Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-10 00:00:00

У лютому 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про встановлення порядку користування житловим будинком, у якому просив визначити між співвласниками порядок користування приміщеннями житлового будинку [ADDRESS] , а саме: ¦виділити [PERSON] в користування кімнату №2 площею 13, 3 кв.м. та кімнату №3 площею 16, 4 кв.м.; ¦виділити [PERSON] в користування кімнату №5 площею 13, 3 кв.м. та кімнату №4 площею 9, 0 кв.м.; ¦виділити [PERSON] та [PERSON] у спільне користування коридор №1 площею 7, 6 кв.м. та коридор №7 площею 5, 8 кв.м., санвузол №9 площею 6, 5 кв.м., тамбур №10 площею 3, 8 кв.м., кухню №6 площею 5, 3 кв.м., кладову №8 площею 1, 6 кв.м. судові витрати, пов`язані з розглядом справи просив покласти на відповідача. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що за договором дарування, посвідченим 13 травня 2006 року державним нотаріусом П`ятої Київської ДНК Бєлломі О.В., сторони набули у власність по частині жилого будинку [ADDRESS] . Будинок загальною площею 82, 6 кв.м., складається з чотирьох житлових кімнат площами 13, 3 кв.м., 16, 4 кв.м., 9, 0 кв.м. та 13, 3 кв.м., коридорів площею 7, 6 кв.м. та 5, 8 кв.м., санвузла площею 6, 5 кв.м., тамбура площею 3, 8 кв.м., кухні площею 5, 3 кв.м., кладової площею 1, 6 кв.м., що підтверджується витягом із технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] . Сторони не дійшли спільної згоди щодо порядку користування будинком та реалізації позивачем права власності на це майно, оскільки фактично будинком розпоряджається виключно відповідач, доступу до будинку [PERSON] не має. Тобто, фактично невизначений порядок користування будинком та фактична ситуація не відповідає часткам у спільному майні та не враховує баланс інтересів співвласників, не забезпечує рівні умови здійснення ними своїх прав. В будинку зареєстроване місце проживання матері позивача [PERSON] , позивача та його сина [PERSON] . До складу сім`ї позивача ще відносяться дружина та старший син, місце проживання яких також планується зареєструвати у будинку. Тобто, склад його сім`ї 4 особи і всі потребують відповідної житлової площі для проживання в будинку. Вважає, що при встановленні порядку спільного користування будинком забезпечення ідеальних часток реальним не є обов`язковим у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. У зв`язку з тим, що сторонами не погоджено у добровільному порядку порядок користування спільним майном, позивач звернувся до суду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 21.02.2022 року цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 23.06.2022 року відкрито позовне провадження в цивільній справі за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. 16.08.2022 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Паншин Д.Д. подав відзив на позовну заяву, у якому просив у задоволенні позову відмовити. Вказав, що у будинку на даний час фактично проживає відповідачка, мати сторін [PERSON] та діти відповідачки [PERSON] , [PERSON] . За домовленістю у сім`ї, на території земельної ділянки за спільні кошти побудовано будинок, згідно Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] від 04.01.2008 під літ. «Е» (літня кухня). Відповідачка як співвласник частини домоволодіння надала свою згоду позивачу на проведення реконструкції, перепланування, добудови, перебудови, переведення нежитлового приміщення в житлове, введення в експлуатацію, отримання Свідоцтва про право власності на приміщення літньої кухні за адресою: [ADDRESS] з правом отримання нових правовстановлюючих документів. Приміщення літньої кухні є фактично повноцінним жилим приміщенням площею 61, 5 кв.м., складається з 2 житлових кімнат, вбиральні, ванної кімнати, кухні, коридору та в ньому приблизно з 2010 року по теперішній час проживає [PERSON] разом зі своєю сім`єю, однак не вжив заходів щодо переведення цього приміщення в житлове. Позивач має вільний доступ до будинку [ADDRESS] та проживає в окремому будинку на території спільного домоволодіння. Відповідач не чинить йому перешкод у проживанні, користуванні та володінні будинком. Вказує, що доля кожного зі сторін в житловій площі будинку складає 26 кв.м., тоді як позивач просить виділити йому кімнати площами 13, 3 кв.м. та 16, 4 кв.м., що разом складають 29, 7 кв.м., що на 3, 7 кв.м. більша ніж його частка в праві спільної часткової власності. Кімнат, які б точно відповідали часткам співвласників у жилому приміщенні немає. Оскільки позивач просить виділити йому кімнати, що значно більше його частки у праві спільної часткової власності, що призведе до порушення права власності на частину будинку відповідача, до істотного погіршення житлових умов співвласників та порушить їх житлові права, у задоволенні позову слід відмовити. Ухвалою суду, постановленою на місці у судовому засіданні 03.10.2022 року закрито підготовче засідання і призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Корсун С.І. позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позові. Вказав, що добровільної згоди щодо порядку користування будинком між сторонами не досягнуто. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Паншин Д.Д. у задоволенні позову просив відмовити з підстав зазначених у відзиві. Підтвердив, що спір між сторонами не врегульовано добровільно. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що за договором дарування, посвідченим 13 травня 2006 року державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори Бєлломі О.В., сторони набули у власність по частині жилого будинку [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці площею 0, 0630 га, зазначений на плані під літ. «А», розміром жилої площі 52, 00 кв.м., зі слідуючими господарчими та побутовими будівлями та спорудами: сарай під літ. «Б», вбиральня під літ. «В», гараж під літ. «Д», спорудження №1-3, І. Згідно Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] від 04.01.2008 року, на земельній ділянці площею 624 кв.м. за адресою: [ADDRESS] розташовані: житловий будинок «А», сарай «Б», вбиральня «В», гараж «Д», літня кухня «Е». Житловий будинок садибного типу літ. «А» загальною площею 82, 6 кв.м., складається з чотирьох житлових кімнат площами 13, 3 кв.м., 16, 4 кв.м., 9, 0 кв.м. та 13, 3 кв.м., коридорів площею 7, 6 кв.м. та 5, 8 кв.м., санвузла площею 6, 5 кв.м., тамбура площею 3, 8 кв.м., кухні площею 5, 3 кв.м., кладової площею 1, 6 кв.м. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є матір`ю сторін та у 2006 році подарувала дітям спірний будинок [ADDRESS] . Позивач зайняв з дружиною кімнату площею 16 кв.м. Після народження дітей, відповідачка виплатила позивачу гроші на будівельні матеріали для будівництва літньої кухні площею 60 кв.м., яка є окремим будинком зі зручностями. Позивач може користуватися будинком, перешкод йому ніхто не чинить, позивач добровільно переїхав проживати до літньої кухні. Вказала, що у будинку зареєстровані позивач та його син [PERSON] . Також фактично проживають у будинку відповідачка з дітьми [PERSON] та [PERSON] і свідок. Зауважила, що позивач за спожиті комунальні послуги в будинку не сплачує, ці витрати несе відповідач, а [PERSON] оплачує послуги спожиті у літній кухні. Свідок [PERSON] повідомила, що є подругою відповідачки, яка проживає в будинку [ADDRESS] . Вказала, що позивач побудував собі будинок поруч зі старим (що у спільній власності сторін) і проживає у ньому з 2010 року з дружиною та дітьми. У будинку є всі зручності. Вказала, що відповідачка надавала позивачу кошти на будівництво будинку. Вважає, що [PERSON] не чинить брату перешкоди у користуванні спільним будинком. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Первинне значення у врегулюванні відносин щодо порядку користування квартирою має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном, такий порядок користування може встановити суд. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23.07.2020 року у справі № 641/3624/16-ц. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.91 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 у справі № 6-1500 цс15, від 18.03.2020 у справі № 405/3475/15-ц, від 12.08.2021 у справі № 644/5579/18, від 01.08.2022 у справі № 486/1271/20. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Як встановлено судом позивач звернувся до суду з вимогою виділити йому у користування кімнату №2 площею 13, 3 кв.м. та кімнату №3 площею 16, 4 кв.м. (загальна площа 29, 7 кв.м.), а відповідачці - кімнату №5 площею 13, 3 кв.м. та кімнату №4 площею 9, 0 кв.м. (загальна площа 22, 3 кв.м.), залишивши у спільному користуванні сторін коридор №1 площею 7, 6 кв.м. та коридор №7 площею 5, 8 кв.м., санвузол №9 площею 6, 5 кв.м., тамбур №10 площею 3, 8 кв.м., кухню №6 площею 5, 3 кв.м., кладову №8 площею 1, 6 кв.м. При цьому, враховуючи рівність часток співвласників, кожному з них належить ідеальна частка у праві спільної власності розміром 26 кв.м. Відповідно до пункту 6 частини першої статті третьої ЦК України до загальних засад цивільного законодавства належать справедливість, добросовісність та розумність. Запропонований позивачем порядок користування спірним будинком передбачає відступ від реальних часток у розмірі близько 4 кв.м. у сторону збільшення частки позивача, крім того позивач просить виділити йому кімнату [ADDRESS] , площею 13,3 кв.м, яка є суміжною, що буде перешкоджати доступу до кімнат, які просить виділити відповідачу, що не відповідає принципам справедливості та розумності. Під час судового розгляду встановлено, що відповідачка [PERSON] постійно проживає у спірному будинку, несе витрати по його утриманню. Позивач в свою чергу хоч і зареєстрований в будинку [ADDRESS] , однак з 2010 року фактично проживає в сусідній будівлі - літній кухні площею 60 кв. м. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли би порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Доказів на підтвердження того, що відповідачка чинить перешкоди позивачу у користуванні спільним будинком, позивачем не надано. Відтак, спірний житловий будинок необхідно залишити у спільному користуванні її співвласників, що не порушує право позивача на вільну реалізацію правомочностей з володіння, користування та розпорядження належним на праві власності майном на власний розсуд і в своїх інтересах або інтересах інших осіб. На підставі викладено, враховуючи, що позивачем не надано доказів порушення відповідачем його права на користування спірним будинком, а задоволення позову призведе до порушення принципу справедливості при визначенні порядку користування спільним житловим будинком зі значним відходом від відповідності реальних часток ідеальним, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, понесені у справі судові витрати суд залишає за позивачем.

Outcome: dismissed