Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Головного Управління ДПС у Запорізькій області про визнання права власності на 9/100 частин домоволодіння за адресою [ADDRESS] в порядку набувальної давності. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що у 1965 році його мати - [PERSON] та власник частини будинку [PERSON] , якій на той час на праві власності належало 9/100 частин домоволодіння по [ADDRESS] , уклали договір про дарування цієї частини будинку його матері. Цей договір був укладений тому, що сім`я відповідача отримала державну квартиру у м. Запоріжжі, ордер №3385 від липня 1965 року, виданий на ім`я [PERSON] - доньку відповідача. Згідно до ст. 33 ЖК України у разі одержання жилогоприміщення в будинку державного або громадського житлового фонду, член ЖБК втрачає право на квартиру в будинку кооперативу, а громадянин, який мас житловий будинок(частину будинку) на праві особистої власності, повинен провести його відчуження протягом року з дня одержання жилого приміщення. У разі невиконання власником будинку (частини будинку) цієї вимоги застосовуються правила, передбаченими частинами 3 і 4 ст.103 ЦК України (в редакції 1963р.). Частина 3 ст. 103 ЦКУ (1963р.) передбачає, якщо власникпротягом одного року не скористується своїм правом на відчуження будинку в будь-який формі, цей будинок за рішенням виконкому районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів підлягає примусовому продажу в порядку, встановленому ЦПК Української РСР для виконання судових рішень. Частина 4 ст. 103 ЦКУ передбачає, що у разі, коли продаж будинку у примусовому порядку не відбудеться через відсутність покупців, будинок за рішенням виконкому безоплатно переходить у власність держави. [PERSON] мати [PERSON] , була записана у ордер № 3385 від 02.07.1965р. на квартиру [ADDRESS] , який отримала для поліпшення житлових умов і тому [PERSON] , на протязі 1965 року, була повинна оформити договір дарування своїх 9/100 частин будинку на мою маму [PERSON] , які складалися з двох кімнат по [ADDRESS] та належали на той час на праві власності [PERSON] . Цей договір він ніколи не бачив, але мати казала йому, що віддала його до Жовтневого райвиконкому і міліції, коли її з сім`єю прописували за адресою: [ADDRESS] . про що було зроблено відповідний запис до будинкової книги по [ADDRESS] та він там і загубився, а вона не встигла його зареєструвати у ЗМБТІ. Йому на той час було 6-ть років і він не бачив жодногодокумента на цю частку будинку, який став належати матері,- [PERSON] .З 1965 року його родина була зареєстрована і постійно проживала в будинку [ADDRESS] , де займала двокімнатну квартиру [ADDRESS] у них ніколи не було. З цього часу вони відверто, відкрито та безперервно понад 55 років користуються вказаною квартирою, сплачують усі за комунальні послуги: воду, електроенергію таке інше, боргів не мають, підтримують належний технічний стан, тобто вважали і вважають її своєю власністю. З 1978 року мати постійно до своєї смерті страхувала вказану будівлю у ВАТ „Оранта -Січ, як своє нерухоме майно. У 1993 році помер його батько [PERSON] , а у 2004 році померли мати [PERSON] та його брат [PERSON] . На цей час він один залишився проживати уквартирі, яку вважав на протязі усіх років власністю своїх батьків. Зазначена частина домоволодіння є його постійним місцем проживання, він користується земельною ділянкою, комунальними послугами: водою та електроенергією та іншим. Але звернувшись після смерті матері до 4-ї Запорізької державної нотаріальної контори (справа №715/08) з проханням оформити на себе спадок у вигляді 9/100 домоволодіння [ADDRESS] , йому було відмовлено та запропоновано звернутися до суду з відповідною заявою тому, що на цейчас вказана квартира була у вигляді 9/100 частин вказаної будівлі зареєстрована за [PERSON] , яка померла [INFO] . Спадкоємців після її смерті не було встановлено. Нотаріальний архів Запорізької області вказаного договору дарування на [PERSON] у себе не знайшов. Відповідно до ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років набувас право власності на це майно. Умовами набуття права власності за набувальною давністю є: добросовісне заволодіння чужим майном, володіння чужим майном протягом певного строку: 10 років для нерухомості, відкритість володіння чужим майном, безперервністі володіння чужим майном. Добросовісне заволодіння майном на законних підставах означає, що володілець не знав і не міг знати про те. що володіє чужим житлом. Згідно до ч.2 ст.34 ЦК України особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володінні увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. З 1965 року він та його родина почали проживати у спірній частині будинку, яка раніше належала на праві власності [PERSON] та буди там зареєстровані (прописані). Після смерті рідних він продовжує використовувати спірну частину будинку як своє постійне місце проживання і цей факт відомий .-сім співвласникам домоволодіння, оскільки домова книга, в якій зазначена реєстрація його рідних та його особисто, одна на все домоволодіння і нею вільно користуються усі співвласники. Тобто понад 55 років він та його рідні користуються спірним будинком і навіть не знали, шо спірна частина будинку була оформлена з 1996 року на [PERSON] . У нього іншого житла в Запоріжжі не має. Згідно законодавства, яке діяло на час відкриття спадщини після померлої у 1993 році [PERSON] , якщо у спадкоємця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, спадкове майно за правом спадкоємства переходило до держави на підставі п.2 ст.555 ЦК Української РСР від 18.07.1963р. В період дії ЦК УРСР інтереси держави представляла Державна податкова інспекція. Спадщина після смерті [PERSON] відкрилася у 1993 році та регулюється нормами ЦК УРСР (редакція 1963р. Згідно з цим законодавством, при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, тощо, інтереси держави представляла Державна податкова інспекція (зараз Державна фіскальна служба України), але вони ніяким чином не відреагували на смерть [PERSON] . З відповідним листом він звернувся до відповідача - ГУДПС у Запорізькій області та отримав відповідь про те, що прийняття спадшини на нерухом майно не входить на цей час до компетенції органів державної податкової служби та рекомендовали звернутися де суду. Посилаючись на вищенаведені обставини, [PERSON] просить суд визнати за ним право власності у порядку набувальної давності на 9/100 частин домоволодіння по [ADDRESS] . Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23.12.2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 30.03.2021 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 14.07.2021 року. [PERSON] та його представник в судовому засіданні позов підтримали, наполягали на задоволенні позовних вимог. Представник відповідача ГУ ДПС у Запорізькій області в судовому засіданні проти позову [PERSON] заперечував, вважав його необґрунтованим. Надав суду письмовий відзив. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. В судовому засіданні вивчено та оголошено докази надані позивачем: копію витягу з будинкової книги (а.с.3,4). копію ордеру №3385 на [PERSON] (а.с.5, 6); копію довідки ЖЕД №3 про склад сім`ї [PERSON] (а.с.7); копію довідки про реєстрацію [PERSON] (а.с.8); копії документів про страхування будинку [ADDRESS] . (а.с.9-12); копії свідоцтв про смерть [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.13-15); копію технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] . (а.с.16-18); копії квитанцій про сплату комунальних послуг (а.с.18-20); копії відповідей ГУ ДФС у Запорізькій області від 27.12.2016р., від 16.09.2020р. (а.с.21,22); довідку про ринкову вартість 9/100 частин будинку [ADDRESS] / (а.с.23). Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі N 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі N 755/16913/16-ц. В позові [PERSON] наполягає на тому, що після смерті матері [PERSON] він звернувся до 4-ї Запорізької державної нотаріальної контори (справа №715/08) з проханням оформити на себе спадок у вигляді 9/100 домоволодіння [ADDRESS] , йому було відмовлено та запропоновано звернутися до суду з відповідною заявою тому, що на цейчас вказана квартира була у вигляді 9/100 частин вказаної будівлі зареєстрована за [PERSON] , яка померла [INFO] . Спадкоємців після її смерті не було встановлено. Нотаріальний архів Запорізької області вказаного договору дарування на [PERSON] у себе не знайшов. Відповідно до ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з приписами ст. 81 ЦПК України,кожна сторона повинна довести обставини,на які вона посилається к на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статтей 524,549 ЦК Української РСР (1963 р.), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він звертався до 4-ї Запорізької державної нотаріальної контори (справа №715/08) з проханням оформити на себе спадок у вигляді 9/100 домоволодіння [ADDRESS] , а також, що відсутні спадкоємці після смерті [PERSON] та [PERSON] . Статтею 90 ЦПК України визначено, що показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона мешкає разом з [PERSON] в цивільному шлюбі. З приводу 9/100 домоволодіння [ADDRESS] у [PERSON] виникали постійні сварки з сусідкою, яка претендувала на вказане майно, вказуючи на те, що вона є племінницею померлої [PERSON] . Так, між ними мали місце судові спори стосовно належності цього домоволодіння, за наслідками яких були постановлені судові рішення. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що з приводу 9/100 домоволодіння [ADDRESS] у [PERSON] виникади постійні сварки з невідомими особами, яки претендували на вказане майно. Згідно з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19, від 20 січня 2021 року у справі № 203/2/19, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 4 частини третьої статті 376 ЦПК України). Крім того Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц вказала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обгрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Частиною 1 ст.89 ЦПК України визначено, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ч.3 ст.89 ЦПК України, суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінивши усі наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed