Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просить визнати шлюбний договір від 20.05.2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним; визнати квартиру [ADDRESS] , автомобіль марки Mitsubishi моделі Outlander, д/н [NUMBER] , грошові кошти, виручені від продажу земельної ділянки, за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1250 га; грошові кошти, виручені від продажу автомобіля Mercedes-Benz, моделі GL 350CDI, д/н [NUMBER] спільною сумісною власністю; поділити спільне сумісне майно подружжя наступним чином визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , автомобіль марки Mitsubishi моделі Outlander, д/н [NUMBER] ; визнати за [PERSON] право власності на грошові кошти, виручені від продажу земельної ділянки, за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1250 га; грошові кошти, виручені від продажу автомобіля Mercedes-Benz, моделі GL 350CDI, д/н [NUMBER] . Позов обґрунтований наступними обставинами. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.08.2006 року. Від шлюбу подружжя має неповнолітнього сина, який проживає з позивачем та перебуває на його утриманні. 20.05.2016 року між сторонами було укладено шлюбний договір, відповідно до якого все майно, що було придбано на ім`я відповідача [PERSON] є її особистою приватною власністю, а саме: квартира [ADDRESS] ; автомобіль марки Mitsubishi моделі Outlander, д/н [NUMBER] ; земельна ділянка, за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1250 га; автомобіль марки Mercedes-Benz, моделі GL 350CDI, д/н [NUMBER] . Договором також обумовлено не поширення положень статті 60 СК України на вказане майно та зазначено про те, що спірне майно не підлягає розділу між подружжям, в тому числі при розірванні шлюбу та поділі майна. Позивач вважає, що шлюбний договір необхідно визнати недійсним, так як вказаний договір поставив позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище. Під час перебування у шлюбі відповідач не працювала, майно було придбане в результаті трудової діяльності позивача. Укладаючи договір, відповідач вказала, що саме укладання договору є запорукою продовження шлюбних відносин між сторонами, однак після укладення договору звернулася до суду із заявою про розірвання шлюбу. Позивач вказує, що був впевнений в тому, що спільне майно буде перебувати у володінні відповідача, як його дружини, тому, в момент укладення договору, не розумів, що його умови ставлять позивача в надзвичайно невигідне матеріальне становище. Після укладення договору відповідач покинула територію України, залишивши дитину на утриманні позивача. Позивач зазначає, що на спірній земельній ділянці за його кошти було збудовано незавершений будівництвом будинок, вартість будинку та земельної ділянки разом становить 250\~000 доларів США. На теперішній час відповідач відчужила земельну ділянку та об`єкт незавершеного будівництва на користь третьої особи, також був і відчужений автомобіль марки Mercedes-Benz. Окремою підставою для визнання оспорюваного договору недійсним є те, що шлюбний договір був укладений проти справжньої волі позивача, внаслідок застосування до нього психологічного тиску з боку відповідача. Психологічний тиск полягав в тому, зазначає позивач, що відповідач шантажувала позивача розірванням шлюбу, можливим позбавлення батьківських прав відносно дитини, створенням перешкод для побачень з дитиною. Відповідач добровільно погодилась, що син буде проживати із позивачем та на його утриманні шляхом складання відповідної заяви у приватного нотаріуса від 23.05.2018 року. Після того, як відповідач продала майно- земельну ділянку та об`єкт незавершеного будівництва на користь третьої особи, а також - автомобіль марки «Mercedes», вона покинула межі України, перетнула кордон та більше ніяких материнських відносин з сином не підтримувала. Також підставою для визнання шлюбного договору недійсним є те, що вказаним договором зачіпаються права малолітнього, а сам договір укладений без дозволу органу опіки та піклування. Оскільки справжня воля відповідача на укладення шлюбного договору полягала у найбільш сприятливому для себе способу поділу майна, позивач вважає, що при укладенні вказаного договору, не були враховані інтереси малолітньої дитини, оскільки відповідач, заливши дитину в Україні, вже відчужила земельну ділянку, автомобіль та виїхала за межі України. Таким чином, фактично, вказаним шлюбним договором, відповідач здійснила поділ спільного майна, використавши набуте майно не в інтересах дитини. Також сторона позивача вказує на невідповідність укладеного договору змісту ч. 5 ст. 93 СК України, згідно якої, за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. 