Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-19 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про стягнення солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на його користь за Договором № 22/2008 ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 року пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за червень місяць 2021 року у розмірі 11250,0 гривень; стягнення солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь позивача моральної шкоди у розмірі 775319,10 гривень за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання згідно Договору № 22/2008 ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 року; стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача судові витрати у виді компенсації за відрив від звичайних занять у розмірі 2500,0 гривень. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 07.10.2014 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12.02.2015 року, вирішено стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на його користь за Договором про надання кредиту № 22/2008ЛФ від 04.04.2008 року, 12500,0 гривень тіла кредиту, 20972,25 гривень процентів за користування кредитом та 12500,0 гривень пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а всього 45972,25 гривень. Крім того, вказаним рішенням також стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] за Договором про надання кредиту № 22/2008ЛФ від 04.04.2008 року, 12500,0 гривень тіла кредиту, 20972,25 гривень процентів за користування кредитом та 12500,0 гривень пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а всього 45972,25 гривень. Відкрито виконавчі провадження: у Личаківському ВДВС ВП № [NUMBER] по [PERSON] , у Сокальському ВДВС ВП № [NUMBER] по [PERSON] , у Самбірському МР ВДВС ВП № [NUMBER] по [PERSON] , однак, відповідачі ухиляються від виконання рішення суду і коштів не повертають. Зазначає, що вимога про стягнення пені за порушення відповідачами виконання грошового зобов`язання за кредитним договором, підтвердженого рішенням суду, яке набрало законної сили, передбачено на підставі п.4.3, пункту 9.1 кредитного договору та правової позиції Верховного Суду від 26.01.2021 року справа № 522/1528/15-ц. Крім того, вважає, що такими діями відповідачів йому спричинено моральну шкоду. Як на підставу своїх вимог позивач посилається на положення ст.ст.16, 23, 386, 509, 525, 526, 598, 599, 600, 601, 604, 609, 611, 631, 1048, 1049, 1050, 1167 ЦК України. Враховуючи наведе, просить позовні вимоги задовольнити. Позовна заява поступила до суду 03.06.2022 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 22.06.2022 року, позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків зазначених у мотивувальній частині ухвали. 14 листопада 2022 року позивачем подано заяву на усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду від 22.06.2022 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 16.11.2022 року, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено підготовче засідання за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 23.01.2023 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 21.02.2023 року відкладено розгляд справи на 15.03.2023 року у зв`язку із неявкою відповідачів у судове засідання. 15 березня 2023 року судове засідання було відкладено на 20.04.2023 року у зв`язку із оголошенням повітряної тривоги. Позивач 20.04.2023 року в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, разом з тим, 20.01.2023 року подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи всіма можливими засобами, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи, відзив на позовну заяву не подали. Враховуючи те, що позивач не заперечив проти ухвалення заочного рішення у справі, у відповідності до вимог ст.ст.223, 280, 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи, розглянути справу у відсутності сторін, ухваливши заочне рішення. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу 20.04.2023 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 04.04.2008 року між КС «Либідь» в особі Львівської філії та [PERSON] укладено кредитний договір, згідно якого відповідачу надано кредит на суму 20000,0 гривень, на строк до 04.04.2010 року, зі сплатою за користування кредитними коштами 0,13699% від суми залишку кредиту, за кожен день користування (а.с.17-19). Як вбачається з рішення Личаківського районного суду м.Львова від 07.10.2014 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12.02.2015 року, в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 04.04.2008 року між КС «Либідь» в особі Львівської філії та [PERSON] і [PERSON] укладено договори поруки № 22/2008ЛФ/1 та № 22/2008ЛФ/2, за умовами яких поручителі зобов`язалися відповідати перед кредитором у повному обсязі за виконання позичальником зобов`язань, що випливають з кредитного договору. В разі невиконання позичальником зобов`язань за договором, позичальник та поручителі відповідають перед кредитодавцем, як солідарні боржники. Згідно з договором про відступлення права вимоги внаслідок прощення боргу від 29.03.2013 року до [PERSON] перейшло право вимоги за згаданим вище кредитним договором, укладеним між відповідачами і КС «Либідь». Як зазначено у п.1.2 цього договору, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, які існували на момент переходу цих прав (12500,0 гривень тіла кредиту та 11453,53 гривень процентів), а також ті, які в подальшому будуть виникати на підставі основного договору. Цим же рішенням суду стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] за Договором № 22/2008 ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 року 12500,0 гривень тіла кредиту, 20972,25 гривень процентів за користування кредитом та 12500,0 гривень пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а всього 45972,25 гривень. Крім того, стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] за Договором № 22/2008 ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 року 12500,0 гривень тіла кредиту, 20972,25 гривень процентів за користування кредитом та 12500,0 гривень пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а всього 45972,25 гривень (а.с.7-16). На підставі вказано судового рішення судом видано виконавчі листи, які перебувають на виконанні в органах державної виконавчої служби. Судове рішення відповідачами не виконано. Відповідно до п.4.3 кредитного договору, в разі виникнення заборгованості в погашенні кредиту та/або процентів за користування кредитом, через 14 днів з дня обумовленої дати сплати наведеної в п. 5.1 даного договору, позичальник сплачує додаткові проценти за користування коштами кредитодавця в розмірі 3% від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом (а.с.17-19). Виходячи з характеру такого виду відповідальності позичальників, сплата цих коштів є неустойкою, що також встановлено рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 07.10.2014 року і що відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Пункт 2.1 кредитного договору визначає строк його дії з 04.04.2008 року до 04.04.2010 року і діє до повного виконання зобов`язань позичальником. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно зі ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Положеннями частини першої статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Згідно з вимогами кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк позивач використав право вимагати повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку, що підтверджується рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 07.10.2014 року, яке набрало чинності, про стягнення з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором від 04.04.2008 року в загальному розмірі 45972,25 гривень, яка складалася з тіла кредиту - 12500,0 гривень, процентів за користування кредитом - 20972,25 гривень та пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання - 12500,0 гривень. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. У такому випадку має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена частиною першою статті 1048 ЦК України, до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Звернення з позовом про стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Права та інтереси в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), а також аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 362/3054/14-ц (провадження № 61-17992св19), від 5 листопада 2020 року у справі № 711/5482/18 (провадження № 61-22738св19). Таким чином, у кредитодавця/позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти та пеню після закінчення строку його дії, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, процентів за користування кредитними коштами та пені, позивач використав своє право на повернення кредиту, тому відсутні правові підстави нараховувати неустойку (пеню) після пред`явлення до позичальника та поручителів вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо рішенням суду заборгованість за кредитним договором стягнута у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення неустойки (пені). Разом з тим, позивач вимог про стягнення сплати встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, а також трьох процентів річних від простроченої суми на підставі положень статті 625 ЦК України у цій справі не заявляв. Таким чином, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення пені за прострочення виконання грошового зобов`язання у цій справі відсутні. Щодо вимоги про стягнення з відповідачів моральної шкоди, то така до задоволення також не підлягає через відсутність підстав, оскільки відшкодування моральної шкоди у разі порушення зобов`язання може здійснюватися виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також якщо умови про відшкодування передбачені укладеним договором, що враховуючи предмет і підстави позову та спірні правовідносини, що виникли між сторонами, відсутні. Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст.10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені позивачем в позові доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. У відповідності до положень ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне вирішити питання про розподіл судових витрат. Відповідно до ч.ч.1, 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судом у задоволенні позову відмовлено, позивач відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, а тому судовий збір, який підлягав сплаті позивачем при зверненні до суду з позовом компенсується за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України. Крім того, судові витрати у виді компенсації за відрив від звичайних занять у розмірі 2500,0 гривень у зв`язку з відмовою у задоволенні позову на підставі п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України покладаються на позивача та не підлягають стягненню з відповідачів.

Outcome: dismissed