Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-17 00:00:00

22 грудня 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «Солома» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням термінів їх виплати та моральної шкоди. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що з 02.09.2020 року по 19.10.2020 року він, [PERSON] , працював у ТОВ "Солома" на посаді пресувальника-формувальника харчової продукції. Наказом відповідача він був звільнений за угодою сторін за п. 1 ст.36 КЗпП. При цьому, копія наказу про звільнення йому не була дана та при звільненні відповідачем не була виплачена заробітна плата за період з 02.09.2020 року по 19.10.2020 року у розмірі 7 794, 75 грн. Розрахунок заборгованості з заробітної плати надано у вигляді розрахункового листка відповідача. Фактично, за неповних два місяця роботи, йому жодного разу відповідачем не виплачувалась заробітна плата, на день звернення позивача до суду з цією позовною заявою заборгованість по заробітній платі відповідачем не виплачена, попри неодноразові усні звернення. Позивач зазначив, що внаслідок порушення відповідачем його законних прав, а саме невиплати заробітної плати, тобто порушення відповідачем конституційного права позивача на оплату працю, він зазнав моральних страждань, внаслідок чого було порушено звичний для нього уклад життя, він не має змоги купувати продукти харчування, сплачувати за комунальні послуги та нести витрати на себе та членів сім`ї (зокрема, на продукти харчування, ліки, одяг та інші потреби, в тому числі, елементарні обов`язкові щоденні потреби). Внаслідок зазначених дій відповідача погіршилось його здоров`я, загострились хронічні хвороби та постійно підіймається артеріальний тиск, він не має змоги оплатити лікування дружини-інваліда другої групи, яка знаходяться на його повному утриманні, а також це завдало йому моральних страждань, які виразилися в переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду та адвоката за захистом свого порушеного права, він зазнав втрат немайнового характеру, тобто йому завдано моральну шкоду. У зв`язку з не проведенням розрахунку при звільненні, позивач просив стягнути з відповідача ТОВ «Солома» на свою користь 9 928, 67 грн. (дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот двадцять вісім гривень 67 коп.), а саме: враховану, але не виплачену заробітну плату за період з 02.09.2020 року по 19.10.2020 року в сумі 7 794, 75 грн., компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати за період з 02.09.2020 року по 19.10.2020 року в розмірі 2 133, 92 грн., а також моральну шкоду, в сумі 10 000,00 грн., та покласти на відповідача всі судові витрати у справі, зокрема, у вигляді судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. В подальшому, позивачем та його представником було подано заву про зміну предмету позову та позивач уточнив свої вимоги і просив суд, визнати причини пропуску [PERSON] строку звернення ним до суду з позовними вимогами до відповідача - ТОВ «Солома» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, поважними та поновити строк звернення до суду з зазначеною позовною вимогою; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Солома» та стягнути на свою користь з відповідача 222 482. 67 грн. (двісті двадцять дві тисячі чотириста вісімдесят дві гривні 67 копійок), а саме: нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 02.09.2020 року по 19.10.2020 року в сумі 7 794, 75 грн. (сім тисяч сімсот дев`яносто чотири гривні 75 коп.); компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати за період з 02.09.2020 року по 19.10.2020 року в розмірі 2 133, 92 грн. (дві тисячі сто тридцять три гривні 92 копійки) грн.; моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. (десять тисяч гривень); середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 19 жовтня 2020 р. по 20 лютого 2023 р. в сумі 201 247,20 (двісті одна тисяча двісті сорок сім гривень 20 коп.), а при його не проведенні до розгляду справи - по день постановлення рішення; компенсацію за три календарних дні невикористаної основної щорічної відпустки в розмірі 1 306, 80 грн. (одна тисяча триста шість гривень 80 коп.). Покласти на Відповідача всі судові витрати у справі, зокрема, у вигляді судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 серпня 2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 серпня 2022 року було витребувано у відповідача докази, а саме довідку про заробітну плату [PERSON] , за період з 02.09.2020 року по 19.10.2020 року включно, копію наказу про звільнення [PERSON] . Представник позивача у судове засідання не з`явилася, попередньо подала до суду заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити у повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Від відповідача надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що з наведеними позивачем, у позовній заяві, обставинами та правовими підставами позову не погоджується, з наступних підстав. Вимоги позову в частині відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З вимогою про відшкодування моральної шкоди завданою несвоєчасною виплатою заборгованості по заробітній платі та проведенням остаточного розрахунку при звільненні позивач звернувся до суду лише в грудні 2022 року, тоді, як звільнився з підприємства 19.10.2020 року. На час звільнення позивача, заборгованість по заробітній платі за вересень-жовтень 2020 року, про порушення свого права на своєчасну виплату заробітної плати позивач знав в останній робочій день, в зв`язку з чим, зазначений тримісячний строк звернення до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди позивачем порушений та позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають. Щодо нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та компенсації, то відповідач вважав, що позивач був звільнений з ТОВ «СОЛОМА» 19.10.2022 року за угодою сторін. У зв`язку із скрутним фінансовим становищем, підприємство в повному обсязі, зупинило виробництво та не мало змоги своєчасно виплатити заробітну плату. Однак, як тільки підприємство почало виробництво, відповідач в телефонному режимі, зв`язувався із звільненими працівниками щодо уточнення рахунків за якими можна розраховувати заборгованість із заробітної плати. Однак, відповідач на телефоні дзвінки не відповідав, з заявами або листами, щодо погашення заборгованості із заробітної плати із зазначеними реквізитами розрахункового рахунку, на який само підприємство може перерахувати заборгованість, не завертався. Окрім того, відповідач зазначив, що вимога про стягнення середнього заробітку, за час затримання виплати зарплати, задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до положень ч.1 ст.117 КЗпП України, у разі невиплати, з вини роботодавця належних, звільненому працівникові, сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток, за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш, як за шість місяців. При наявності спору про розміри, належних звільненому працівникові сум, роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування, за час затримки, визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш, як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Як вбачається з наданих суду доказів, позивач був звільнений 19.10.2020 року. В день звільнення, розрахунок із заробітної плати з позивачем, проведений не був. Таким чином, позивач дізнався про порушення свого права, 19.10.2020 року. Проте, в тримісячний термін, з позовом до суду, про стягнення середнього заробітку, за час затримки розрахунку, не звернувся. Таким чином, позивач пропустив строк звернення до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку, за час затримки розрахунку. Доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду, з даною вимогою. не надано. На підставі зазначеного, відповідач вважав, що необхідно відмовити у задоволенні позову, щодо поновлення строку звернення [PERSON] , з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку, за весь час затримки розрахунку, при звільненні; відмовити у задоволенні позову щодо: -стягнення моральної шкоди у сумі 10 000 грн.; - стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, в сумі 201 247, 20 грн. (двісті одна тисяча двісті сорок сім гривень 20 копійок). Оскільки, відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, проте не з`явився в судове засідання без поважних причин та не повідомив про причини свєї неявки в судове засідання, до суду було надано відзив на заяву про зміну предмету позову та, позовну заяву, а позивачем надано відповідь на відзив. Позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі статей 280-282 Цивільного процесуального кодексу України ухвалив про заочний розгляд справи. Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, не здійснюється. Суд, всебічно і повно, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно до наданих позивачем доказів, він [PERSON] , з 02.09.2020 року по 19.10.2020 року, працював у відповідача за даним позовом ТОВ "Солома" на посаді пресувальника-формувальника харчової продукції. Наказом відповідача від 19.10.2020 року №264-К він був звільнений за угодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП. При цьому, позивачеві не була відповідачем виплачена заробітна плата, за період з 02.09.2020 року по 19.10.2020 року, у розмірі 7 794, 75 грн., що не заперечується відповідачем. Розрахунок заборгованості, з заробітної плати, позивачем надано у вигляді розрахункового листка відповідача та надано, відповідачем, додатково довідку на [PERSON] , за час його праці, у відповідача. На день звернення позивача до суду з цією позовною заявою, заборгованість по заробітній платі, відповідачем, не виплачена, як і інші компенсаційні виплати. У відповідності з положеннями частини другої статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно частини першої-другої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і, на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частина сьома