Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду з позовом про визнання недійсним іпотечного договору від № 5047-171 від 02 листопада 2007 р укладений між [PERSON] - батьком позивача та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та посвідчений державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотарільної контори Дмитрієвою Н.П., реєстровий номер 4-1500. Позивач мотивує свої вимоги тим, що 02.11.2007 року між його батьком, [PERSON] та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено договір про відкриття кредитної лінії №5047-117К. 14.12.2011 року було укладено додаткову угоду №1 до договору про відкриття кредитної лінії №5047-11714 від «02» листопада 2007 року, відповідно до якої були внесені відповідні зміни та доповнення до кредитного договору. П. 2.1. кредитного договору було викладено у новій редакції, а саме: Банк надав [PERSON] кредитні ресурси в сумі 1149 997 грн. 26 коп. з оплатою по процентній ставці річних. Позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором, до «02» листопада 2014 року. Погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок. Позичальник зобов`язується щомісяця в термін з «1» по «10» число кожного місяця здійсювати погашення позичкової за виданими кредитними ресурсами згідно графіку зниження розміру заборгованості. Відповідно до п.4.3. договору: Позичальник сплачує проценти за користування кедитними ресурсами щомісяця, в тремін з «1» по «10» число кожного місяця, згідно графіка зниження розміру заборгованості. У вказаний термін позичальник сплачує проценти, нараховані за період користування кредитними ресурсами з «1» по останнє число (включно) попереднього місяця. Проценти сплачуються шляхом зарахування відповідної суми на рахунок процентів №22082190970001. Відповідно до п.5.1. Кредитного договору: Забезпеченням виконання зобов`язання за цим договором є застава нерухомості (іпотека): жилого будинку садибного типу, розташованого за адресою: [ADDRESS] з надвірними господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що належать на праві власності [PERSON] , оформлений договором іпотеки № 5047-1171 від 02.11.2007 року. Додатковим забезпеченням виконання зобов`язань за цим договором є порука фізичної особи - [PERSON] , оформлена договором поруки № 5047- 117П від 02.11.2007 року. Про наявність зазначеного договору позивачу стало відомо у лютому 2021 року, з отриманої судової повістки, яка надійшла на ім`я батька [PERSON] з Ленінського районного суду м. Запоріжжя, а з сайту «Судова влада» та Єдиного реєстру судових рішень позивач дізнався про усі судові спори та наявність кредитних правовідносин. Позивач [PERSON] , народився [INFO] , відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] . На момент укладення договору між його батьком та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про відкриття кредитної лінії №5047-117К 02.11.2007 йому було 16 років, тобто відповідно до ЗУ «Про охорону дитинства» він був дитиною, проживав разом з батьками і на нього поширювалась дія ЗУ «Про охорону дитинства» та ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей». Позивач наголошує, що під час укладання кредитного договору згоди органа опіки та піклування на вказаний правочин не було, тому вважає, що зміст іпотечного договору суперечить його правам та інтересам, а саме: обмежує його права щодо жилого приміщення і порушує гарантії збереження права на житло, порушує вимоги ЗУ «Про охорону дитинства», ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ЦК України. З вищенаведених підстав, позивач просив суд задовольнити його вимоги у повному обсязі, визнати недійсним іпотечний договір від № 5047-171 від 02 листопада 2007 р укладений між [PERSON] - батьком позивача та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та посвідчений державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотарільної контори Дмитрієвою Н.П., реєстровий номер 4-1500СК України та стягнути з відповідача судові витрати. 19.03.2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя відкрито провадження у справі, встановлено строк відповідачу для надіслання (надання) до суду відзиву на позовну заяву. 30.06.2022 року ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя задоволено клопотання представника АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та здійснено заміну відповідача АТ «Банк «Фінанси та Кредит» на його правонаступника - ТОВ «Олком-Лізинг». Копію ухвали про заміну відповідача з АТ «Банк «Фінанси та Кредит» на ТОВ «Олком-Лізинг», а також копію позовної заяви з додатками ТОВ «Олком- Лізинг». ТОВ «Олком-Лізинг», як належний відповідач скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву [PERSON] , оскільки категорично не погоджується з доводами, викладеними в позовній заяві. Відповідач вважає, що вимоги [PERSON] є необгрунтованим і такими, що не пов`язані із захистом його прав та законних інтересів, що у свою чергу свідчить, що цей позов суперечить основним засадам (принципам) цивільного судочинства, а тому позов не підлягає задоволенню в повному обсязі. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю та ухвалити рішення на розсуд суду. 01.03.2023 року Ленінським районним судом м.Запоріжжя постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження та призначення справи до розгляду. Інших процесуальних дій не вчинялось. У судове засідання сторони не з`явилися, надали суду письмові клопотання про розгляд справи за відсутністю представника позивача та представників відповідачів, ухвалити рішення на підставі наданих суду письмових пояснень та наявних в матеріалах справи доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до наступних висновків. Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. З матеріалів справи вбачається, що 02.11.2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] (відповідачем по справі) укладено договір про відкриття кредитної лінії № 5047-117К, відповідно до умов якого Банк надав [PERSON] кредитні ресурси в сумі 1 149 997 гри. 26 коп. 02.11.2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] укладено договір іпотеки № 5047-1 171, засвідчений державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієвою Н.П., зареєстрований в реєстрі за № 4-1500. Відповідно до п. 1 договору іпотеки в іпотеку Банку передано наступне нерухоме майно: будинок житловий № 159 «а» (сто п`ятдесят дев`ять «а»), розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 430,4 кв.м., житловою площею 192,4 кв.м. зазначений в плані літерою «А-2», та слідуючі господарські та побутові будівлі і споруди: в`їзд до гаражу - літера «Б», паркани - № 1, 5, 6, 7, 9, ворота - № 2, хвіртки - № 8, замощення - літера «І», площа земельної ділянки на які розташований будинок складає 938 кв.м., що належить Іпотекодавцю на підставі Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15.10.2007 року, справа № 2-4894/2007р., та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 16428991, реєстраційний номер 20794148, номер запису 43155 в книзі 308, виданого Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації 26.10.2007 року. Відповідно до п. 6 договору іпотеки Іпотекодавець свідчить та гарантує, що вся інформація, надана іпотекодавцем щодо предмету іпотеки на момент укладання цього договору є достовірною; предмет іпотеки належить йому на праві власності; на предмет іпотеки не звернуто стягнення згідно з чинним законодавством України; предмет іпотеки не підлягає вилученню і вільний від будь-яких зобов`язань (в т.ч. не передано в оренду або інше користування, не закладено, не подаровано, не передано повністю або частково), крім тих, що передбачені цим договором; до іпотекодавця не пред`явлені майнові позови, пов`язані з вилученням предмету іпотеки; предмет іпотеки не є часткою, паєм, не є предметом, право власності на який або право користування яким внесено до статутних фондів підприємств, а також не передано будь-яким іншим чином; до укладення та на момент укладення цього договору предмет іпотеки не перебуває під забороною відчуження та в податковій заставі; на момент укладення нього договору не існує подій, що створюють загрозу належному виконанню цього договору (судові спори, майнові вимоги третіх осіб, тощо), про які він не повідоми іпотекодержателя; права на предмет іпотеки третім особам не передано, не знаходиться під обтяженням. Пунктом 7 договору іпотеки передбачено, що предмет іпотеки залишається в користування і володінні іпотекодавця відповідно до його цільового призначення та технічних можливостей. Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу. Відповідно до частин першої - третьої статті 215 ЦК Укр підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення право» стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - треті п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена зако (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним су, не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний суд недійсним (оспорюваний правочин). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочи підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушено цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питані про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлег не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позива звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеногс права, якщо таке порушення відбулось. За положеннями статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, суд може визнати недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення прав особи, в інтересах якої пред`явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охорошованих законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки на підставі порушення статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) в кожному конкретному випадку суди повинні: перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; враховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки. Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення. Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правовий стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, без обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування суд може визнати недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охорошовані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження прав дитини на житло. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі переданий його в іпотеку. Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи про відсутність прав дитини на майно, яке передасться в іпотеку не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дшпини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування. Іпотекодавець, укладаючи договір іпотеки, гарантував, що за місцем знаходження предмета іпотеки не зареєстровані та фактично не проживають (не мають права користування) малолітні чи неповнолітні особи, та передача предмета іпотеки в іпотеку не порушує прав та інтересів зазначених осіб; разом з тим, іпотекодавець приховала той факт, що право користування спірним житлом фактично мала неповнолітня дитина, а також, що право неповнолітнього внаслідок укладення цього договору не порушене. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постановах Верховного Суду України від 20.01.2016 року № 6-2940цс15, від 06.04.2016 року № 6-589цс 16, від 10.07.2017 р. № 6-1002цс 17, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Згідно зі статтями 177 СК України та 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. При укладені договорів іпотеки щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають малолітні діти, обов`язково вимагається дозвіл органів опіки та піклування. Відповідно до статті 29 ЦК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків. Місцем проживання неповнолітньої малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона фактично проживає. Однак місце проживання дитини за фактичним місцем проживання батьків не вважаться безумовним, якщо суд установить інше постійне місце проживання дитини. Якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які водночас є законними представниками неповнолітньої, малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїм правом законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Норми статті 177 СК України, статей 16, 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», які передбачають необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, на яке має право дитина, спрямовані на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, на яке має право дитина, за позовом її батьків не може бути сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору, а лише порушення внаслідок його укладення майнових прав дитини. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 року № 6-2976цс15, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Як вбачається з копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого Ленінським РВ УМВС України в Запорізькій області 15.11.2007 року, позивач [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 15.1 1.2007 року, тобто після укладення договору іпотеки 02.11.2007 року. На думку суду, дії позивача з оскарження спірного договору свідчать про недобросовісне здійснення прав та виконання взятих на себе обов`язків його батьків, які в свою чергу намагаються перекласти відповідальність за свою неспроможність й далі виконувати договірні умови на банк, який вчасно та належним чином виконав свої обов`язки за кредитним договором. Також, суд виходив із того, чи мав позивач право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрацію неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Суд враховує, що однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), а тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Судом встановлено, що оспорюваний договір іпотеки не зменшив і не обмежив права позивача, який продовжує користуватися будинком, який є предметом іпотеки і на сьогодні, а приховування батьками нерухомість у момент укладання іпотечного договору позбавляє його права визнати іпотеку недійсною, оскільки відповідач [PERSON] достовірно знав про те, що прописка дитини у будинку, яка є предметом іпотеки, унеможливлює укладення договору іпотеки, у зв`язку з чим він зареєстрував позивача вже після укладання договору іпотеки, а тому дана обставина не може бути підставою для визнання договору іпотеки недійсним. Викладене узгоджується із правовою позицією, яка міститься у постанові Верховного Суду від 20.11.2019 у справі № 520/15250/15-ц (провадження № 61-31644св18). Аналізуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовна заява до задоволення не підлягає. Щодо розподілу судових витрат у справі. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно до п.2) 4.2 ст.141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Таким чином, оскільки позовні вимоги [PERSON] у цій справі не підллгають задоволенню в повному обсязі, тому відповідно до приписів ст.141 ЦПК України, судові витрати у справі належить покласти на Позивача.

Outcome: dismissed