Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою 28 лютого 2019 року, в подальшому уточнивши зміст та вимоги (т.1 а.с.21-23), просив суд: стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за порушення виконання основного зобов`язання - 3 996 500 грн. 00 коп., проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами після спливу строку повернення позики - 90 660 грн. 33 коп., 3% річних - 15 110 грн. 00 коп.; стягнути з [PERSON] на його користь судовий збір 9606 грн. 00 коп. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що у липні 2012 року до [PERSON] звернувся його знайомий [PERSON] з проханням надати у борг грошей. Оскільки він добре знав [PERSON] та мав на той момент гроші, він погодився надати йому гроші у борг в загальному розмірі 3 996 500 грн., за умови повернення цієї суми до 31 грудня 2013 року. Саме на цих умовах вони уклали договори позики. На підтвердження отримання коштів [PERSON] у присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON] склав розписку. У подальшому [PERSON] та [PERSON] уклали додаткові угоди до договорів позики, за якими продовжили строк повернення позики до 31 грудня 2018 року. Свої зобов`язання за договорами позики [PERSON] виконав, однак [PERSON] від їх виконання щодо своєчасного виконання ухилився. З приводу повернення позики він неодноразово звертався до відповідача, однак останній його вимоги ігнорує, що стало причиною звернення до суду з даним позовом. Оскільки строк повернення позики за договорами настав 01 січня 2019 року, він додатково просив стягнути з [PERSON] на його користь нараховані в порядку ст.1048 ЦК України проценти за правомірне користування коштами на рівні облікової ставки НБУ за період з 01 січня 2019 року по 15 лютого 2019 року (46 днів) у сумі 90 660 грн. 33 коп. та на підставі ч.2 ст.625 ЦК України 3% річних від простроченої позики за період з 01 січня 2019 року по 15 лютого 2019 року (46 днів) у сумі 15 110 грн. 00 коп. Зауважив, що [PERSON] - третя особа по справі, є дружиною [PERSON] , в присутності якої укладались між [PERSON] та [PERSON] договори позики від 23 липня 2012 року, 24 липня 2012 року, 25 липня 2012 року. Та обставина, що вона не заперечувала проти укладення цих договорів її чоловіком, підтверджується її підписом у договорах. Відтак рішення у справі може вплинути на її права та обов`язки як іншого з подружжя. Ухвалою суду від 10 червня 2019 року (головуючий суддя Чернова Н.В.) відкрито провадження у справі з призначенням підготовчого судового засідання (т.1 а.с.35-36). Ухвалою суду від 14 листопада 2019 року (головуючий суддя Чернова Н.В.) закрито підготовче провадження у справі з призначенням до судового розгляду по суті (т.1 а.с.41-42). За результатами повторного автоматизованого розподілу на підставі розпорядження керівника апарату суду №406 від 18 травня 2020 року матеріали справи передано в провадження судді Ткаченку А.В. (т.1 а.с.83, 84). Відповідно до ч.11 ст.33 ЦПК України, справа, розгляд якої розпочато одним суддею чи колегією суддів, повинна бути розглянута цим же суддею чи колегією суддів, за винятком випадків, що унеможливлюють участь судді у розгляді справи, та інших випадків, передбачених ЦПК України. Як слідує з ч.2 ст.34 ЦПК України, у разі зміни складу суду на стадії судового розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження. За даних обставин цивільну справу №214/4011/20 прийнято до провадження суддею Ткаченком А.В. 18 травня 2020 року з призначенням до розгляду в порядку загального позовного провадження зі стадії судового розгляду по суті, з урахуванням закриття підготовчого провадження по справі попереднім складом суду. Ухвалою суду від 23 вересня 2020 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики, додаткової угоди недійсними - повернуто заявникові (т.1 а.с.100-103, 137-138). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2021 року ухвалу залишено без змін (т.1 а.с.161-162) Ухвалою суду від 01 квітня 2021 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, задоволено клопотання представника відповідача про допит свідків [PERSON] , [PERSON] та третьої особи [PERSON] як свідка (т.1 а.с.173, 175 п.14 протоколу с/з). Ухвалою суду від 15 листопада 2021 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів, а саме зобов`язано представника позивача надати для огляду в судовому засіданні оригінали розписок та додаткових угод (т.1 а.с.109, 223 п.10 протоколу с/з). Оригінали документів було надано представником позивача в судовому засіданні 15 вересня 2022 року, оглянуто судом та стороною відповідача (т.2 а.с.10-зворот п.п.10, 11 протоколу с/з). Ухвалою суду від 15 вересня 2022 року задоволено клопотання представника відповідача про допит свідка [PERSON] в режимі відеоконференції (т.2 а.с.9, 16-17). Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, відповідач [PERSON] подав відзив (т.1 а.с.56-58). Свої заперечення по суті пред`явлених вимог мотивував тим, що розписка не є письмовою формою договору і не замінює його, а є лише борговим документом на підтвердження укладення такого договору. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові по справі №524/4946/16-ц, досліджуючи боргові розписи чи договори позики суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документу, і залежно від встановлених результатів робити відповідні висновки. Зауважив, що між ним та [PERSON] не існувало правовідносин за договорами позики. Фактично [PERSON] інвестував йому грошові кошти у підприємницьку діяльність. Так, у червні 2008 року та вересні 2008 року [PERSON] надав йому гроші для здійснення підприємницької діяльності: відповідно до розписки від 13 червня 2009 року - 2 000 000 грн. з виплатою 1,7% на місяць строком на 1 рік, за текстом розписки відсутня наявність між сторонами правовідносин за договором позики. Згідно з розпискою від 06 вересня 2008 року він взяв у [PERSON] гроші в сумі 150 000 грн. для підприємницької діяльності з виплатою 1,7% на місяць строком на місяць, за текстом цієї розписки також відсутня наявність між сторонами правовідносин за договором позики. За текстом розписки від 20 жовтня 2009 року він отримав від [PERSON] 400 000 грн. із зобов`язанням повернути до 01 березня 2010 року, наявність між сторонами правовідносин за договором позики відсутня. Надалі за наполяганням [PERSON] він склав розписки аби таким чином забезпечити маневрування в руслі підприємницьких відносин з партнерами щодо отримання прибутку, контролю ризику, тобто для нього фіктивно - без наміру створення правових наслідків. Так, згідно з текстом розписки від 23 липня 2012 року він підтвердив отримання від [PERSON] коштів в якості позики за договором позики від 23 липня 2012 року в сумі 1 598 600 грн. 00 грн. (еквівалентно 200 000 доларів США), розписка не містить зобов`язання повернути кошти. Далі за договором позики від 23 липня 2012 року позикодавець [PERSON] передав, а позичальник [PERSON] прийняв у власність грошові кошти в сумі 1 598 600 грн. 00 коп. (еквівалентно 200 000 доларів США), строк повернення - до 31 грудня 2013 року. За цим договором зазначено, що факт одержання грошей підтверджується розпискою, яка не містить обов`язку повернути кошти. За розпискою від 24 липня 2012 року він отримав від [PERSON] кошти в якості позики за договором позики від 24 липня 2012 року в сумі 799 300 грн. 00 коп. (еквівалентно 100 000 доларів США), зобов`язання повернути кошти розписка не містить. Аналогічна ситуація з розпискою від 25 липня 2012 року про отримання грошей в сумі 1 598 600 грн. 00 коп. за договором позики від 25 липня 202 року. Додаткові угоди до договорів позики також укладались в часі окремо від розписок. При цьому, кожна із розписок не містить всіх вичерпних та необхідних умов для договору позики, а в момент складання додаткових угод він не отримував від [PERSON] грошей. За вказаними обставинами вбачається, що з червня 2008 року позивач надавав гроші, суми яких неймовірно зростали. Як за доказами, так і з об`єктивних обставин між сторонами відсутні правовідносини за договорами позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладання договору позики і його умов. Крім того, 15 листопада 2021 року представник відповідача подала заяву про застосування позовної давності (т.1 ас.219). В обґрунтування заяви зазначила, що за матеріалами справ грошові кошти були отримані [PERSON] за розписками від 23, 24 та 25 липня 2012 року без терміну повернення. Договорами позики від 23, 24 та 25 липня 2012 року термін повернення коштів зазначений 31 грудня 2013 року. Додаткові угоди від 23 грудня 2012 року не містять інформації щодо предмету доказування, зокрема сум грошових коштів, що підлягали поверненню до 31 грудня 2018 року, а тому є неналежними доказами. Оскільки строк повернення коштів сплинув 31 грудня 2013 року, а позивач звернувся до суду з даним позовом у червні 2019 року, тому строк позовної давності ним пропущений, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідь на відзив позивач та його представник не подали, додаткового часу не потребували. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Заходи забезпечення позову/доказів, зупинення/поновлення провадження судом не вживались. Допитаний судом як свідок [PERSON] суду показав, що зі сторонами знайомий, стосунки нормальні. Йому відомо, що з 2013 року [PERSON] займався будівельним бізнесом. Чув, що [PERSON] брав у борг гроші у [PERSON] , про це йому казав сам [PERSON] . Йому також відомо про те, що [PERSON] переписував розписки, оскільки у 2008 році відбулася різка зміна курсу долара США, перші розписки були про борг у гривні. Після того, як на нього почав тиснути [PERSON] , він переписав розписки на борг в доларах США. Йому також відомо, що приблизно у 2013 році [PERSON] просив у [PERSON] у борг 7 000 доларів США. Свідком передачі коштів між сторонами він не був, дійсна сума боргу йому не відома. Будучи допитаним як свідок [PERSON] суду показав, що зі сторонами знайомий, стосунки нормальні. На той час він працював з [PERSON] , який є його кумом. [PERSON] давав у борг [PERSON] гроші для ведення підприємницької діяльності. [PERSON] займався продажом сантехніки, душових кабінок. Йому відомо, що [PERSON] фінансував [PERSON] закупку товару з Китаю для здійснення бізнесу. Для здійснення діяльності була придбана база по [ADDRESS] . Йому не відомо, на яких умовах [PERSON] давав [PERSON] у борг гроші. У 2008 році відбулася різка зміна курсу долара США, що вплинуло на бізнес [PERSON] , який отримав збитки. [PERSON] наполіг, аби [PERSON] переписав боргові розписки з гривні на долари США, як йому казав останній. Свідком передачі коштів між сторонами він не був, дійсна сума боргу йому не відома. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] , будучи допитаною за її згодою як свідок, суду показала, що [PERSON] - її чоловік, з 17 липня 2010 року вони перебувають в офіційно зареєстрованому шлюбі. Їй відомо про майнові претензії [PERSON] до [PERSON] зі слів її чоловіка. Підтвердила, що [PERSON] був інвестором грошей у бізнес її чоловіка, а саме в магазин сантехніки. Це було у 2010 році. Також вони придбали територію для будівництва банного комплексу за інвестиціями [PERSON] . Спочатку [PERSON] сплачував [PERSON] проценти від прибутку діяльності та вкладених інвестицій. Потім банний комплекс згорів, відбулася різка зміна курсу гривні та долару США, та [PERSON] припинив сплачувати проценти [PERSON] . Після 2010 року [PERSON] не давав у борг кошти її чоловікові, а тільки вимагав повернути раніше вкладені інвестиції. Так, 23, 24 та 25 липня 2012 року [PERSON] змусив під погрозами [PERSON] переписати розписки. Під тиском [PERSON] вона підписала договори позики від 23, 24 та 25 липня 2012 року. Свідком передачі коштів між сторонами за цими договорами позики у сумах, зазначених в договорах, вона не була. Зі змістом розписок вона ознайомилась загалом. Свідком підписання її чоловіком боргових розписок за цими договорами вона не була, однак про їх наявність вона знала від чоловіка. Їй не відомо, чи були під час складання розписок [PERSON] присутні якість свідки. Про наявність додаткових договорів до договорів позики вона не знала. З приводу висловлювання [PERSON] погроз та примушування до складання договорів, що не відповідали дійсності, вони з чоловіком до правоохоронних органів не звертались. Інвестиції, які [PERSON] вклав у бізнес [PERSON] , її чоловік не повернув. Присутня в судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Уманець Б.Б. позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. У подальшому правом на участь в судовому засіданні та виступ у судових дебатах не скористалась, подавши заяву про завершення розгляду справи за відсутності позивача та її як представника. Будучи присутньою в судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Зеленкіна Н.Г. заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Зауважила, що позивачем не доведено наявність між сторонами боргових зобов`язань за договорами позики від 23, 24 та 25 липня 2012 року, а додаткові угоди про продовження терміну повернення боргу до 31 грудня 2018 року є неналежними та недопустимими доказами. Ці додаткові угоди не містять в собі усіх тих необхідних відомостей та умов, за якими можливо було б встановити їх належність до конкретних договорів позики. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] про свою участь у судовому засіданні не заявила, правом на подання письмових пояснень щодо позову / відзиву не скористалась. Згідно із заявами її представника - адвоката Калініна А.Л., останній просив розгляд справи проводити за їх відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечував. Дослідивши письмові докази, покази свідків, вислухавши думку учасників справи, врахувавши позицію відповідача, викладену у відзиві, надавши оцінку доказам в їх сукупності, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, суд приходить до висновку необхідність відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] з огляду на таке. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦПК України. Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судовим розглядом встановлено, що 23 липня 2012 року між [PERSON] як позикодавцем та [PERSON] як позичальником було укладено договір позики №б/н (т.1 а.с.7). За умовами п.1, п.3 договору, позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошові кошти в сумі 1 598 600 грн. 00 коп., що еквівалентно 200 000 доларів США за офіційним курсом НБУ на день укладення договору. Зазначену суму позичальник зобов`язується повернути готівкою в термін до 31 грудня 2012 року. Як визначено п.п.2, 4 договору, факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики. Після повернення позики в повній сумі позикодавець повинен повернути позичальнику розписку з відміткою про повернення суми позики. У разі неможливості повернення розписки позикодавець повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Згоду на укладення [PERSON] договору позики від 23 липня 2012 року надала також його дружина [PERSON] (т.1 а.с.7-зворот). Факт підписання договору, як і обізнаність з наявністю цього договору, остання не оспорювала в ході розгляду справи, будучи допитаною як свідок. 23 липня 2012 року [PERSON] власноручно склав боргову розписку, яку надав [PERSON] . Оригінал розписки надала для ознайомлення в судовому засіданні учасникам справи його повноважний представник. Зміст розписки свідчить про те, що [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в якості позики за договором позики від 23 липня 2012 року в сумі 1 598 600 грн. 00 коп., що еквівалентно 200 000 доларів США. Грошові кошти отримано в присутності свідків [PERSON] , [PERSON] . Підписи цих свідків у розписці наявні (т.1 а.с.8). З матеріалів справи також слідує, що 24 липня 2012 року між [PERSON] як позикодавцем та [PERSON] як позичальником було укладено договір позики №б/н (т.1 а.с.10). За умовами п.1, п.3 договору, позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошові кошти в сумі 799 300 грн. 00 коп., що еквівалентно 100 000 доларів США за офіційним курсом НБУ на день укладення договору. Зазначену суму позичальник зобов`язується повернути готівкою в термін до 31 грудня 2012 року. Як визначено п.п.2, 4 договору, факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики. Після повернення позики в повній сумі позикодавець повинен повернути позичальнику розписку з відміткою про повернення суми позики. У разі неможливості повернення розписки позикодавець повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Згоду на укладення [PERSON] договору позики від 24 липня 2012 року надала також його дружина [PERSON] (т.1 а.с.10-зворот). Факт підписання договору, як і обізнаність з наявністю цього договору, остання не оспорювала в ході розгляду справи, будучи допитаною як свідок. 24 липня 2012 року [PERSON] власноручно склав боргову розписку, яку надав [PERSON] . Оригінал розписки надала для ознайомлення в судовому засіданні учасникам справи його повноважний представник. Зміст розписки свідчить про те, що [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в якості позики за договором позики від 24 липня 2012 року в сумі 799 300 грн. 00 коп., що еквівалентно 100 000 доларів США. Грошові кошти отримано в присутності свідків [PERSON] , [PERSON] . Підписи цих свідків у розписці наявні (т.1 а.с.11). 25 липня 2012 року між [PERSON] як позикодавцем та [PERSON] як позичальником було укладено ще один договір позики №б/н (т.1 а.с.13). За умовами п.1, п.3 договору, позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошові кошти в сумі 1 598 600 грн. 00 коп., що еквівалентно 200 000 доларів США за офіційним курсом НБУ на день укладення договору. Зазначену суму позичальник зобов`язується повернути готівкою в термін до 31 грудня 2012 року. Як визначено п.п.2, 4 договору, факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики. Після повернення позики в повній сумі позикодавець повинен повернути позичальнику розписку з відміткою про повернення суми позики. У разі неможливості повернення розписки позикодавець повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Згоду на укладення [PERSON] договору позики від 23 липня 2012 року надала також його дружина [PERSON] (т.1 а.с.13-зворот). Факт підписання договору, як і обізнаність з наявністю цього договору, остання не оспорювала в ході розгляду справи, будучи допитаною як свідок. 25 липня 2012 року [PERSON] власноручно склав боргову розписку, яку надав [PERSON] . Оригінал розписки надала для ознайомлення в судовому засіданні учасникам справи його повноважний представник. Зміст розписки свідчить про те, що [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в якості позики за договором позики від 25 липня 2012 року в сумі 1 598 600 грн. 00 коп., що еквівалентно 200 000 доларів США. Грошові кошти отримано в присутності свідків [PERSON] , [PERSON] . Підписи цих свідків у розписці наявні (т.1 а.с.14). Таким чином, загальна сума боргу [PERSON] перед [PERSON] за договорами позики від 23, 24 та 25 липня 2012 року становить 3 996 500 грн. 00 коп., яку він повинен був повернути готівкою повністю або частинами у строк до 31 грудня 2012 року. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19), та постановах Верховного Суду від 11 квітня 2023 року у справі №456/1375/20, від 16 серпня 2021 року у справі №640/14934/19, розглядаючи позов, суд з метою правильного застосування ст.ст.1046, 1047 ЦК України повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Аналізуючи зміст укладених між сторонами угод суд вважає, що за своїм характером угоди є реальними, односторонніми, оплатними та свідчать про наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договорами позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документів, на підставі яких доказується факт укладення договорів позики та їх умови. Тексти договорів позики №б/н від 23, 24 та 25 липня 2012 року містять безумовне та однозначне зобов`язання стосовно повернення відповідачем конкретних грошових сум на користь позивача. Водночас, зміст договорів дає підстави стверджувати, що відповідач визнав наявність боргу в певному розмірі станом на визначену дату, що свідчить про природу правових відносин між сторонами спору. Договори містять усі необхідні реквізити, обумовлені їх характером та правовою природою, зокрема: дату складання, отримання грошових коштів в конкретно визначених сумах та валюті, зобов`язання щодо їх повернення, чітко визначений строк повернення. Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Судовим розглядом встановлено, що факт укладення договорів позики та отримання [PERSON] як позичальником від [PERSON] як позикодавця грошових коштів в погоджених ними сумах підтверджується розписками, власноруч складеними відповідачем. До того ж допитані судом свідки підтвердили дійсність наявності між сторонами боргових зобов`язань. Свідок [PERSON] взагалі визнала факт надання згоди на укладення цих договорів. Стосовно наявних у справі боргових розписок, оригінали яких досліджувались судом, суд зазначає, що розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Відтак, зважаючи на наявність належним чином оформлених боргових розписок та відсутність доказів, які б свідчили про те, що [PERSON] їх не складав, суд приходить до висновку про доведеність наявності між сторонами боргових зобов`язань за договорами позики, що спростовує доводи представника відповідача щодо невизнання цих обставин. Доказів або обставин, які б свідчили про іншу природу договору чи укладання договору під психологічним тиском чи внаслідок висловлювання позивачем погроз, як про це зазначала представник позивача, визнання його недійсним, матеріали справи не містять. Клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи для з`ясування питання, чи мають розписки позичальника виправлення, дописки або підробки, складання їх під впливом сторонніх факторів (у тому числі примусу, тиску тощо) сторона відповідача на підтвердження своїх заперечень проти заявлених вимог не заявляла, розпорядившись наданими процесуальними правами на власний розсуд. Самі лише покази свідків [PERSON] , [PERSON] в частині складання розписок [PERSON] , їх переписування під тиском [PERSON] є недостатніми та за відсутності інших доказів не можуть спростовувати факт наявності між сторонами боргових зобов`язань та передачі коштів. Покази свідків в частині дійсного цільового призначення коштів, які [PERSON] надавав [PERSON] як інвестицію в його бізнес суд залишає поза увагою, оскільки цільове призначення коштів, які надаються в борг є другорядним та на сам факт передання коштів не впливає, як і не спростовує характер виниклих між сторонами зобов`язань. До того ж договори позики [PERSON] укладав як фізична особа без будь-яких посилань на мету отримання коштів у борг, а тому здійснення ним підприємницької діяльності, збитковість тощо не мають відношення до предмету спору. Відповідно до вимог ст.545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Так, письмова форма договорів позики №б/н від 23, 24 та 25 липня 2012 року, укладених між [PERSON] та [PERSON] , внаслідок їх реального характеру є доказом передачі грошових сум позичальнику та наявності між сторонами договірних відносин зобов`язально-грошового характеру. Крім того, судом встановлено, що оригінали розписок дійсно знаходяться у позивача, що з урахуванням змісту розписок та положень ст.545 ЦК України, п.4 договорів позики свідчать про те, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконані. Допитана судом в якості свідка [PERSON] також не оспорювала той факт, що надані позивачем відповідачеві у борг кошти він не повернув. До того ж судом встановлено, що договори не містять надпису про повернення суми боргу, тому у суду не має підстав для висновку про новацію, припинення зобов`язання, а так само про зміну правовідносин між сторонами. Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі. Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеними факти укладення між позивачем та відповідачем договорів позики №б/н від 23, 24 та 25 липня 2012 року та невиконання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем щодо повернення боргу в загальній сумі 3 996 500 грн. 00 коп. в строк до 31 грудня 2013 року. Що стосується наявних у матеріалах справи додаткових угод, на які позивач посилається як свідчення зміни строку виконання зобов`язань за договорами позики від 23, 24 та 25 липня 2012 року з «31 грудня 2013 року» на «31 грудня 2018 року», то суд вважає їх неналежними доказами, які б свідчили про дійсність зміни сторонами строку виконання зобов`язань за цими договорами з дотриманням вимог закону. Ураховуючи, що додаткова угода є правочином, що вносить зміни до вже існуючого договору, до неї можуть застосовуватись вимоги ст. 654 ЦК України, а також положення про нікчемність. Як слідує зі ст.654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Досліджуючи зміст додаткових угод до договорів позики (т.1 а.с.9, 12, 15) судом встановлено, що: 1) жодна з додаткових угод не узгоджена з [PERSON] , яка надавала згоду на укладення договорів позики від 23, 24 та 25 липня 2012 року [PERSON] як її чоловіком. Оскільки [PERSON] позику брав у шлюбі, згоду на укладення договорів позики [PERSON] як його дружина надавала, тому й згоду на внесення змін до цих договорів також необхідно було отримувати від неї; 2) усі додаткові угоди від 23 грудня 2012 року мають типовий зміст та не містять жодної відмінної та істотної деталізації, яка б могла надати можливість ідентифікувати ці додаткові угоди на дійсну належність до договорів позики від 23 та 24 липня 2012 року, які стосуються саме даних спірних правовідносин; 3) долучена до позову додаткова угода від 23 грудня 2013 року до договору позики від 20 червня 2012 року (т.1 а.с.15, 32) взагалі не стосується предмету спору, оскільки позивачем не заявлялись вимоги про стягнення боргу за договором позики від 20 червня 2012 року. Належних та допустимих доказів, які б свідчили про зміну сторонами строку виконання зобов`язань на 31 грудня 2018 року за договором позики від 25 липня 2012 року, матеріали справи взагалі не містять. З огляду на вищезазначене, суд вважає обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу, доводи представника відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності, про застосування якого вона подала відповідну заяву. Так, ст.ст.256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тлумачення цієї норми, положення якої сформульоване зі словом «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується. Тобто цією нормою встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв`язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі. Таким чином, позовна давність є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні: без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони. Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Частина 4 статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається ст.261 ЦК України. За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України), а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі сплином строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Так, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у справі "Фінікарідов проти Кіпру"). З огляду на те, що строк виконання [PERSON] зобов`язань з повернення позики за договорами від 23, 24 та 25 липня 2012 року визначено до 31 грудня 2013 року, належних та допустимих доказів його зміни чи продовження, а також вчинення відповідачем дій, які б свідчили про переривання перебігу строку позовної давності, матеріали справи не містять, тому зобов`язання вважаються простроченими з 01 січня 2014 року. Саме з цієї дати у позивача виникло право на звернення до суду. Враховуючи зазначене, встановлені судом обставини, а також звернення [PERSON] до суду з позовом 28 лютого 2019 року, тобто більш ніж через 5 років після виникнення такого права, суд вважає за можливе застосувати позовну давність до заявлених вимог, відмовивши в їх задоволенні у повному обсязі. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує відмову у задоволенні позову, а тому підстави для компенсації понесених позивачем судових витрат по справі шляхом їх стягнення з відповідача відсутні.

Outcome: dismissed