статті 43 Конституції України). За вимогами частини першої статті 21 Кодексу законів про працю України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За приписами статті 1 Закону України «Про оплату праці», частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану роботу. Стаття 115 Кодексу законів про працю України та стаття 24 Закону України «Про оплату праці» передбачають, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Судом встановлено, що у період, за який позивач просить стягнути заробітну плату, позивач виконував свої трудові обов`язки, проте заробітну плату не отримував. Причини невиплати заробітної плати позивачу представник відповідача, як і суду, пояснив тяжким фінансовим становищем на час звільнення позивача. У порядку виконання процесуального обов`язку відповідача, унормованого частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, з доведення, належним чином, виконання своїх обов`язків перед працівником з виплати заробітної плати відповідачем, не надано доказів виплати спірної заробітної плати позивача, за період його роботи у відповідача по день звільнення. Водночас, згідно статті 80 ЦК України, юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Частинами першою-другою статті 96 ЦК України передбачено, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Для вирішення питання щодо заборгованості по заробітній платі позивачу необхідно довести перед судом розмір заробітної плати, що встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків). Право на звернення до суду передбачене статтею 233 Кодексу законів про працю України, а саме у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження, будь-яким строком. Системний аналіз статей 21, 94, 233 Кодексу законів про працю України дає підстави дійти висновку про те, що захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем. За таких обставин з урахуванням положень статей 77, 81 Цивільного процесуального кодексу України саме працівник має належними та допустимими доказами довести факт порушення роботодавцем його трудових прав, а роботодавець, у свою чергу, має спростувати факт порушення прав працівника, в тому числі щодо невиплати заробітної плати. Належних та допустимих доказів, які б спростовували обставину невиплати позивачу суми повної заборгованості по заробітній платі, суду не надано, відповідач надав довідку про заборгованість по заробітній платі перед позивачем. Таким чином, відповідач, жодним чином, не спростував ні суму розрахунку заборгованості Відповідача з виплати заробітної плати перед позивачем, ні розмір компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, за період з 02.09.2020 року по 19.10.2020 року в розмірі 2 133, 92 грн., а також розмір компенсації перед Позивачем за три календарних дні невикористаної основної щорічної відпустки, чим фактично визнав позовні вимоги в зазначеній частині. Відповідно до частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Отже обставини щодо суми розрахунку заборгованості відповідача, з виплати заробітної плати перед позивачем, розмір компенсації втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням термінів їх виплати за період з 02.09.2020 року по 19.10.2020 року в розмірі 2 133, 92 грн., а також розмір компенсації перед Позивачем за три календарних дні невикористаної основної щорічної відпустки, не підлягають доказуванню. Отже, суд бере до уваги надані позивачем та відповідачем докази, які не оспорюються сторонами, а саме суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 02.09.2020 року по 19.10.2020 року, в сумі 7 794, 75 грн.; компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати за період з 02.09.2020 року по 19.10.2020 року, в розмірі 2 133, 92 грн.; компенсацію за три календарних дні невикористаної основної щорічної відпустки, в розмірі 1 306, 80 грн. та вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення їх з відповідача ТОВ «Солома» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Таким чином, розмір заборгованості по заробітній платі за період з 02 вересня 2020 року по 19 березня 2020 року та компенсації за невикористану відпустку, компенсації втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням термінів їх виплати складає на загальну суму 11235.47 грн., з відрахуванням обов`язкових платежів та внесків з нарахованої заробітної плати, оскільки вже вирахувані обов`язкові платежі та внески у встановленому законодавством розмірі. За діючою, в площині цивільного судочинства презумпції винуватості відповідача (на відміну від кримінального судочинства, де діє презумпція невинуватості), тягар доказування лежить, саме на відповідачеві. Тим більше, в площині трудових правовідносин, безумовно, тягар доказування лежить на роботодавцеві, в якого акумульовано весь обсяг документації, в тому числі фінансового, бухгалтерського характеру щодо фіксації праці позивача і оплати виконаних ним робіт. У ході судового розгляду не здобуто відомостей про виплату позивачеві відповідачем заборгованості по заробітній платі, за період з 02.09.2020 року по 19 жовтня 2020 року, як і не встановлено про наявність вини (умислу) позивача, у невиконанні трудових обов`язків на підприємстві, що згідно зі статтями 47, 115-116 Кодексу законів про працю України є підставою для стягнення цієї заборгованості у судовому порядку. Одними із загальних засад цивільного законодавства, закріплених пунктом 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України, є справедливість, добросовісність та розумність. Що стосується позовних вимог, в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 19 жовтня 2020 р. по 20 лютого 2023 р. в сумі 201 247,20 (двісті одна тисяча двісті сорок сім гривень 20 коп.), а при його не проведенні до розгляду справи - по день постановлення рішення, то суд вважає цю позовну вимогу такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В Постанові від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування. визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: -розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; -період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; -ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Так, в зазначеній вище постанові суду вказано, що: Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захистправа працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Певні намагання віднайти такий баланс простежуються у судових рішеннях Верховного Суду України (зокрема, у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням N 6-113цс16), окремі з яких згадані Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду в ухвалі про передання цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Приймаючи рішення про необхідність розгляду справи N 761/9584/15-ц Великою Палатою Верховного Суду, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив про необхідність відступу від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням N 6-113цс16. Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі N 234/7936/14-ц (провадження N 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі N 759/7662/15-ц (провадження N 6-1185цс16). Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку. Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду бере до уваги таке. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням N 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Велика Палата Верховного Суду погоджується з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням N 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку, при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. - ьПеріод затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду, з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - Ймовірний розмір, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. - Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру, пов`язаних із затримкою розрахунку, при звільненні майнових втрат працівника та, заявлених позивачем до стягнення, сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум, у повному обсязі чи частково. Тому, Велика Палата Верховного Суду, також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року, у справі N 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі N 161/12771/15-ц). Однак, суд при цьому враховує наступні обставини. Позивач, [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом також лише в грудні 2022 року, тобто більше двох років після звільнення з роботи у відповідача. В той же час, як зазначено позивачем в заяві про зміну предмету позову від 22.02.2023 року № 1 та не спростовано відповідачем, позивач звертався спочатку усно до відповідача, з вимогою надати йому засвідчену копію наказу, про звільнення, а також про надання його відомостей про розмір заборгованості перед позивачем, кількість відпрацьованих днів та кількість робочих днів відповідача за останні 2 місяці роботи, що передують місяцю звільнення позивача. Однак, зазначену вимогу Відповідач не виконував, копію наказу та затребувані відомості позивачу не надавав. При цьому, норм про те, що така вимога повинна бути висунута лише письмово, КЗпП не містить. Після невиконання усної вимоги позивача, про надання йому копії наказу про звільнення, а також затребуваних відомостей, які є обов`язковими для розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, Позивач звернувся до адвоката, внаслідок чого, адвокат 17.11.2022 року (аркуш справи 24) надіслав до відповідача адвокатський запит № 1, з вимогами надати запитувані документи та інформацію, що необхідні позивачу, для належного розрахунку всіх нарахувань, в тому числі, для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, при звільненні, а саме: 1). Надати довідку про заробітну плату [PERSON] , паспорт серії [NUMBER] , РНОКПП [NUMBER] , за період з 02.09.2020 року по 19.10.2020 року включно, з розбивкою помісячно, в якій обов`язково зазначити: -суму нарахованої заробітної плати (з урахуванням посадового окладу, суми всіх