Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовною заявою про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 18.07.2022 [PERSON] - заступник головного бухгалтера-начальник відділу бухгалтерського обліку ДП «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» звернулася із заявою щодо корупційних дій до Національного агентства з питань запобігання корупції, Шевченківської окружної прокуратури міста Києва, Бюро економічної безпеки України, Держпродспоживслужби, в якій повідомила, що грошові кошти державного підприємства витрачаються неналежним чином. 04.10.2022 [PERSON] попередили про наступне вивільнення і скорочення її посади у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та запропонували посаду бухгалтера ІІ категорії на час відсутності основного працівника (відпустка по догляду за дитиною) та посаду фахівця планово-економічного відділу на час відсутності основного працівника (відпустка по догляду за дитиною). 05.12.2022 [PERSON] було звільнено в зв`язку з скороченням штату п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпПУ). Позивачка вважає, що її звільнення відбулося незаконно, з порушенням чинного законодавства. Так, 23.11.2006 позивачку було прийнято на роботу. Отже остання працювала в ДП «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» 16 років і 10 днів, а коли звернулася із заявою до правоохоронних органів про неналежні витрати державних коштів, то відбулися зміни в організації виробництва і праці на підприємстві і її було звільнено. Крім того, що позивачка сумлінно працювала на протязі 16 років і 10 днів, на момент звільнення їй виповнилося 57 років 2 місяці і 1 день, а посади, які їй пропонувалися, були на час відсутності основного працівника (відпустка по догляду за дитиною), про заробітну плату (її розмір), яка їй пропонувалася на нових посадах в попередженні інформації не було. В попередженні про наступне вивільнення мова йде про скорочення посади, а в наказі № 125-к від 29.11.2022 про скорочення штату. Просила суд: поновити [PERSON] на роботі в ДП «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин»; стягнути з ДП «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» на користь [PERSON] середній заробіток починаючи з 06.12.2022 до дня поновлення на роботі; стягнути з ДП «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» на користь [PERSON] судові витрати. Ухвалою від 16.02.2023 прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі з призначенням судового засідання у порядку спрощеного позовного провадження. Від відповідача надійшов відзив, в якому представник відповідача зазначає, що позовні вимоги позивачки він не визнає, просить відмовити у задоволенні позову. Представником позивача надано відповідь на відзив. Представником відповідача надані заперечення на відповідь на відзив. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог, доводи викладені у відзиві на позов підтримав. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, встановив фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» з 23.11.2006 по 05.12.2022, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] . Згідно з копією попередження про наступне вивільнення від 04.10.2022 за підписом директора ДП «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» [PERSON] , [PERSON] попередили про те, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці затверджено новий штатний розпис (наказ від 05.09.2022 № 111 «Про затвердження штатного розпису Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» скорочується посада заступника головного бухгалтера - начальника відділу бухгалтерського обліку, яку вона обіймає та можливе вивільнення по закінченню двох місяців з моменту ознайомлення з попередженням. [PERSON] було запропоновано для переведення відповідно до її кваліфікації посади: бухгалтера ІІ категорії (з дипломом магістра) на час відсутності основного працівника (відпустка по догляду за дитиною) Київської філії та фахівця планово-економічного відділу на час відсутності основного працівника (відпустка по догляду за дитиною). Згідно копії наказу № 125-к від 29.11.2022 «Про звільнення» [PERSON] звільнено з посади заступника головного бухгалтера-начальника відділу бухгалтерського обліку 05 грудня 2022 року в зв`язку з скороченням штату, пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Отже, з наведеного вище судом достовірно встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачкою своїх трудових прав, яка вважає своє звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України незаконним. Вказані правовідносини регулюються нормами трудового законодавства. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із ч. 3 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Частиною першою статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. При скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці (ст.42 КЗпПУ). При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: п. 3 ст. 42 КЗпПУ - працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації. п. 10 ст. 42 КЗпПУ - працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років, на момент звільнення Позивачу залишалося менше трьох років до настання пенсійного віку. Відповідно до п. 19 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 суди при розгляді трудових спорів, пов`язаних зі звільненням за п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України, з`ясовують чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Позивачка вважає її звільнення в зв`язку з скороченням штату за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України незаконним оскільки їй в травні 2022 надавалося право розпорядження рахунками та підпису розрахункових документів Підприємства (Наказ № 46 від 23.05.2022), а у Попередженні пропонувалися посади на час відсутності основного працівника (відпустка по догляду за дитиною), про заробітну плату (її розмір), яка їй пропонувалася на нових посадах в попередженні інформації не було. В попередженні про наступне вивільнення мова йде про скорочення посади, а наказі № 125-к від 29.11.2022 про скорочення штату. Закон України вимагає: «Про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни» (ст.103 КЗпПУ). Крім того позивачці не повідомляли про зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення, а разом з тим, посадовий оклад посад, які пропонувалися складає 11 530 грн. та 11 619 грн. відповідно. (Штатний розпис відокремлених структурних підрозділів Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» від 05.09.2022, Штатний розпис Головного підприємства Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» від 05.09.2022). Отже, з наведеного вище суд доходить висновку, що звільнення позивачки [PERSON] з посади заступника головного бухгалтера - начальника відділу бухгалтерського обліку здійснено всупереч наведеним вище вимогам закону, а тому суд вважає, що наказ № 125-к від 29 листопада 2022 року про звільнення [PERSON] з посади заступника головного бухгалтера - начальника відділу бухгалтерського обліку слід визнати протиправним та скасувати, поновивши позивачку на роботі в Державному підприємстві «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» на рівнозначній посаді. Щодо посилання представника відповідача Коновала В.І. у судовому засіданні на пропуск позивачкою строків звернення до суду, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. З аналізу наведеної норми КЗпП України суд доходить висновку, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо поновлення на роботі встановлено місячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільненому працівнику вручена копія наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов`язки сторін. Вказана вище позиція Пленуму Верховного Суду України не є нормою права, яка підлягає обов`язковому застосуванню, а носить рекомендаційний характер, однак, на думку суду, вона є обґрунтованою, адже встановлені статтею 233 КЗпП строки, є строками звернення до суду, а не строками позовної давності, у зв`язку з чим такі строки звернення до суду мають перевірятися та застосовуватися судом з власної ініціативи. 24.02.2022 з 05 год. 30 хв. Указом Президента України № 2102-ІХ у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, введено воєнний стан, який діє на даний час. Життя в цих умовах потребує додаткових зусиль для забезпечення базових потреб людини, витрат додаткового часу для збереження свого життя та здоров`я, рідних та близьких людей (повітряні тривоги, відключення електропостачання тощо), що також вплинуло на пропуск місячного строку та пошук адвоката, який би допоміг в справі про поновлення на роботі. Так у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19 Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду щодо строку звернення працівника до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі, визначивши, що середній заробіток за час вимушеного прогулу є, по суті, неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці. Працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення цього середнього заробітку без обмеження будь-яким строком згідно із частиною другою статті 233 КЗпП України та не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі надалі звернутися до суду з позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Отже, з наведеного вище суд доходить висновку, що місячний строк звернення позивачки [PERSON] до суду з позовом про поновлення на роботі на день подання цього позову до суду хоча і пропущений, однак підлягає поновленню так як пропущений з поважних причин. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки [PERSON] середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд вважає їх такими, що підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьваний час. Згідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до п. 8 Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календраних днів за цей період. Вимушений прогул позивачки за період з 06 грудня 2022 року по 24 квітня 2023 року, за який просить стягнути позивачка середню заробітну плату, складає 100 робочих днів. Отже, розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу має бути таким: 1723,07 грн (середньоденна заробітна плата) ? 100 день (кількість днів вимушеного прогулу) = 172 307 грн 00 коп. (сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню без утримання податків та інших обов`язкових платежів). Отже, стягненню з Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» на користь [PERSON] підлягає середня заробітна плата за час вимушеного прогулу за період з 06.12.2022 по 24.04.2022, визначена без утримання податків та інших обов`язкових платежів, у сумі 172 307 грн. 00 коп. Щодо позовної вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат і передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У свою чергу, одним з видів витрат, пов`язаних з розглядом справи є витрати на професійну правничу допомогу, які несуть сторони судової справи (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави). Статтею 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено граничний розмір витрат на правову допомогу. Відповідно до ст. 1 зазначеного вище Закону передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Суд зазначає, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved