Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-10 00:00:00

Представник позивача звернулася до суду з позовом, яким просила суд відібрати малолітнього [PERSON] , [INFO] , від [PERSON] та повернути дитину за місцем проживання матері [PERSON] . Мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач є колишнім чоловіком позивачки та від спільного шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] . Місцем проживання дитини, відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2022 року, визначено з позивачкою. З відповідачем вона перебувала в зареєстрованому шлюбі. Він проживав по [ADDRESS] та перешкоджав позивачці у спілкуванні з сином, вивіз його у невідомому напрямку і без її згоди, у зв`язку з чим позивачці з 22 березня 2022 року, невідомо місце перебування сина. З цього приводу, вона звернулася до Миколаївського районного управління поліції ГУНП в Миколаївській області, з заявою про вчинення відповідачем кримінального правопорушення і проведення розшукових дій. Крім того 15 грудня 2022 року, позивачка зверталась в службу розшуку дітей через інформаційний портал «Діти війни». 19 грудня 2022 року стало відомо, що сина знайдено, проте відповідач проти розголошення місця його перебування. З отриманих довідок навчального закладу де навчається син відомо про пропуск навчання та не опрацювання ним навчального матеріалу. Таким чином, відповідач незаконного утримує сина, обмежує його права як дитини у свободі пересування, спілкуванні з матір`ю та родиною, у отриманні освіти тощо. Ухвалою суду від 13.02.2023 року, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження, витребувано докази. Ухвалою суду від 21.03.2023 року, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачка звернулася з заявою про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує. Також просила суд допустити негайне виконання судового рішення. Відповідач не надав до суду відзив на позовну заяву. Відповідач у судове засідання не з`явився по невідомим суду причинам. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З урахуванням категорії спору який стосується неповнолітньої дитини, з метою як найшвидшого розгляду, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі наявних матеріалів. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з свідоцтва про народження серії [NUMBER] , батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18.10.2021 року. Згідно рішеня Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2022 року визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] . Згідно повідомлення в.о. директора початкової школи №2 Управління освіти Миколаївської міської ради № 53 від 07.09.2022 року [PERSON] , [INFO] , який навчався у 1-му та до 24.02.2022 року у 2-му класі почакової школи №2 Миколаївської міської ради, який оцінений за результатами І-го семестру 2-го класу та переведений до 3-го класу з 01.09.2022 року до навчання не долучався, зв`язку з дитиною класний керівник, не має. Зі слів тата [PERSON] , дитина проживає з ним та опікується дитиною він. За якою адресою проживає дитина та в яких умовах не відомо. Згідно довідки в.о. директора початкової школи №2 Управління освіти Миколаївської міської ради № 4 від 06.02.2023 року, [PERSON] , [INFO] , навчається у 3-му класі початкової школи №2 Миколаївської міської ради з 01.09.2020 р. і по теперішній час. Дитина проживає з батьком [PERSON] . Станом на 01.09.2022 р. дитину не було зараховано на жодну з форм навчання. 10.09.2022 року батько надіслав заяву про зарахування сина на сімейну форму навчання, проте електронну адресу надіслав 27.12.2022 року. Богдана було приєднано до гугл-класу, де викладався навчальний матеріал. До 27.12.2022 року батько надсилав вчителю на перевірку окремі роботи на Вайбер, які не завжди співпадали з навчальним матеріалом. На кінець І-го семестру в гугл-клас було надіслано і оцінено вчителем з англійської мови дві роботи, з інформатики - одну, мистецтва - дві, з фізичної культури - жодної роботи. Станом на 06.02.2023 р. не надіслано жодної роботи і не оцінено з англійської мови, інформатики, дизайн і технології, мистецтво та фізичної культури. Зі слів тата [PERSON] , дитина проживає з ним та опікується дитиною він. За якою адресою проживає дитина та в яких умовах не відомо. Позивачка в своєму позові зазначає, що 22 березня 2022 року, відповідач без її згоди, вивіз сина [PERSON] , [INFO] , у невідомому напрямку. За вказаним фактом, вона звернулася до відділу поліції та до служби розшуку дітей через інформаційний портал «Діти війни». Позивачка вказує, що 19 грудня 2022 року сина було знайдено, проте її колишній чоловік відмовляється повідомляти місце перебування сина. Органом опіки і піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради надано висновок № 630/02.02.01-22/04/14/23 від 17.03.2023 про доцільність відібрання дитини [PERSON] , [INFO] у батька [PERSON] . Частиною 1статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Устатті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Згідно зі статтями11,12 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів. Відповідно до частини першоїстатті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованоїпостановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789- XII(далі - Конвенція про права дитини), зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). Розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Аналіз наведеного законодавства свідчить про те, що сім`я вважається природним середовищем для розвитку дитини; виховання в сім`ї відповідає найкращим інтересам дитини і тільки коли виявиться, що сім`я є особливо непридатною або неблагонадійною, зв`язки з нею можуть бути перервані. Розлучення дітей з батьками всупереч їх волі можливо тільки за умови, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Частиною першоюстатті 162 СК України визначено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Так судом встановлено, що відповідач, без згоди матері, забрав дитину та залишив проживати у себе, чим самочинно змінив місце її проживання, добровільно дитину матері відповідач не повертає. На даний час відповідач незаконно, без згоди матері утримує у себе дитину позивачки. Доказів того, що повернення дитини за місцем проживання матері створює загрозу її життю та здоров`ю або негативно впливатиме на її розвиток відповідач не надав. Не надав таких даних і представник третьої особи. А тому суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для захисту прав позивача в порядку, визначеномустаттею 162 СК Україниі такий спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам статей15,16 ЦК України. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, оцінивши у сукупності, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до висновку, що позов в частині відібрання дитини та повернення її до матері підлягає задоволенню. При цьому суд вважає за необхідне допустити негайне виконання судового рішення у відповідно сті до приписів п. 5 ч.1 ст. 430 ЦПК України. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп.

Outcome: approved