Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-02 00:00:00

18.01.2023 року [PERSON] звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, визнання нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ майна подружжя, визнання права власності на частину квартири. У позові прохала суд розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 01.02.2003 року Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 35, визнати нерухоме майно квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, поділити нерухоме майно, що є спільною сумісною власністю подружжя в рівних частках між [PERSON] та [PERSON] , визнавши частку [PERSON] у квартирі, що є спільною сумісною власністю за адресою: [ADDRESS] , яка дорівнює частині квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , визначити частку [PERSON] у квартирі, що є спільною сумісною власністю за адресою: [ADDRESS] , яка дорівнює частині квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , визнати за [PERSON] право власності на частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , а іншу частину залишити у власності відповідача. Позовні вимоги обґрунтовує наступним чином 01.02.2003 року вона уклала шлюб із відповідачем. Протягом останнього часу, позивач та відповідач не підтримують подружні стосунки та не перебувають фактично однією сім`єю, відсутні будь-які спільні інтереси, оскільки у кожного різні погляди на сімейне життя, ведення спільного побуту та господарства. Позивач вважає, що не має сенсу підтримувати сімейні відносини, подальше спільне життя і збереження шлюбу або примирення суперечить інтересам подружжя. Від шлюбу сторони мають двох дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . За час перебування у шлюбі, позивач та відповідач придбали квартиру за адресою: [ADDRESS] . Власником зазначеної квартири значиться відповідач [PERSON] , що вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 20.03.2020 року, посвідченого нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. та зареєстровано в реєстрі № 125, право власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. відповідно до витягу № 20490139 від 20.03.2020 року, власник - [PERSON] . Позивач вказує, що шлюб із відповідачем було зареєстровано 01.02.2003 року, а квартиру придбано 20.03.2020, а отже квартира придбана подружжям за час перебування у шлюбі. У зв`язку з вищезазначеним позивач звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 28.01.2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. 27.03.2023 року до суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи без його участі. 27.03.2023 року відповідач надав до суду заяву про розгляд справи без його участі та участі його представника, позов визнав, прохав задовольнити. 03.04.2023 року представник позивача надав суду інформаційну довідку з державного реєстру речових прав від 31.03.2023 року на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи у межах наданих позивачем письмових доказів, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 01.02.2003 року сторони по справі уклали шлюб, що був зареєстрований Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану ДМУЮ у Дніпропетровській області, актовий запис № 35. [INFO] у позивача та відповідача народився син [PERSON] . Від шлюбу також народилась донька [PERSON] , [INFO] . Відповідно до договору купівлі-проваджу квартири від 20.03.2020 року посвідченого нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. та зареєстрованого в реєстрі № 125 відповідач є власником квартири [ADDRESS] . Відповідно до відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 20.03.2020 року зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Згідно довідки № 9900 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за адресою: [ADDRESS] до складу сім`ї/зареєстрованих осіб входять: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Вирішуючи по суті даний спір, суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного Кодексу України). У\~статті 60 СК України\~закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 57\~СК України встановлено те, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. За змістом статей 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частинами 1 та 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Відповідно до положень ст.ст. 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким, чином, враховуючи, що набута сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд вважає за можливим здійснити розподіл майна, виходячи з правил рівності часток. Згідно ч.1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права. Оцінивши надані докази у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, суд вважає, що позовні вимоги в частині розподілу спільного майна та визнання права власності подружжя є доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, та примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із положеннями п. 3 ч. 2 ст. 18, ст. 51, ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст. 110 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Так, відповідно до вимог ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до вимог ст. 112 СК України, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, 01.02.2003 року сторони по справі уклали шлюб, що був зареєстрований Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану ДМУЮ у Дніпропетровській області, актовий запис № 35. У позивача і відповідача народився син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . Оскільки, як встановлено судом, примирення між сторонами не можливе, приймаючи до уваги договірну природу шлюбу та принцип добровільності, суд вважає, за можливе розірвати шлюб між сторонами. З цих підстав, позов належить задовольнити у повному обсязі, стягнувши із відповідача на користь позивачки, згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, понесені нею витрати по сплаті судового. При зверненні до суду з позовною [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 9125 грн. 60 коп., що підтверджується квитанцією про сплату № 2407 від 10.02.2023 року та квитанцією про сплату № 2485 від 10.02.2023 року, що містяться у матеріалах справи. До початку розгляду справи по суті відповідач надав заяву про визнання позову. Внаслідок того, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, позивачу належить повернути 50% судового збору, сплаченого при поданні позову, тобто у сумі 4562 грн. 80 коп. Решту судового збору у сумі 4562 грн. 80 коп. належить стягнути з відповідача на користь позивача, позовні вимоги якого задоволені.

Outcome: approved