Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-09 00:00:00

[PERSON] в серпні 2020 року звернувся до Печерського районного суду м.Києва з позовом про визнання батьківства та визнання права власності в порядку спадкування за законом першої черги після смерті батька в обгрунтування якої зазначив, що під час перебування в службовому відрядженні за кордоном з 30 вересня по 04 жовтня 2019 року йому зателефонував представник Підгірцівської сільської ради з проханням забрати з моргу та поховати батька [PERSON] , який помер [INFO] . Так він вперше дізнався що [PERSON] є його батьком. По поверненню з відрядження він звернувся до своєї матері [PERSON] і вона підтвердила, що [PERSON] є його батьком. В свідоцтві про його народження відомості про батька записані із слів матері. Його батьки не реєстрували шлюб хоча перед його народженням проживали разом, вели спільне господарство. Брат [PERSON] [PERSON] визнавав його племінником. Вони за взаємною згодою проводили ДНК дослідження, результатами якого було встановлено спорідненість однієї батьківської лінії. Після цього дядько звертався до нього з різним побутовими питаннями, пропонував оплатити рахунки за квартиру батька. Йому відомо, що із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулись його рідний брат [PERSON] та сестра [PERSON] . Він також звернувся до Шостої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак свою спорідненість із спадкоємцем у відповідному порядку підтвердити не може. Даними щодо спільного майна його обсягу та місця знаходження не володіє. Просить визнати факт батьківства [PERSON] , який народився [INFO] щодо нього; зобов`язати Обухівський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Київській області внести зміни до актового запису про народження [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно його батька [PERSON] в порядку спадкування за законом першої черги після смерті батька. Ухвалою судді Печерського районного суду м.Києва від 01 вересня 2020 року вказана позовна заява передана за підсудністю до Обухівського районного суду. Ухвалою судді Обухівського районного суду від 11 січня 2021 року вказана позовна заява прийнята до розгляду, у справі призначено підготовче судове засідання. 01 лютого 2021 року представником відповідача [PERSON] подано відзив на позовну заяву [PERSON] з проханням відмовити у задоволенні позову повністю через його безпідставність. 16 лютого 2021року позивачем суду подано відповідь на вкзаний відзив з запереченням викладених у ньому обставин. 01 березня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача [PERSON] [PERSON] з проханням залишити позов без задоволення за відсутністю належних та допустимих доказів. року суду [PERSON] подано відповідь на вказаний відзив. Ухвалою суду від 29.04.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав показав, що він народився [INFO] . Його матір`ю є [PERSON] , яка на час його народження у зареєстрованому шлюбі не перебувала. Відомості про батька в його свідоцтві про народження записані зі слів матері. Свого рідного батька він не знав, відповідне питання в родині не піднімалось. Його виховували матір з вітчимом. Коли він перебував у відрядженні в вересні 2019 року йому зателефонувала особа, яка назвалась представником Підгірцівської сільської ради та повідомила, шо помер його батько [PERSON] та попрохала допомоги у його похованні. Так він вперше почув про біологічного батька. Повернувшись з відрядження він звернувся до матері з запитанням про рідного батька, яка підтвердила, шо ним дійсно є [PERSON] . Тоді йому стало відомо, шо батьки зустрічалися, вели спільний побут, проживали якийсь час разом. Після його народження батько наполягав на проведенні ДНК експертизи для підтвердження свого батьківства чим глибоко образив його матір і відносини між ними були припинені. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, заперечував можливість батьківства свого брата відносно [PERSON] . Вказував, шо брат не міг мати дітей, оскільки мав ряд захворювань. [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі, від якого дітей не було, натомність його дружина після розірвання шлюбу народила дитину. Про дітей брата за життя він ніколи не чув. Позивач зовні не схожий з представниками їх роду. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] щодо задоволення позовних вимог заперечила, посилаючись на їх безпідставність та недоведеність. Представник третьої особи Козинської селищної ради, яка є правонаступником Підгірцівської сільської ради пояснив в судовому засіданні, що за інформацією сільської ради коли [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] та [PERSON] сільська рада звернулась до родичів померлого з проханням організувати поховання.Брат померлого [PERSON] спочатку відмовився від поховання у зв`язку з матеріальним становищем та триваючими неприязними відносинами, однак пізніше прийняв участь у похованні. Син померлого, [PERSON] перебував у відрядженні. Крім того представник сільської ради повідомив, шо мати [PERSON] до народження сина спільно проживала однією сім`єю в цивільному шлюбі з [PERSON] , однак після народження [PERSON] вони фактично розлучилися. [PERSON] при відвідуванні Підгірцівської сільської ради з метою продажу будинку, який він будував для спільного проживання з сином та його матір`ю, підтверджував наявність сина [PERSON] та цікавився його життям у секретаря ради. Представник Обухівського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) просила розглядати справу у її відсутність. Представник Шостої київської державної нотаріальної контори в поданому суду клопотанні просив розглядати справу у його відсутності. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи та спадкової справи №609/2019 до майна померлого [PERSON] встановив наступні обставини. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] [INFO] народився [PERSON] . Його батьками є: батько [PERSON] , українець; мати [PERSON] , українка, про що Підгірцівською сільською радою народних депутатів Обухівського району Київської області зроблено актовий запис №6 від 10 листопада 1988 року. Згідно витягу з Державного реєструактів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відпоавідно до ч.1 ст.135 СК України №00024414583 від 01 листопада 2019 року [PERSON] народився [INFO] про що 10 листопала 1988 року складено актовий запис №6 виконкомом Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області. Батьком [PERSON] є [PERSON] , українець, відомості про батька зазначені відповідно до ч.1 ст.135 СК; [PERSON] є [PERSON] , українка. Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 02 жовтня 2019 року Печерським районним управлінням у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територяального управління юстиції у місті Києві [PERSON] , [INFO] , уродженець с.Вороб`ївка Добровеличківського району Кіровоградської області помер [INFO] в м.Києві про що складено актовий запис №318. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.І ст.58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто, не раніше 01 січня 2004 року. Оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст.128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст.53 КпШС України, при вирішенні питання про те, якою нормою необхідно керуватися при розгляді справ цієї категорії, слід виходити з дати народження дитини. При розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 01 січня 2004 року необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, шо достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. Отже, оскільки [PERSON] народився [INFO] тому спірні правовідносини регулюються нормами КпШС України. Так, відповідно до ч.2 ст.53 КпШС України у разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. Частиною 3 ст.53 КпШС України визначено чотири юридично значимі обставини встановлення батьківства, кожна з яких є необхідною і достатньою для задоволення позову: а) спільне проживання та ведення спільного господарства батьками дитини до її народження; б) спільне виховання батьками дитини; в) спільне утримання батьками дитини; г) визнання батьківства відповідачем. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, згідно зі ст.53 КпШС України підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, шо достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. У необхідних випадках суд для з ясування питань, пов`язаних із походженням дитини, може з урахуванням обставин справи призначити відповідну судову експертизу. У своїх доводах відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] [PERSON] посилались на відсутність належних та допустимих доказів щодо батьківства [PERSON] відносно [PERSON] , заперечили факт проживання матері позивача та [PERSON] , можливість спорідненості [PERSON] з останнім, визнання братом свого батьківства, можливість мати дітей, схожість. Однак, суд відхиляє такі доводи, з наступних підстав. За змістом ч.З ст.12, ч.І ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), шо обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.І ст.76 ЦПК України). У ч.2 ст.78 ЦПК України передбачено, шо обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги. Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №543/738/16-ц, у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі №641/9147/15-ц, у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №225/6301/15-ц. Як вбачається із матеріалів справи, а саме наданого суду дослідження - висновку генотипоскопічного дослідження №25067 від 23.12.2019 року медико-генетичного центру/ «Мама Папа» спорідненість учасника [PERSON] , [INFO] і учасника [PERSON] , [INFO] на рівні дядько - племінник, в рамках проведеного дослідження, не виключається. Отриманий результат не суперечить версії, що донор зразка передбачуваний дядько та донор зразка дитина належать до однієї батьківської лінії спорідненості, тобто дійсно являються рідним дядьком та племінником, за умови, що інші варіанти спорідненості по батьковій лінії не розглядаються. Показами свідків [PERSON] , [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні було підтверджено факт спільного проживання [PERSON] і [PERSON] до народження позивача. Крім того, ухвалою суду від 04 лютого 2022 року за клопотанням позивача було призначено у справі судово молекулярно-генетичну експертизу для встановлення можливої біологічної спорідненості позивача та відповідача [PERSON] та для встановлення чи є [PERSON] біологічним дядьком [PERSON] 16.02.2023 року на адресу суду надійшло повідомлення Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №19/111/10/7045 від 02.02.2023 про неможливість проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, якому згідно ухвали суду доручалось проведення експертизи з якого вбачається, шо 27.01.2023 для відбору експерементальних зразків до експертної установи з`явився [PERSON] , [PERSON] для відбору експерементальних зразків до Київського НДІСЕ не з`явився. З матеріалів справи також вбачається, що