Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-04 00:00:00

12.05.2022 року [PERSON] через свого представника звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що [PERSON] є власником 29/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Дане майно останнім було успадковане, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 14.11.2015 року та випискою з інвентаризаційних матеріалів на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що [PERSON] перебував у законному шлюбі із [PERSON] , однак згодом шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання даного шлюбу позивач не веде з відповідачкою спільного господарства та не спілкується. Однак, відповідачка продовжує і надалі проживати в кімнаті 2-6, не будучи зареєстрованою у даному приміщенні. Вказує, що [PERSON] не бере безпосередньої участі в утриманні, ремонті, оплаті комунальних послуг щодо житлового приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Крім того, остання не визнає права власності [PERSON] на дану частку житлового будинку, продовжує в ньому проживати. Позивач неодноразово звертався з проханням до [PERSON] , щоб остання здійснювала оплату за спожиті комунальні послуги, проте відповідачка залишає всі його прохання поза увагою та не вчиняє жодних дій щодо погашення заборгованості, яка виникла у зв`язку з несвоєчасною оплатою комунальних послуг. У свою чергу, позивач не в змозі самостійно оплачувати комунальні платежі в повному розмірі, так як перебуває у доволі скрутному становищі, останній є особою пенсійного віку та інвалідом ІІ-групи. Єдиним джерелом доходу позивача є пенсія, однак її розмір є недостатнім для сплати платежів, які виникають у зв`язку із проживанням відповідачки у даному приміщенні, користуванням житлово-комунальними послугами та відмови у здійсненні їх оплати. Вказує, що виселення відповідачки з належної [PERSON] частки будинку, призведе до зменшення газокористування, що відповідно в подальшому зменшить витрати позивача по утриманню свого місця проживання. У добровільному порядку виселити Відповідачку із даного житла можливості не існує. На підставі викладеного, просить суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні житлом [PERSON] шляхом виселення [PERSON] з належної позивачу на праві власності квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Представник позивача до початку судового засідання подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовну заяву підтримує та просить її задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з`явилась. Від представника відповідача - адвоката Бордюженко Е.Р. надійшла заява про відкладення розгляду справи. Разом з тим, суд не вбачає підстав для відкладення судового засідання. Треті особи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлений належним чином. Статтею 280 ЦПК України закріплена можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, у разі належним чином повідомленого відповідача про дату, час та місце судового засідання. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 29/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Дане майно останнім було успадковане, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 14.11.2015 року та випискою з інвентаризаційних матеріалів на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] перебував у законному шлюбі із [PERSON] , однак згодом шлюб між сторонами було розірвано. Суд бере до уваги твердження позивача про те, що відповідачка продовжує і надалі проживати в кімнаті 2-6, оскільки доказів, які б заперечували даний факт, до суду не подано. Разом з тим, факт користування даним приміщенням відповідачкою, підтверджується листом Луцького РУП ГУНП у Волинській області №3/7852/50/04-21 від 01.09.2021 року за заявою [PERSON] . Так, зі змісту даного листа вбачається, що при опитуванні сусідів, які проживають поруч за адресою: [ADDRESS] , а саме [PERSON] та [PERSON] , останніми було підтверджено, той факт, що [PERSON] дійсно проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Згідно з ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями ч.1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Приписами ст. 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Однак, як зазначено в ч.3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. За змістом статті 383 ЦК України, статті 150 ЖК Української PCP власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб ірозпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом Згідно з ст. 156 ЖК Української PCP члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенняям нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї. П. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно ч. 3 ст. 116 ЖК Української РСР, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Разом з тим, варто зазначити, що особа має право користуватися відповідним житлом лише за наявності у неї права приватної власності на таке житло, або за умови набуття статусу члена сім`ї власника відповідного будинку (квартири). Припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє і похідне право членів її сім`ї на користування цим будинком (квартирою). Вказане вище твердження узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові по справі №199/3216/16-ц від 21.11.2018 року. Крім того, Велика Палата Верховного суду у справі № 447/455/17 від 13.10.2020 визначила, що втрата сімейних зв`язків є підставою для виселення колишнього члена сім`ї та припинення сервітуту на житлове приміщення. Таким чином, відповідачка, не будучи зареєстрованою у житлі позивача, не будучи членом його сім`ї, порушує права та законні інтереси [PERSON] як власника, та позбавляє його на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. Цей факт разом з іншими зазначеними аргументами, свідчать про необхідність усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення відповідачки [PERSON] з належного позивачу житла, з метою захисту прав та законних інтересів [PERSON] , та є належним способом захисту порушених прав. Пленум Верховного Суду України у постанові від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Разом з тим, суд звертає увагу, що згідно з інвентаризаційною справою на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , окремо виділена квартира [ADDRESS] . Ця адреса співпадає із адресою, вказаною у паспорті позивача: [ADDRESS] , як адреса реєстрації. Проте, в документах, доданих до позовної справи, відсутня інформація про присвоєння поштової адреси. Натомість, в судовому засіданні досліджено інвентаризаційну справу щодо визначення номера кімнати, в якій проживає відповідачка [PERSON] . На підтвердження пояснень сторони позивача, встановлено остання мешкає у кімнаті №2-6 квартири [ADDRESS] . Ця кімната належить Позивачу на праві приватної власності, як було зазначено вище. З огляду на вищевикладене, можна зробити висновок про те, що відповідачка проживає в даному житлі без згоди власника (позивача) житлового приміщення - кімнати 2-6. Належні та допустимі докази правомірності проживання [PERSON] у вказаній кімнаті, відсутні. Отже, правові підстави для проживання у даному житлі [PERSON] відсутні, а тому позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», а тому з відповідачки слід стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 1073, 60 грн.

Outcome: approved