09 червня 2022 року судом постановлено заочне рішення у справі, яким позов [PERSON] до [PERSON] задоволено, визнано шлюбний договір від 20.05.2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним; визнано квартиру [ADDRESS] , вартістю 919\~490 грн., автомобіль марки Mitsubishi моделі Outlander, д/н [NUMBER] , вартістю 225\~701,10 грн., грошові кошти, виручені від продажу земельної ділянки, за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1250 га, в розмірі 2\~475\~000 грн., грошові кошти, виручені від продажу автомобіля Mercedes-Benz, моделі GL 350CDI, д/н [NUMBER] , в розмірі 763164,90 грн. спільною сумісною власністю подружжя; Поділено спільне сумісне майно подружжя наступним чином; визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] та автомобіль марки Mitsubishi моделі Outlander, д/н [NUMBER] ; визнано за [PERSON] право власності на грошові кошти, виручені від продажу земельної ділянки, за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1250 га в розмірі 2\~475\~000 грн., та грошові кошти, виручені від продажу автомобіля Mercedes-Benz, моделі GL 350CDI, д/н [NUMBER] в розмірі 763 164,90 грн. 14 липня 2022 року представником [PERSON] подано заяву про перегляд заочного рішення. Ухвалою суду від 23 серпня 2022 року заочне рішення від 09 червня 2022 року скасовано, у справі призначено підготовче засідання. 30 серпня 2022 року представником [PERSON] подано відзив на позовну заяву із запереченнями проти позову. Заперечення обґрунтовані тим, що у змісті шлюбного договору від 20.05.2016 р. встановлено такий правовий режим набутого за час шлюбу майна, що було придбано на ім`я відповідача [PERSON] та є її особистою приватною власністю, а саме: квартира під номером [ADDRESS] , автомобіль марки Mitsubishi моделі Outlander, д/н [NUMBER] , земельна ділянка, за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1250 га; автомобіль марки Mercedes-Benz, моделі GL 350CDI, д/н [NUMBER] . Зазначене вище майно було придбано за час шлюбу за власні кошти [PERSON] , про що відомо позивачу та підтвердженням того є те, що позивач з 20.05.2016 р. не звертався до суду з вимогою відносно визнання шлюбного договору недійсним. Обгрунтовуючи заперечення проти позову, сторона відповідача зазначає, що позивачу було відомо, що до шлюбу його колишня дружина займалася модельним бізнесом та під час проживання в Україні у неї були докази наявності власних коштів. Але, після укладання шлюбного договору пройшло багато часу та у зв`язку з погрозами фізичного насильства відповідач була змушена швидко залишити територію України, що призвело до того, що на теперішній час відповідні докази вже не збереглись. Саме те, що майно було придбано за час шлюбу за власні кошти [PERSON] стало підставою внесення зазначених відомостей у зміст шлюбного договору. Сторона відповідача вважає, що позивачем не було доведено те, що все зазначене майно було придбане за результатом трудової діяльності позивача, а ні за кошти, які належали особисто відповідачу, так як у позивача на таке придбання не вистачило би коштів. Також звернено увагу суду на те, що з моменту укладання зазначеного шлюбного договору від 20.05.2016 р. минуло більш 6 років, тобто строк позовної давності про поділ майна подружжя минув. В обґрунтування заперечень стороною відповідача також зазначено, що приблизно з 2007 р. по 2016 рік [PERSON] працювала бухгалтером НДІ «Бюро судових експертиз «Сангадор» разом з позивачем, який займав посаду директора. Також, [PERSON] з 05.05.2011 р. була зареєстрована як фізична особа- підприємець (КВЕД 10.10.3 «Посередництво у торгівлі автомобілями»), що підтверджується роздруківкою з Інтернет ресурсів [INFO] та [INFO] . На теперішній час підприємницька діяльність припинена. Крім того, [PERSON] виїхала з території України не одразу після укладання договору у 2016 році залишивши дитину, а 12.09.2018 р., у зв`язку з погрозами з боку представників позивача. До виїзду за межі України [PERSON] дитина сторін весь час постійно проживала з відповідачем до травня місяця 2018 р., що підтверджується сумісними з дитиною фотографіями. Після травня місяця 2018 р. відносини з позивачем погіршилися та він приховав дитину та позбавив відповідача можливості сумісно проживати та спілкуватися з дитиною. На теперішній час у позивача знаходиться зазначений автомобіль марки Mitsubishi моделі Outlander, д/н [NUMBER] . Реєстраційне посвідчення на автомобіль відповідач особисто передала позивачу. 