Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, надісланим до суду поштою 14.06.2022, до ТОВ «Агрофірма «Маяк» про розірвання договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 12.10.2017 року, укладеного щодо земельної ділянки з кадастровим номером 5322281900:00:001:0332 загальною площею 6,6201 га, яка розташована на території Козлівщинської сільської ради Котелевського району Полтавської області. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 04.04.2016 вона набула\~права власності\~на земельну\~ділянку з кадастровим номером 5322281900:00:001:0332, після чого 12.10.2017 уклала з ТОВ «Агрофірма «Маяк» договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) (надалі - Договір). Однак, після укладення Договору, відповідач систематично порушує взяті на себе зобов`язання, не в повному обсязі сплачує орендну плату за користування земельною ділянкою, що є підставою для розірвання договору. Одночасно позивачем зазначено, що відповідач жодного разу не виплатив орендну плату. Позивач посилається на норми Закону України «Про оренду землі» та на положення ст. 409, 651 Цивільного кодексу України та на висновки Верховного Суду у справах у спорах щодо оренди землі. Ухвалою судді від 23.06.2022 позовна заява [PERSON] залишена без руху з наданням строку для усунення недоліків. 07.07.2022 до суду надійшла заява представника позивача адвоката Борзовця Олександра Володимировича, який діє на підставі ордера про надання правничої (правової) допомоги серії ВІ №1078272 від 14.06.2022 (а.с.16) про усунення недоліків позовної заяви шляхом подання квитанції про сплату судового збору (а.с. 30, 31). 11.07.2022 року у зазначеній справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання та задоволено клопотання позивача про витребування доказів у ТОВ «Агрофірма «Маяк», які надійшли до суду 18.07.2022 та отримані представником позивача 22.07.2022 (а.с. 34-35, 41-66, 119-120). 27.07.2022 виконавчим директором ТОВ «Агрофірма «Маяк» Скляренко С.М. подано до суду відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити у задоволені позову. В обґрунтування вказала, що 12.10.2017 між [PERSON] та TOB «Агрофірма "Маяк» укладено договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) на земельну ділянку з кадастровим номером 5322281900:00:001:0332, площею 6,6201 гектарів, що надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та знаходиться на території Котелевської селищної ради. Термін дії Договору становить 15 років, що визначено п. 3.1 Договору. Умовами договору визначено підстави для припинення дії договірних відносин. TOB «Агрофірма «Маяк» належним чином виконує обов`язки згідно з умовами Договору, в тому числі, щодо оплати користування земельною ділянкою. У вказаному вище Договорі сторони передбачили всі істотні умови договору: плату за користування земельною ділянкою, строки передачі земельної ділянки в користування, умови використання ї ділянки, умови повернення земельної ділянки, порядок зміни умов договору і припинення його дій, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання тощо. Заявлені позивачем позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими (а.с. 68-103). Ухвалою Котелевського районного суду Полтавської області від 27.10.2022 підготовче провадження у справі №535/478/22 закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 24.11.2022 (а.с.131). 10.01.2023 до суду надійшло письмове клопотання позивача та представника позивача, надіслане до суду поштою 03.01.2023, про уточнення позовних вимог, датоване 28.12.2022 (а.с.143-152). Ухвалою Котелевського районного Полтавської області від 03.04.2023 відмовлено позивачу та представнику позивача у прийнятті клопотання про уточнення позовних вимог, яке є заявою про зміну предмету позову, відмовлено, а клопотання повернуто заявникам. Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином (а.с. 163-166, 168). Представник позивача 03.04.2023 подав до суду письмове клопотання про розгляд справи за позовом [PERSON] до ТОВ «Агрофірма «Маяк» про розірвання договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) без його та позивача участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с.169). Представник відповідача Литвиненко А.А., яка діє на підставі довіреності №1 від 01.01.2023 (а.с.171), 03.04.2023 подала до суду письмове клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача, заявлені позовні вимоги не визнає у повному обсязі (а.с.170). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) визначено главою 16-1\~Земельного кодексу України та главою 33 Цивільного кодексу України. \~ Відповідно до ч. 1 ст. 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України. Укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог цього Кодексу. За змістом ч. 1 ст. 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (далі - землекористувач). Відповідно, сторонами договору емфітевзису є власник земельної ділянки будь-якої форми власності (приватної, державної, комунальної) з одного боку та особа, яка виявила бажання користуватися земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевт, землекористувач). 12 жовтня 2012 року між [PERSON] (власником), з однієї сторони, та ТОВ «Агрофірма «Маяк» в особі директора Прийми Вячеслава Івановича (землекористувач), з другої сторони, укладено договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) (далі Договір), що належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 04.05.2016 державним нотаріусом Першої полтавської ДНК Шестун Н.Г., зареєстрованого в реєстрі за №3-243, (а.с. 11-14). Згідно з п.п. 1.1, 2.1 вказаного Договору, власник передав, а землекористувач одержав право користування земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з метою отримання сільськогосподарської продукції та доходів від неї. Право користування передано на земельну ділянку з кадастровим номером 5322281900:00:001:0332 загальною площею 6,6201 га, яка розташована на території Козлівщинської сільської ради (за межами населеного пункту) Котелевського району Полтавської області. На підставі п.п. 3.1 Договір укладено на 15 (п`ятнадцять) років. Земельна ділянка з кадастровим номером 5322281900:00:001:0332 передана землевласником [PERSON] землекористувачу ТОВ «АФ «Маяк» на підставі акту про передачу та прийняття земельної ділянки в користування 12.10.2017 року (зворот а.с.14). Відповідно до п.п. 4.1. Договору, плата за користування земельною ділянкою здійснюється у розмірі 10 відсотків нормативної вартості земельної ділянки, що складає 22831,87 гривень на рік. Плата за користування земельною ділянкою справляється у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг) формах. Ці форми поєднуються в залежності від можливостей землекористувача. Плата за користування земельною ділянкою у грошовій формі виплачується землевласнику через касу землекористувача або/та шляхом перерахування на рахунок землевласника в установі банку в строки, визначені пунктом 4.3 цього Договору. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 58733690, 25.10.2017 року приватним нотаріусом Котелевського районного нотаріального округу Полтавської області Лапочкою Р.О., відносно вказаної земельної ділянки, кадастровий номер 5322281900:00:001:0332, зареєстрований Договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 12 жовтня 2017 року (а.с. 42). Звертаючись до суду з позовом про розірвання договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) позивач посилається на те, що відповідачем по справі порушуються умови договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 12.10.2017 року, а саме: ТОВ «Агрофірма «Маяк» систематично не сплачує орендну плату за користування земельною ділянкою. Частинами першою та другою статті 409 ЦК України визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від землекористувача використання її за призначенням, встановленим у договорі. Власник земельної ділянки має право на одержання плати за користування нею. Розмір плати, її форма, умови, порядок та строки її виплати встановлюються договором. Частиною другою статті 410 ЦК України визначено обов`язок землекористувача вносити плату за користування земельною ділянкою, а також інші платежі, встановлені законом. Так, за змістом ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У пункті 7.3 Договору зазначено, що розірвання Договору користування земельною ділянкою в односторонньому порядку не допускається. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Частиною четвертою статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16.02.2021 по справі № 910/2861/18 викладено висновок, що однією з підстав розірвання договору є істотне порушення стороною цього договору. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 ЦК України). Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Істотність порушення визначається виключно за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Стаття 611 ЦК України передбачає різні правові наслідки порушення зобов`язання, до яких належать, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди. Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність». Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 дійшов висновку, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до п. 4.3 Договору плата за користування земельною ділянкою вноситься у строк до 01 січня року, що слідує за розрахунковим роком. Згідно з п.4.4 Договору у разі невнесення плати за користування земельною ділянкою у строки, визначені Договором , справляється пеня у розмірі 0,1 відсотка несплаченої суми за кожен день прострочення платежу. На підтвердження виконання взятих на себе зобов`язань по виплаті плати за користування земельною ділянкою відповідачем надано копії квитанцій та податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку ТОВ «Агрофірма «МАЯК» за 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 роки, у тому числі позивачу [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] (а.с.44-62), та розрахунок плати за користування земельною ділянкою, яка належить позивачу [PERSON] (а.с.43). Згідно з вказаним розрахунком позивачу нараховано плату за користування земельною ділянкою за Договором: \~ \~ \~ \~- за 2017 рік: у сумі 22831,87 грн, з якої відраховано 4452,22 грн (податок з доходів фізичних осіб 18 % та військовий збір 1,5 %), та виплачено позивачу 06.12.2017 через АТ «Укрпошта» грошовим переказом 18379,65 грн; \~ \~ \~ \~- за 2018 рік: у сумі 27398,25 грн, з якої відраховано 5342,66 грн (податок з доходів фізичних осіб 18 % та військовий збір 1,5 %), та виплачено позивачу 20.12.2018 через АТ «Укрпошта» грошовим переказом 22055,59 грн; \~ \~ \~ \~- за 2019 рік: у сумі 27398,25 грн, з якої відраховано 5342,66 грн (податок з доходів фізичних осіб 18 % та військовий збір 1,5 %), та виплачено позивачу 16.12.2019 через АТ «Укрпошта» грошовим переказом 22055,59 грн; \~ \~ \~ \~- за 2020 рік: у сумі 27398,25 грн, з якої відраховано 5342,66 грн (податок з доходів фізичних осіб 18 % та військовий збір 1,5 %), та виплачено позивачу 19.10.2020 через АТ «Укрпошта» грошовим переказом 22055,59 грн; \~ \~ \~ \~- за 2021 рік: у сумі 27398,25 грн, з якої відраховано 5342,66 грн (податок з доходів фізичних осіб 18 % та військовий збір 1,5 %), та виплачено позивачу 13.12.2021 через АТ «Укрпошта» грошовим переказом 22055,59 грн. Заборгованості по сплаті за користування земельною ділянкою немає (а.с.43). Отже, судом встановлено, що відповідачем виконувався обов`язок щодо своєчасної виплати позивачу плати за користування земельною ділянкою, яка в період з 2017 року по 2021 рік здійснювалася в строки, передбачені п. 4.3 Договору, тобто у строк до 01 січня року, що слідує за розрахунковим роком. Позивачем, у свою чергу, не доведено систематичну (послідовно неодноразову) несплату відповідачем коштів за користування земельно ділянкою. За положеннями ст.6, ч.1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із роз`ясненнями, викладеними в п.40 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час вирішення спорів щодо права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) або для забудови (суперфіцій) суди мають виходити з того, що згідно зі ст.102-1 ЗК право на таке користування виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися нею для сільськогосподарських потреб або для забудови відповідно до ЦК. З урахуванням вимог ЗК укладення таких договорів, їх умови, строки та права і обов`язки сторін за ними, а також підстави припинення регулюються главами 33 і 34 ЦК. Право оренди земельної ділянки є відмінним від емфітевзису (право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб) та суперфіцію (право користування чужою земельною ділянкою для забудови) правом користування земельною ділянкою, визначається спеціальними нормами законодавства (статті 93, 124 ЗК України, Закону України «Про оренду землі», тощо), різниться підставами виникнення, режимом використання землі та порядком передачі її в суборенду. Так, ч.4 ст.124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. На відміну від договору оренди земельної ділянки істотні умови емфітевзису законодавчо не визначені. Відповідно до положень глави 33 ЦК України та ст.102-1 ЗК України ними можна вважати: об`єкт емфітевзису (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); цільове призначення; строк дії договору; плата за користування земельною ділянкою з визначенням розміру, умов, порядку та строків виплати; права та обов`язки власника земельної ділянки, наданої у користування для сільськогосподарських потреб; права та обов`язки землекористувача. Що стосується питання оплати за користування земельною ділянкою, то її розмір, форма, умови, порядок та строки її виплати також визначаються на розсуд сторін (ч.2 ст.409 ЦК України). При цьому, розмір плати не залежить від нормативної грошової оцінки землі, відсутнє будь-яке визначення її максимального та мінімального розміру. Таким чином, безпідставними є посилання позивача та її представника на положення Закону України «Про оренду землі», оскільки спірні правовідносини виникли на підставі договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), укладеного 12.10.2017 між власником [PERSON] та ТОВ «Агрофірма «Маяк». Отже, посилання позивача на те, що відповідач жодного разу не виплатив їй орендну плату, чим допустив систематичне порушення взятих на себе договірних зобов`язань і позбавив її правомірно очікуваного доходу, є безпідставним, оскільки між сторонами договір оренди земельної ділянки не укладався, а відповідачем належним чином виконувався обов`язок щодо своєчасної сплати позивачу плати за користування земельною ділянкою за договором про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 12.10.2017 року. Безпідставними є і доводи позивача про те, що відповідач систематично порушує істотні умови договору, тим самим порушує право на одержання плати в термін встановлений Договором, оскільки відповідно до частини першої статті 537 ЦК України боржник має право виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори. Так, у постанові від 09.12.2020 у справі № 709/1089/17 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вказав, що відповідно до ст.\~537 ЦК України, боржник має право виконати свій обов`язок шляхом внесення належних із нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса в разі: відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов`язання; ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку; відсутності представника недієздатного кредитора. Внесення належних із боржника кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса на підставі ст.\~537 ЦК України\~є правом, а не обов`язком боржника. Під час судового розгляду справи не встановлено наявності у відповідача підстав для виконання свого обов`язку щодо здійснення плати за користування земельною ділянкою позивача за Договором від 12.10.2017 шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей у депозит нотаріуса, нотаріальної контори, оскільки не встановлено існування будь-яких перешкод у передачі коштів орендодавцю. Інших обставин, які б свідчили про наявність підстав для припинення (дострокового припинення) Договору, позивач та його представник не зазначили і судом не встановлено. При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі\~№ 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18). Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі. Відповідно до\~статті 129 Конституції України\~основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. З метою безумовного дотримання цього конституційного принципу статті 12, 13\~ЦПК України\~також гарантують те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням вищезазначеного, розглянувши справу у межах заявлених позовних вимог, суд приходить до переконання, що позивачем не доведено обставин щодо систематичного порушення відповідачем умов Договору шляхом несплати позивачу передбачених Договором платежів за користування земельною ділянкою, тому відсутні підстави для розірвання договору з цих підстав. Судом не встановлено також інших обставин, які були б підставою для розірвання спірного договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до\~ст.\~141\~ЦПК України,\~у зв`язку\~з відмовою\~у задоволенні\~позовних вимог\~ [PERSON] ,\~витрати по\~сплаті судового\~збору та\~інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються на\~позивача.\~Відповідач про\~понесення ним\~судових витрат\~не повідомляв.

Outcome: dismissed