доплат, надбавок, відпрацьованого часу тощо) до утримання податків, зборів, інших обов`язкових платежів, з розбивкою помісячно; -суму утримань податків, зборів, інших обов`язкових платежів з нарахованої заробітної плати, з розбивкою помісячно; -суму заробітної плати до виплати після утримання податків, зборів, інших обов`язкових платежів, з розбивкою помісячно; -суму фактично виплаченої заробітної плати з розбивкою помісячно та окремо - за весь період; -суму заборгованості по заробітній платі (з урахуванням всіх компенсаційних та гарантійних платежів, в тому числі, вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку тощо), з розбивкою помісячно та окремо, - за весь період, станом на дату отримання цього адвокатського запиту; -кількість відпрацьованих робочих днів, з розбивкою помісячно; -число робочих днів в ТОВ «Солома» згідно графіку роботи підприємства за вересень-жовтень 2020 року включно. 2). Надати копію наказу про звільнення [PERSON] , паспорт серії [NUMBER] , РНОКПП [NUMBER] (оскільки копія наказу про звільнення, а також копія трудової книжки йому Відповідачем протиправно не була надана (копія адвокатського запиту додається). Однак, на зазначений адвокатський запит, адвокат позивача отримав відповідь (аркуш справи 27-29), якою йому було відмовлено в наданні відповіді на адвокатський запит. У зв`язку з зазначеним, 05.12.2012 року, адвокатом позивача, на адресу відповідача, був відправлений повторний адвокатський запит (аркуш справи 30-34). Однак, відповідь на цей повторний адвокатський запит у вигляді відмови в наданні запитуваної інформації та документів теж була формальною, у зв`язку з цим позивач просив витребувати зазначені відомості ухвалою суду. Суд вважає зазначену бездіяльність відповідача умисною та такою, що перешкоджала позивачеві з поважних причин звернутися з вимогами про стягнення середнього заробітку до суду, що є підставою для поновлення Позивачеві строків для звернення до суду, з зазначеними позовними вимогамию При цьому, в постанові Верховного суду від 30 вересня 2020 року у справі № 569/19623/19 зазначено наступне: «У пункті 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснено, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата, звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, при звільненні, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Місцевий суд, вказавши, що позивач пропустив трьохмісячний строк, врахував клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду, перевірив і обговорив причини пропуску строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України, навів у рішенні мотиви, чому він вважає за можливе поновити пропущений строк. Роботодавець провів фактичний розрахунок з позивачем 24 червня 2019 року. Перебіг тримісячного строку починається з наступного дня, тобто з 25 червня і закінчується 25 вересня 2019 року. Із вказаним позовом [PERSON] звернувся до суду 16 жовтня 2019 року. Колегія суддів погоджується із висновками місцевого суду про те, що позивач звернувся до суду з цим позовом із пропуском строку з поважних причин, у розумний строк». В постанові Верховного суду від 20 лютого 2019 року у справі № 461/1903/16-ц зазначено наступне: «Поважними причинами пропущення строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Вирішуючи, чи з поважних причин пропущено певний процесуальний строк, суд у кожному конкретному випадку оцінює сукупність обставин на свій розсуд». Враховуючи зазначені обставини, правові висновки Верховного суду, те, що відповідач, жодним чином, не спростував та не надав свого контррозрахунку суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, то поовні вимоги, в зазначеній частині, підлягають задоволенню, в повному обсязі. В частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, в сумі 10 000 грн., то в цій частині суд вввжає, також позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково, в сумі 5000 грн. та вважає що така сума компенсації завданої моральної шкоди, буде відповідати отриманим позивачем моральним стражданням. У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. На підставі пункту 2 частини першої статті 430 Цивільного процесуального кодексу України, рішення суду підлягає негайному виконанню по справам про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. З частини шостої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України вбачається, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» , від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заборгованості по заробітній платі. Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви, в якій містяться вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача в дохід держави судового збору у розмірі 992.40 грн пропорційно до задоволеної частини вимог. На підставі наведеного, відповідно до статті 43 Конституції України, статей 21, 44, 94, 115-117, 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 2, 15, 24, 34 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: partial