13 жовтня 2022 року представник [PERSON] подала до суду відповідь на відзив, в якому зазначено, що жодних належних доказів відповідачем чи її представником до суду не надано щодо майнового стану, доходів на підтвердження особистого права власності відповідача на майно. Наявність зареєстрованої її, як фізичної особи - підприємця без підтвердження будь - якого прибутку не є належним доказом, також представником не надано жодних доказів щодо працевлаштування відповідача на посаді бухгалтера (наказ, виписки з наказу/ трудової книжки, тощо), а є лише приблизні припущення. Укладаючи спірний договір, відповідач завірила позивача, що умовою продовження сімейних стосунків є передання усього належного їм на праві спільної сумісної власності майна в особисту приватну власність відповідача. Разом з тим, після спливу двох тижнів після укладення шлюбного договору, відповідач порушила домовленості та звернулась до суду із позовом про розірвання шлюбу. Будучі впевненим, що вказане майно в тій чи іншій мірі, буде перебувати у володінні відповідача, як дружини, в момент укладення договору позивач не розумів, що його умови ставлять в надзвичайно невигідне матеріальне становище. Щодо застосування позовної давності, стороною позивача зауважено на тому, що відлік строку позовної давності при поділі майна колишнього подружжя через суд починається з моменту порушення права одного із співвласників іншим, а не датою розірвання шлюбу. При цьому, СК України передбачив застосування позовної давності лише до вимоги про поділ майна подружжя, заявленої після розірвання шлюбу. Таким чином до вимог про визнання шлюбного договору недійсним позовна давність не застосовується. Також сторона позивача зазначає, що окремою підставою для визнання оспорюваного договору недійсним є те, що шлюбний договір був укладений проти справжньої волі позивача, внаслідок застосування до нього психологічного тиску з боку відповідача. Психологічний тиск полягав в тому, що відповідач шантажувала позивача розірванням шлюбу, можливим позбавлення батьківських прав відносно дитини, створенням перешкод для побачень з дитиною. Відповідач добровільно погодилась, що син буде проживати із позивачем та на його утриманні шляхом складання відповідної заяви у приватного нотаріуса. Жодного разу відповідач, протягом чотирьох років, не поцікавилась життям, здоров`ям сина [PERSON] , 2007 р. н., який навчається вже в 10 класі, а фото, що надано до відзиву, відображають його ще 10 річного віку. На сьогодні син не має змоги вже протягом п`яти років забрати навіть особисті речі з квартири, в якій колись проживав з відповідачем. Після того, як відповідач продала майно- земельну ділянку та об`єкт незавершеного будівництва на користь третьої особи, а також - автомобіль марки «Mercedes», вона покинула межі України 11.09.2018р. Відповідач перетнула кордон та більше ніяких материнських відносин з сином не підтримувала. Оскільки справжня воля відповідача на укладення шлюбного договору полягала у найбільш сприятливому для себе способу поділу майна, сторона позивача вважає, що при укладенні вказаного договору, не були враховані інтереси малолітньої дитини, оскільки відповідач, заливши дитину в Україні, вже відчужила земельну ділянку, автомобіль та виїхала за межі України. Таким чином, фактично, вказаним шлюбним договором, відповідач здійснила поділ спільного майна, використавши набуте майно не в інтересах дитини. Представник позивача у відкритому судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, просила позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача у відкритому судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] належить задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи такі фактичні обставини. [PERSON] та [PERSON] перебувають в шлюбі, зареєстрованому 20 серпня 2006 року Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції міста Одеси, актовий запис №668. Від шлюбу у сторін є син [PERSON] , 2007 року народження, який проживає із позивачем. В період шлюбу сторони набули у власність квартиру [ADDRESS] , автомобіль марки Mitsubishi моделі Outlander, д/н [NUMBER] , земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1250 га., автомобіль Mercedes-Benz, моделі GL 350CDI, д/н [NUMBER] . 20 травня 2016 року між сторонами було укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною В.І., зареєстровано в реєстрі за № 1151. За умовами шлюбного договору все майно набуте у період шлюбу на ім`я [PERSON] є виключно особистою приватною власністю дружини. Обґрунтовуючи позов, [PERSON] зазначає, що умовами укладення шлюбного договору було продовження сімейних стосунків, на що позивач погодився, незважаючи на те, що вказаний договір поставив його у надзвичайно невигідне становище. Однак, через два тижні після укладення договору [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою про розірвання шлюбу. Як вбачається із матеріалів справи, 07.09.2018 року [PERSON] відчужено земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , площею 0,125. Також відповідачем було відчужено автомобіль Mercedes-Benz, моделі GL 350CDI, д/н [NUMBER] . Вказані обставини стороною відповідача не спростовані. Із копії довідки Головного центру обробки спеціальної інформації № 22-ц/813/464/20 від 6.01.2020 року вбачається, що відповідач виїхала за межи України (а. с. 195). Спільна дитина сторін залишилася проживати із батьком у квартирі [ADDRESS] . Вказані обставини підтверджуються копією заяви [PERSON] , засвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною В.І. (а. с. 194), та поясненнями [PERSON] , засвідченими приватним нотаріусом Лиманського районного нотаріального округу Одеської області (а. с. 194). Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд вважає, що вони\~\~виникли в зв`язку із визнанням недійсним шлюбного договору та поділом майна подружжя, а тому регулюються\~Главою 16 ЦК України та Главами 8, 10 СК України. Згідно з частинами першою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя. Відповідно до статті 103 СК України шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених\~Цивільним кодексом України. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Частиною 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За приписами\~частин 4,\~5\~ст.\~93\~СК України\~ шлюбний\~договір не\~може зменшувати\~обсягу прав\~дитини,\~які встановлені\~цим Кодексом,\~а також\~ставити одного\~з подружжя\~у надзвичайно\~невигідне матеріальне\~становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Частиною 1 статті 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. № 1388 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2009 р.\~\~№ 1371) встановлено обов`язок державної реєстрації автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів Таким чином,\~зміст \~шлюбного договору\~щодо передачі\~у власність\~ [PERSON] \~ квартири [ADDRESS] , автомобіля марки Mitsubishi моделі Outlander, д/н [NUMBER] , земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1250 га., автомобіля Mercedes-Benz, моделі GL 350CDI, д/н [NUMBER] не відповідає положенням ч. ч. 4, 5 ст. 93 СК України, так як право на спірне майно підлягало державній реєстрації. Задовольняючи позов, суд погоджується з доводами сторони позивача про те, що умови шлюбного договору поставили [PERSON] в надзвичайно невигідне матеріальне становище. Так, після укладення шлюбного договору у приватну власність відповідача перейшло все належне [PERSON] майно. Доказів наявності іншого майна на праві власності у позивача матеріали справи не містять. Крім того, враховуючи залишення відповідачем території України, після якого спільна дитина сторін постійно проживає із батьком і перебуваю повністю на його утриманні, суд погоджується із доводами сторони позивача про необхідність витрачання коштів на оренду житла для себе та спільного із відповідачем сина. Зазначені обставини свідчать також і про зменшення обсягу прав дитини сторін, право на житло якого порушено спірним договором. Вказані обставини знайшли підтвердження наявними матеріалами справи, а саме, із пояснень [PERSON] вбачається, що [PERSON] залишив [PERSON] для сина все їх сумісне майно, частину із якого відповідач продала. Вказані обставини тягнуть за собою визнання шлюбного договору недійсним. Разом із цим, задовольняючи позов в цій частині, суд вважає, що доводи позивача про укладення шлюбного договору внаслідок застосування до нього з боку відповідача психічного тиску не знайшли підтвердження відповідними належними доказами. За приписами ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження застосування до позивача психічного тиску, що не дає суду підстав для визнання шлюбного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 231 ЦК України. За приписами статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Згідно з частиною третьою\~статті 368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до\~статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому конструкція норми\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 359/898/18 провадження № 61-3703св19.\~\~ Аналізуючи обставини справи та норми права, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, суд вважає, що квартира [ADDRESS] , автомобіль марки Mitsubishi моделі Outlander, д/н [NUMBER] , земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1250 га., автомобіль Mercedes-Benz, моделі GL 350CDI, д/н [NUMBER] є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, та підлягають поділу в порядку ст. ст. 69-71 СК України. Згідно зі статтею\~12\~ ЦПК\~України цивільне\~судочинство здійснюється\~на засадах\~змагальності сторін. Учасники\~справи мають\~рівні права\~щодо здійснення\~всіх процесуальних\~прав та\~обов`язків,\~передбачених законом. Кожна\~сторона повинна\~довести обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 63 СК України\~визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до\~статті 71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач [PERSON] , зокрема, просив визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] та автомобіль марки Mitsubishi моделі Outlander, д/н [NUMBER] , який перебуває у фактичному користуванні позивача. В той же час, враховуючи те, що земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1250 га., та автомобіль Mercedes-Benz, моделі GL 350CDI, д/н [NUMBER] були відчужені відповідачем [PERSON] , позивач просить визнати за відповідачем право власності на грошові кошти, отримані внаслідок цього. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено\~статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої\~статті 61 СК України\~кореспондує частині четвертій\~статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Отже, грошові кошти від продажу спільного майна були придбані подружжям у період шлюбу, а тому є їх спільною сумісною власністю. Доказів іншого стороною відповідача суду не надано. Суд критично ставиться до доводів сторони відповідача про те, що спірне майно було придбано за час шлюбу за власні кошти [PERSON] , які відповідач заробила, працюючи у модельному бізнесі, а також на посаді бухгалтера НДІ «Бюро судових експертиз «Сангадор» та займаючись підприємницькою діяльністю з 2011 року. На підтвердження вказаних обставин стороною відповідача не надано жодного належного та допустимого доказу, а надана інформація про фізичну особу-підприємця [PERSON] не містить відомостей щодо отриманого нею прибутку від підприємницької діяльності. Із матеріалів справи вбачається, що вартість земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1250 га. становить 2\~475\~000 грн., що підтверджується довідкою про вартість земельної ділянки, а вартість автомобіля Mercedes-Benz, моделі GL 350CDI, д/н [NUMBER] становить 763164,90 грн., що підтверджується Звітом № 2004 про оцінку транспортного засобу. Інших відомостей щодо вартості відчуженого [PERSON] майна стороною відповідача до суду не надано. Крім того, із матеріалів справи вбачається, що вартість квартири [ADDRESS] становить 919490 грн., що підтверджується Звітом про вартість житлової квартири, а вартість автомобіля марки Mitsubishi моделі Outlander, д/н [NUMBER] становить 225 701,10 грн., що підтверджується Звітом № 20041 про оцінку транспортного засобу. Надаючи правову оцінку позовним вимогам [PERSON] та правовідносинам, що виникли між сторонами, суд погоджується із доводами позивача щодо можливого варіанта поділу спільного майна подружжя, який, на думку суду, є обґрунтованим, справедливим та таким, що відповідає фактичному користуванню та нормам сімейного законодавства України. Задовольняючи позов [PERSON] , суд не приймає доводів сторони відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності для пред`явлення позову про визнання шлюбного договору недійсним. За приписами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Поняття позовної давності, її види, тривалість, обчислення строків та особливості перебігу - встановлені ЦК України. Статтею 20 СК України законодавчо встановлено, що позовна давність до вимог, які випливають із сімейних відносин, не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 СК України. Отже, законодавцем визначено чіткий перелік вимог, які випливають із сімейних відносин, до яких застосовуються позовна давність Так, статтею 72 СК України встановлено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимог про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу застосовується позовна давність у три роки. Вимоги, визначені частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 СК України, до яких згідно статті 20 СК України може застосовуватись позовна давність, не пов`язані із майновими правами подружжя. Тобто, СК України передбачено застосування позовної давності лише до вимоги про поділ майна подружжя, заявленої після розірвання шлюбу. Врахування попередніх висновків щодо наявності особливостей законодавчого регулювання відносин з реалізації подружжя (нареченими) майнових сімейних прав при укладенні шлюбного договору, а також тлумачення змісту статті 20 СК України дає підстави для висновку, що до вимог про визнання шлюбного договору недійсним позовна давність не застосовується. Посилання сторони відповідача про те, що шлюбний договір може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених\~Цивільним кодексом України, а тому до таких відносин належить застосовувати також і загальні правила щодо застосування позовної давності є помилковими, так як стаття 103 СК України є відсилочною нормою до Глави 16 ЦК України, яка визначає підстави для визнання правочинів недійсними, та вимог щодо строку позовної давності, який є іншим інститутом цивільного права, не містить. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивачем [PERSON] сплачено судовий збір за подання позовної заяви на загальну суму в розмірі 11418 грн., що підтверджується відповідними платіжним дорученнями (а. с. 1,2 ), частину якої позивач просить стягнути з відповідача. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: approved