останній належним чином та завчасно повідомлявся про необхідність прибуття до експертної установи. Відповідно до частини першої статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Аналізуючи зазначену норму процесуального закону, можна дійти висновку, що нею законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі у експертизі. Важливим у такому випадку є встановлення факту ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо проведення експертизи для з`ясування відповіді на питання, яке для них має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні. Відповідач в судовому засіданні вказав, що не з`явився на експертизу через те, що позивач не пройшов належного медмичного обстеження, що на його думку є суттєвим та мало передувати відбору необхідних зразків для проведення експертизи. Тобто відповідач не довів наявність поважних причин, які перешкоджали йому з`явитися до експертної установи для забору його біологічних зразків. Нез`явлення відповідача до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів для проведення молекулярно- генетичної експертизи свідчить про його небажання отримати точні висновки щодо його біологічної спорідненості з позивачем. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року у справі №760/3977/15-ц (провадження № 61-2081зпв18) зазначено, шо висновок судово-генетичної експертизи не є єдиним доказом походження дитини від певної особи, такий факт може бути доведено й іншими доказами. Такого ж висновку Верховний Суд дійшов в постанові у справі №569/13821/18 від 18.02.2021 року. Свідки [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , допитані в судовому засіданні, підтвердили, що народженню у [PERSON] сина [PERSON] передували близькі стосунки [PERSON] та [PERSON] [PERSON] визнавав факт батьківства щодо дитини, яка народжена останньою. З огляду на викладене суд приймає покази вказаних осіб в якості доказів батьківства [PERSON] щодо дитини [PERSON] , який народився [INFO] . Крім того, матеріали справи містять висновок генотипоскопічного дослідження №25067 від 23.12.2019 року медико-генетичного центру «Мама-Папа» про спорідненість учасника [PERSON] , [INFO] та учасника [PERSON] , [INFO] на рівні дядько-племінник. Будь-яких доказів на спростування доводів позивача щодо батьківства [PERSON] суду не надано. Суд встановив, що по справі зібрано достатньо доказів, які підтверджують батьківство [PERSON] щодо [PERSON] , [INFO] тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Відповідно до п. п. 20 п. 1 Розділу III Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/2 з відповідними змінами, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. Відповідно до п.2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 96/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 р. за N 55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану є підставою для внесення таких змін. Щодо визнання за відповідачем права власності на спадкове майно його батька [PERSON] в порядку спадкування за законом першої черги після смерті батька, то суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині з наступних підстав. Згідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), а згідно статті 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Спадкоємцями згідно ст.1222 ЦК України за заповітом і законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Оформлення права на спадщину здійснюється відповідно до глави 89 ЦК України, згідно якої свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження Пленум Верховного Суду України в п.24 Постанови №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" роз`яснив, що при розгляді справ такої категорії судам слід перевіряти наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Як вбачається з матеріалів спадкової справи №609/2019 до майна [PERSON] , померлого [INFO] заведеної Шостою київською державною нотаріальною конторою із заявою про прийняття спадщини [INFO] звернувся рідний брат померлого, відповідач у справі [PERSON] . Позивач [PERSON] в січні та в лютому 2020 року, тобто у шестимісячний строк визначений законодавцем також звернувся до Шостої київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Шостої Київської державної нотаріальної контори Л.І.Радіонової 05.02.2020 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, яке залишилось після смерті [PERSON] померлого [INFO] , оскільки шість місяців з часу відкриття спадщини після смерті спадкодавця закінчуються 30.03.2020 року. До того часу встановлювались коло спадкоємців та склад спадкового йайна. Із змісту вказаної постанови вбачається, що видача свідоцтва про право на спадщину буде призначена після закінчення шестимісячного строку з дня відкриття спадщини, тобто після 30 березня 2020 року за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. 29 березня 2020 року [PERSON] подав державному нотаріусу Шостої київської державної нотаріальної контори Радіоновій Л.І. заяву про зупинення будь-яких дій по спадковій справі щодо майна померлого [PERSON] в т.ч. і видачу свідоцтв про право нас падшину до вирішення справи судом. Враховуючи аналіз вказаних норм та встановлені в судовому засіданні обставини суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за ним в судовому порядку права власності на спадкове майно його батька [PERSON] є необгрунтованими, оскільки перешкод для оформлення спадщини у нотаріальній конторі ним не доведено, як і масу спадковго майна та місце його знаходження.

Outcome: partial