Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-03 00:00:00

25.01.2023позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем - [PERSON] . [INFO] у них народилась донька [PERSON] , яка досягла повноліття, проте продовжує навчання в Республіці Польща, а відтак в порядку вимог ст. 199 СК України просить ухвалити рішення про стягнення з відповідача аліментів в розмірі 5000 грн. щомісячно, до закінчення [PERSON] навчання в Республіці Польща до 30 вересня 2025 року. 26.01.2023 направлено запит до Відділу - центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Львівської області щодо реєстрації місця проживання відповідача, що містяться в картотеці реєстраційного обліку, відповідь на який судом отримано 31.01.2023. Ухвалою від 26.01.2023 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків, які позивачем усунуто 03.02.2023. Ухвалою від 06.02.2023 відкрито провадження та постановлено розглядати дану справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін на 28.02.2023, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, пред`явлення зустрічного позову. Також позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Ухвалою від 28.02.2023 судове засідання відкладено на 16.03.2023, оскільки не закінчився встановлений строк для подання відзиву на позовну заяву. 02.03.2023 відповідачем подано відзив на позовну заяву та докази направлення такого позивачці. Відповідач у поданому відзиві на позовну заяву вказує на те, що позивачкою всупереч положень ч. 3 ст. 199 Сімейного кодексу України не додано до позовної заяви жодного доказу у підтвердження факту спільного проживання разом з нею доньки [PERSON] , яка навчається. Також не додано до позовної заяви належних доказів у підтвердження навчання дочки, оскільки із доданих довідок на іноземній мові, без відповідного перекладу таких на українську мову, нічого не зрозуміло та такі не можуть бути враховані як письмові докази. Крім того, зазначає, що позивачем жодним чином не обґрунтовано розмір заявлених позовних вимог про стягнення аліментів у сумі 5000 грн. щомісячно. В обґрунтування своїх заперечень вказує, що не має можливості надати фінансову допомогу на утримання повнолітньої доньки, оскільки не працює та не має можливості влаштуватись на роботу у воєнний період часу. Також на його утриманні перебуває малолітня донька від другого шлюбу - [PERSON] , [INFO] . Відтак, просить в позові відмовити. Ухвалою від 16.03.2023 судове засідання відкладено на 04.04.2023, оскільки не закінчився встановлений строк для подання відповіді на відзив. Відповідь на відзив на позовну заяву позивачка та її представник до суду не подали, хоча такий, згідно трекінгу відстеження на сайті Укрпошта, позивачка отримала 22.03.2023. Відповідно до ч. 5 ст. 279ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників судового процесу не надходило. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] (сторони у справі) є батьками повнолітньої доньки - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 02.06.2016 року (а.с.6). Згідно свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 08.12.2015 року [PERSON] , [INFO] , здійснив зміну імені на - [PERSON] (а.с.37). Згідно ст. 199 Сімейного кодексу України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Відповідно до ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Згідно ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. У п. 20 постанови Пленуму від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Верховний Суд України роз`яснив, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). Таким чином, законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років із можливістю батьків надавати таку матеріальну допомогу. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до положень ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч. 2 ст. 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд наголошує, що оскільки обставини, на які покликається представник позивачки як на підставу своїх вимог повністю заперечуються відповідачем [PERSON] ,тому такі обставини, відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, потребують доведення. Суд не бере до уваги документ, на який зсилається позивач як на підтвердження навчання доньки в Польщі, оскільки такий є неналежним доказом, так як є незасвідченою копією, викладений іноземною мовою, без перекладу на українську мову, що позбавляє можливості суд зробити висновок про місце навчання, заклад навчання, термін навчання [PERSON] . Більше того, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо місця проживання повнолітньої доньки під час навчання разом з матір"ю, розміру матеріальної допомоги, якої потребує повнолітня донька у звязку із навчанням, зокрема, вартості проїзду до навчального закладу, вартості понесених витрат на проживання під час навчання, інших витрат пов`язаних із навчанням, відомості щодо отримання стипендії, тощо. Також матеріали справи не містять доказів на підтвердження майнового стану відповідача, зокрема про те, що відповідач [PERSON] має змогу надавати матеріальну допомогу повнолітній доньці у заявленому позивачкою розмірі, працює та отримує дохід, має у власності рухоме або нерухоме майно, тощо. Суд вважає за необхідне зазначити, що вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Але суд розглядає цивільні справи на засадах змагальності та диспозитивності і не повинен безпосередньо брати участь у зборі доказів. Оскільки у даному випадку предмет спору не стосується захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, то суд відповідно до ст. 13 ЦПК України не має права збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Слід зазначити, що згідно до пункту 4 частини 2статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом. Нормами процесуального права визначено, що кожна сторона самостійно визначає обсяг доказів, які вона надає суду у підтвердження своїх позовних вимог, а оцінка достатності наданих доказів судом здійснюється під час судового розгляду. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, виходячи із принципів змагальності та диспозитивності, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.6,7,8 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи наведене, позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», то у зв`язку із залишенням позову без задоволення, такий відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України покладається на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed