Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] з вищевказаною повною заявою в обґрунтування якої посилається на наступне. Він перебуває у шлюбі з відповідачкою, який зареєстрований 11 листопада 2016 року. Від шлюбу з відповідачкою мають неповнолітню дитину: [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження дитини серія [NUMBER] , видане 11 жовтня 2018р.), фактичні шлюбні відносини з відповідачкою припиненні. Причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що [PERSON] у квітні 2022 року, в зв`язку з введенням військового стану в Україні, виїхала разом з їх дитиною за кордон до країни Нідерланди. У липні 2022 року відповідачка повідомила позивача по телефону, що бажає з ним розлучитися, оскільки вона втратила до нього почуття поваги та любові, у них різні погляди на життя, в зв`язку з чим сумісне життя і збереження сім`ї вважає неможливими. Внаслідок чого сімейні відносини повністю розпалися і наразі шлюб існує формально, реєстрацію шлюбу суперечить інтересам позивача. Просить шлюб розірвати. Так як після розпаду стосунків з відповідачкою дитина залишилася проживати з позивачем, який самостійно їх виховує і утримує і спору між ним і матір`ю дитини щодо місця її проживання немає, просить суд після розірвання шлюбу залишити дитину проживати разом із ним. Також, зазначає, що відповідачка наразі має іншу сім`ю, проживає окремо від нього та дитини і не приймає жодної участі у вихованні і утриманні дитини, нехтує батьківськими обов`язками. Дитина перебуває на його особистому утриманні, у зв`язку з чим просить встановити юридичний факт самостійного виховання ним дитини без участі матері, що потрібно йому з метою оформлення в органах соціального захисту населення документів батька одинока і набуття відповідного статусу, оскільки мати самоусунулась від виконання обов`язків з виховання дитини, не бере участі у її вихованні. Посилаючись на вищенаведені обставини, позивач просить суд шлюб між ним та [PERSON] , розірвати; залишити місце проживання дитини [PERSON] [INFO] разом з її батьком [PERSON] ; встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт того, що громадянин України [PERSON] є батьком, який самостійно утримує та виховує неповнолітню дитину [PERSON] [INFO] . Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23.01.2022 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 13.03.2021 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 05.04.2023 року. В судовому засіданні [PERSON] , а також представник служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради позовну заяву підтримали. Відповідачка [PERSON] надіслала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, в якої вказала, що не заперечує щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі так як дійсно проживає окремо від позивача та дитини, вони не ведуть спільне господарство та сімейний побут, шлюб існує формально. Крім того, зазначила, що у липні 2022 року вона повідомила позивача про те, що бажає розлучитися з ним, оскільки втратила до нього почуття поваги та любові, у них різні погляди на життя, в зв`язку з чим сумісне життя і збереження сім`ї є неможливими. Вона не заперечує щодо залишення місце проживання їх спільної дитини [PERSON] [INFO] з її батьком [PERSON] і встановлення факту, що він самостійно виховує дитину, оскільки позивач дійсно самостійно виховує та утримує вказану дитину, адже вона особисто запропонувала позивачу повернути дитину в Україну і залишити її проживати з ним на повному його утриманні та вихованні. В зв`язку з чим 11 жовтня 2022 року вона залишила свою сім`ю і виїхала за кордон через [PERSON] до країни Нідерланди на постійне проживання, відтак приймати участь у вихованні та утриманні своєї дитини вона відмовляється, оскільки планує постійно проживати у цій країні та намагається налагодити своє особисте життя разом з іншим чоловіком без своєї дитини, повертися в Україну не планує. В зв`язку з чим підтвердила, що вона самоусунулася від участі у житті дитини, не цікавиться нею, не утримує її та не бере участі у її вихованні. Вивчивши матеріали справи та оцінивши в сукупності надані докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Судом встановлено, що 11.11.2016 року між сторонами по справі - позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований Комунарським районним у місті Запоріжжі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №889. За період спільного проживання у шлюбі сторони мають неповнолітню дитину: [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження дитини серія [NUMBER] , видане 11 жовтня 2018р.). З обставин справи, які не заперечуються відповідачкою, вбачається, що з жовтня 2022 року відповідачка [PERSON] залишила свою сім`ю і виїхала за кордон через [PERSON] до країни Нідерланди на постійне проживання, відтак приймати участь у вихованні та утриманні своєї дитини вона відмовляється. Тобто, відповідачка самоусунулася від участі у житті дитини, не цікавиться нею, не утримує її та не бере участі у її вихованні. В зв`язку з чим, суд дійшов висновку про те, що перебування у шлюбі з відповідачкою суперечить інтересам позивача. Відповідно до ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з приписами ст. 81 ЦПК України,кожна сторона повинна довести обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім випадків, передбачених цим Кодексом. «28» березня 2023 Службою (Управління) у справах дітей Запорізької міської ради відділом по Олександрівському району, було обстежено умови проживання дитини за адресою: [ADDRESS] та складено відповідний акт обстеження умов проживання. Відповідно до вказаного акту обстеження умов проживання, за цією адресою фактично проживає сім`я у складі: батька [PERSON] та дитини [PERSON] , [INFO] . Крім того, вказаним актом встановлено, що необхідні умови для утримання та виховання дитини [PERSON] , [INFO] створено, перебування інших осіб за вказаною адресою під час обстеження не встановлено. Також, проживання дитини разом з позивачем підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання особи №04-19/1-914 від 06.10.2020р. та №04-21/1-315 від 06.10.2020р., відповідно до яких він та дитина [PERSON] , [INFO] зареєстровані та проживають за однією адресою: [ADDRESS] . Частиною 1 ст.24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Підстави для припинення шлюбу визначені ст.104 СК України, згідно з ч.2 якої шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно зі ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя відповідно до статті 106 або одного з них відповідно до статті 107 цього Кодексу. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 109 цього Кодексу. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Враховуючи сукупність доказів та обставини проти яких відповідачка не заперечує, суд дійшов висновку про те, що реєстрація шлюбу суперечить інтересам сторін, у зв`язку з чим такий підлягає розірванню. Крім цього, судом встановлено, що після припинення між сторонами подружніх стосунків, дитина залишилася проживати з батьком [PERSON] , який самостійно її виховує і утримує. Дані обставини також підтверджуються довідками про реєстрацію місця проживання особи №04-19/1-914 від 06.10.2020р., №04-21/1-315 від 06.10.2020р. та актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 28.03.2023 р. У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до ст. 161 СК України, за наявності спору щодо того з ким із батьків буде проживати малолітня дитина, даний спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Аналогічну правову позицію висловив Верховний суд у справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21) від 22 грудня 2021, та окрім цього визначив, що зазначення у резолютивній частині рішення суду з ким дитина залишиться проживати, не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини, оскільки суд лише констатує, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання. Одночасно Верховний Суд наголошує на тому, відповідач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з ним за наявності підстав вважати, що це відповідатиме найкращим інтересам дитини. Так як судом встановлено, що відповідачка на час розгляду справи у суді залишила дитину на позивача та мешкає окремо, як мати належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню дитини, не цікавиться її життям, здоров`ям та розвитком, то наведене свідчить про її самоусунення від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини. Відповідачка не заперечує щодо визначення місця проживання спільної дитини разом з батьком, про що свідчить відповідна заява про визнання позовних вимог, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині залишення місця проживання дитини з батьком після розірвання шлюбу, що є похідною позовною вимогою від вимоги про розірвання шлюбу. При цьому, суд зауважує, що у випадку наявності між сторонами спору в майбутньому з ким будуть проживати діти, вони мають права звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання дитини. З приводу позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання позивачем дитини суд дійшов наступних висновків. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, що мають юридичне значення. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України за № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суд вправі розглядати справи про встановлення факту, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Як встановлено судом, що у сторін по справі у зареєстрованому шлюбі народилася дитина [PERSON] , [INFO] , яка проживає та перебуває на теперішній час на утримані батька. Однак, у заявника виникає необхідність щодо вирішення питання щодо юридичної фіксації факту самостійного виховання дитини, з метою захисту прав та інтересів як дитини так і позивача як батька та набуття і оформлення в органах соціального захисту населення статусу батька одинока та відповідних документів для допомоги на дитину, яка виховується тільки одним із батьків. Відповідно до ч.1 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Так як відповідач визнала обставини в частині того, що дитина [PERSON] , [INFO] перебуває на особистому вихованні батька, враховуючи сукупність досліджених доказів, суд встановив, що після припинення сторонами шлюбних відносин, дитина в подальшому і по даний період часу проживає з позивачем і перебуває на його особистому вихованні. В свою чергу мати дитини, самоусунулась від участі у її вихованні і не бере участі у виконанні обов`язків по належному вихованню власної дитини і не заперечує проти встановлення вказаного факту. Статтею 90 ЦПК України визначено, що показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Допитані за клопотанням позивача свідки [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] показали суду, що відповідачка тривалий час не проживає з дитиною, свої батьківські обов`язки не виконує, позивач самостійно займається вихованням та утриманням дитини, забезпечує її матеріально та піклується про неї, має власне житло, в якому створені належні умови для проживання та розвитку дитини. Позивач, як батько належним чином виконує свої батьківські обов`язки, забезпечує дитину усім необхідним, проявляє батьківську турботу, піклується про їх фізичний та духовний розвиток, цікавиться станом здоров`ям та успіхами, виявляє інтерес до їх внутрішнього світу Частиною 1 ст.89 ЦПК України визначено, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ч.3 ст.89 ЦПК України, суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Cуд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів та те, що встановлення судом факту, що [PERSON] є батьком, який самостійно утримує малолітню дитину, необхідно для захисту його прав та прав і інтересів дитини, у тому числі з метою отримання допомоги на дитину та надає його дитині більш широкі можливості реалізації її прав та інтересів у тих випадках, коли потребується нотаріальна згода матері, а за обставин, викладених вище, оформлення таких документів є неможливим, а також те, що встановлення вказаного факту не породжує спір про право, суд вважає, що вимогу позивача про встановлення факту, що має юридичне значення, слід задовольнити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved