні позивач та його представник пояснили, що відповідачу було сплачено аліментів на суму у 100\~085 грн. Даний факт не було спростовано відповідачем [PERSON] . Стороною позивача до матеріалів справи було додано копію Звіту тесту ДНК на батьківство між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якого вірогідність батьківства рівна 0% (т. 1 а.с. 14). Звертаючись до суду із позовом, позивач, як підставу позовних вимог, вказав на відсутність батьківства про відношенню до [PERSON] із посиланням на вище зазначений тест ДНК. Відповідно до ч. 1 ст. 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Згідно статті 133 СК України якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини. Частиною першою статті 136 СК України передбачено, що особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 СК України, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. Відповідно до висновку експерта № 667 від 18.08.2021 року за результатами проведеної судово-медичної генетичної експертизи зразків крові [PERSON] , дитини [PERSON] та [PERSON] встановлено, що [PERSON] не може бути біологічним батьком [PERSON] , 2005 р.н. (т. 1 а.с. 86-87). Згідно висновку експерта № СЕ-19/117-22/9726-БД від 23.09.2022 року за результатами проведеної повторної судово-медичної генетичної експертизи зразків епітелію [PERSON] , дитини [PERSON] та [PERSON] , біологічне батьківство [PERSON] відносно [PERSON] виключається (т. 1 а.с. 190-193). Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти російської федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року). Верховний Суд у постановах від 23 жовтня 2019 року у справі № 382/2559/15-ц, та від 19 вересня 2018 року у справі № 761/10732/16-ц, дійшов висновку про те, що тест ДНК (судово-медична (молекулярно-генетична) експертиза) станом на сьогоднішній день є єдиним методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини (точність позитивного результату ДНК-аналізу (тобто підтвердження батьківства) складає 99,999999 %). Доказова цінність такого тесту переважає будь-який інший доказ на підтвердження або оспорювання кровного споріднення та має вирішальне значення у вирішенні спору даної категорії справ. Відповідно до ч. 2 ст. 136 СК України, у разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. За ч. 3 ст. 136 цього Кодексу оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття. Станом на день звернення позивача до суду 05 квітня 2021 року, [PERSON] , [INFO] , був неповнолітнім, однак останній досяг повноліття станом на день розгляду справи судом. Із правової позиції, викладеної Верховним Судом в постанові від 07.07.2021 року по справі № 201/11183/16-ц вбачається, що набуття дитиною, щодо якої оспорюється батьківство, повноліття під час розгляду справи не є підставою для відмови в позові. Згідно із ст. 134 СК України на підставі рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове свідоцтво про народження. Виключення запису про особу як батька з актового запису про народження дитини (оспорювання батьківства) можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які спростовують походження дитини від певної особи. Оскільки відсутність кровного споріднення між позивачем [PERSON] і дитиною [PERSON] , [INFO] , доведена в суді шляхом проведення відповідних судово-медичних генетичних експертиз, то позовні вимоги про виключення відомостей щодо позивача як батька дитини з актового запису про народження [PERSON] , підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог про звільнення від сплати заборгованості по аліментам, суд виходить з такого. Факт походження дитини від певної особи є підставою для виникнення у цієї особи обов`язків щодо дитини, визначених розділом III Сімейного Кодексу України, у тому числі обов`язків щодо утримання дитини. За загальним змістом цих норм обов`язок утримання дитини батьком дитини виникає з підстав походження дитини саме від цього батька або на підставі акту про визнання особи батьком. Такого обов`язку в особи, яка не визнана батьком дитини, не виникає. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 цього ж Кодексу, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ч. 2 ст. 197 СК України суд за позовом платника аліментів може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Із розрахунку заборгованості від 14.05.2021 року/50998, наданого Автозаводським ВДВС у м. Кременчуці по ВП № 43634698 зі сплати аліментів за виконавчим листом № 524/10672/13-ц, виданого 06.06.2014р. Автозаводським районним судом міста Кременчука, вбачається, що станом на 01.04.2021 року наявна переплата позивача за аліментами у розмірі 36 050,00 грн. (т. 1 а.с. 102-104). Оскільки позивач не має заборгованості за аліментами відповідно до наданого розрахунку державного виконавця по вказаному ВП заборгованості від 14.05.2021 року/50998, а інших доказів наявності такого боргу матеріали справи не містять, то позовні вимоги про звільнення від сплати заборгованості за аліментами не підлягають задоволенню внаслідок їх безпідставності. Щодо вимоги позивача про звільнення від подальшої сплати аліментів, то, як вже зазначалося раніше, [PERSON] , [INFO] досяг повноліття, тому у позивача відпали підстави для сплати аліментів у подальшому, враховуючи їх стягнення із позивача саме до повноліття дитини. Станом на день розгляду справи відсутні рішення судів про стягнення з позивача на користь відповідача та/або третьої особи [PERSON] додаткових аліментів, коштів на утримання у зв`язку з навчанням. З огляду на це, позовні вимоги про звільнення від подальшої сплати аліментів не підлягають задоволенню, оскільки є безпідставними. Стосовно позовних вимог про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, суд виходить з наступного. У частині четвертій статті 273 ЦПК України передбачено, що якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Частинами 1, 2 ст. 432 ЦПК України встановлено, що суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Про виправлення помилки в виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу. Якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом (ч. 4 ст. 432 ЦПК України). Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. З урахуванням наведеного, вимога про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повинна розглядатись судом в порядку, передбаченому Розділом VI ЦПК України. Отже, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні вимог позивача про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає до виконання, у зв`язку з встановленням іншого порядку для їх розгляду та внаслідок необґрунтованості та безпідставності. Щодо позовних вимог про повернення безпідставно набутого майна, слід зазначити наступне. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави - це таке правовідношення, в силу якого одна сторона (набувач), яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої сторони (потерпілого) без достатньої правової підстави або на підставі, яка згодом відпала (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Позивач у даній справі сплачував відповідачу аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] з підстав того, що він є його сином. Підставою стягнення з позивача аліментів на утримання [PERSON] були відомості про його батьківство. Судом при розгляді справи про оспорювання батьківства встановлено, що позивач [PERSON] не є батьком [PERSON] . Позовні вимоги в частині виключення відомостей про [PERSON] з актового запису про народження дитини [PERSON] підлягають задоволенню. Тобто підстава по якій відповідач отримувала від позивача аліменти на утримання дитини фактично та юридично відпала як по досягненню [PERSON] повноліття, так і по факту непідтвердження біологічного споріднення. Згідно з статтею 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. У статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних сум. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 (провадження № 14-445цс18). Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім тверджень позивача про недобросовісність відповідача, доказів її недобросовісності суду надано не було. Однак ж ця обставина не підтверджує недобросовісності відповідачки при отриманні аліментів. Під час розгляду справи, відповідач заперечувала проти позову, в тому числі і щодо оспорювання батьківства, підтримала поданий відзив на позовну заяву. Не погодившись із висновком судово-медичної генетичної експертизи від 18.08.2021 року та вважаючи позивача батьком своєї дитини, відповідачем під час розгляду справи було подане клопотання про призначення судом повторної судово-медичної генетичної експертизи, яке судом було задоволено. За вказаних обставин, на переконання суду це жодним чином не підтверджує недобросовісності відповідача, а навпаки свідчить про те, що [PERSON] була переконана у батьківстві [PERSON] . За відсутності інших доказів про недобросовісність відповідача аргументи позивача суд вважає недоведеними та безпідставними. Як вже зазначалось, за змістом ст. 1215 ЦК України встановлення недобросовісності з боку набувача коштів, є необхідною умовою для повернення безпідставно набутих аліментів. Оскільки судом не встановлено такої необхідної умови, то відповідно і відсутні підстави для стягнення безпідставно набутого майна (отриманих аліментів), як такого що не підлягають поверненню відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, то суд виходить із наступного. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 5 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивач вважає, що завдана йому відповідачем моральна шкода полягає в тому, що він тривалий час безпідставно сплачував аліменти на дитину, батьком якої він не був та внаслідок чого він був тимчасово обмежений в правах. Однак, всупереч положень ст. 23 ЦК України, ст. ст. 12, 81 ЦПК України позивач не навів жодного належного і допустимого доказу вини відповідача, тобто, що остання діяла недобросовісно, стягуючи з нього аліменти на дитину, знаючи про те, що він не є батьком дитини. Недоведеність вини відповідача виключає цивільно-правову відповідальність за ст. 23 ЦК України, тому підстав для стягнення моральної шкоди судом не встановлено, а отже позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню внаслідок необґрунтованості. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінюючи їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони та їх представники посилалися як на підставу своїх вимог, тверджень та заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову. Отже, за наведених та встановлених обставин, суд вважає за необхідне виключити з актового запису про народження [PERSON] , який народився [INFO] , відомості про батька [PERSON] , внесені Автозаводським відділом реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області 15 березня 2005 року, актовий запис № 248. При цьому позивачеві слід відмовити у задоволенні позову до [PERSON] в частині вимог про звільнення від сплати заборгованості за аліментами та від подальшої сплати аліментів, про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, про повернення безпідставно набутого майна, про відшкодування моральної шкоди, стягнення коштів у повернення сплаченого судового збору у розмірі 3724,85 грн. Частиною 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При поданні позову до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 4632,85 грн. При подачі заяв про уточнення позовних вимог в частині їх збільшення, уточнення позивачем судовий збір додатково не було сплачено. Звідси з врахуванням принципу пропорційності задоволених позовних вимог відповідно та відповідно п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача кошти у повернення сплаченого судового збору в розмірі 908 грн. у частині задоволеної позовної вимоги немайнового характеру за ставкою на день подання первісної позовної заяви, в решті сплаченого позивачем судового збору, а саме в різниці у розмірі 3724,85 грн. (4632,85 грн. 908 грн.) слід відмовити за безпідставності. Суд приймає до уваги заяву представника позивача [PERSON] [PERSON] щодо того, що заява позивача про відшкодування судових витрат буде подана протягом 5-ти днів з дати ухвалення рішення суду. Справа розглянута в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами у справі доказів.

Outcome: partial