Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного між відповідачами. На обґрунтування позову зазначив, що [INFO] помер його батько - [PERSON] . Позивач, як спадкоємець першої черги за законом, своєчасно звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. З такою ж заявою до нотаріуса звернулася дружина покійного - [PERSON] і його син [PERSON] . Позивач зазначає, що на час смерті батька останній був співвласником двох квартир по [ADDRESS] , оскільки вони були ними набуті за час шлюбу у 1996 році. Однак, титульним власником цих квартир була [PERSON] . Після смерті батька [PERSON] об`єднала вказані квартири в одну квартиру [ADDRESS] . Позивач вважає, що половина зі згаданих квартир повинна бути успадкована у рівних частках між трьома спадкоємцями. Натомість [PERSON] , яка була лише співвласником квартир, до спливу строку на прийняття спадщини не мала права розпоряджатися нерухомим майном. Проте, 26 січня 2018 року [PERSON] подарувала квартиру [ADDRESS] своїй доньці [PERSON] , уклавши відповідний нотаріально посвідчений договір. Як підставу для задоволення позову, Позивач покликається на приписи ч.1 ст.203 і ч.1 ст.215 ЦК України, стверджуючи, що [PERSON] при укладенні договору дарування від 26.01.2018р. повідомила нотаріусу недостовірні відомості про те, що квартира [ADDRESS] , не є спільним сумісним майном подружжя, а є її особистою приватною власністю. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідачки [PERSON] позов не визнав. Заявив, що зазначені у позові квартири були набуті [PERSON] в особисту власність і за власні кошти, що підтверджується наданими ним документами. Вважаючи, що ці квартири є особистою власністю [PERSON] вона надала нотаріуса правдиві відомості. При цьому, суд не може виходити за межі позовних вимог і припиняти право власності на квартиру, а позивачем неправильно сформовані заявлені позовні вимоги. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином неодноразово. За викладених обставин суд вважає, що справу слід вирішити за відсутності нез`явившихся осіб. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено і не заперечуються сторонами наступні обставини. Позивач є сином [PERSON] , який помер [INFO] . Заповіт останнім не було складено. Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У відповідності до вищевказаних норм, 20 вересня 2017 р., у межах встановленого законодавством строку, позивач звернувся до приватного нотаріуса Балаж Марини Василівни із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується наявною у матеріалах справи заявою позивача. Крім Позивача, спадкоємцями першої черги спадкування є друга дружина батька Позивача - [PERSON] (Відповідач 1), а також син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наявною у матеріалах справи копією довідки нотаріуса Балаж М.В. від 19.02.2018 р. Належними доказами встановлено, що на дату смерті, [PERSON] , разом зі своєю дружиною [PERSON] володіли двома квартирами у будинку [ADDRESS] , оскільки ці квартири були набуті ними у 1996 році за час шлюбу (шлюб між ними укладено 26.04.1987 р.). Титульним власником квартир була записана [PERSON] (Відповідач 1). Водночас, згодом, уже після смерті [PERSON] , вказані квартири були об`єднані відповідачкою [PERSON] у одну квартиру [ADDRESS] . Вищевказане підтверджується змістом пункту 2 оскаржуваного договору дарування від 26 січня 2018 року згідно якого Квартира, що дарується належить ДАРУВАЛЬНИКУ на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу, Лаврів М.М., 24.08.1996 р., зареєстрованого в реєстрі за №585, Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу, Лаврів М.М., 02.08.1996 р., зареєстрованого в реєстрі за №326, Висновку щодо технічної можливості об`єднання нерухомого майна, виданого ТОВ «Будтехконсалт», 27.11.2017 р., за №27/11/2017 р., технічного паспорту, виданого ТОВ «Будтехконсалт», 30.11.2017 р. за №1942. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. При цьому, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна позиція наведена у постанові Верховного суду від 04 березня 2021 року по справі № 343/1294/18. Конструкція статті 60 Сімейного кодексу України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростовано й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна позиція наведена у постанові Верховного суду від 22.02.2021 р. № № 264/2232/19. Водночас, суд констатує, що відповідачкою [PERSON] не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте нею в період шлюбу з [PERSON] . Та обставина, що однин із подружжя не працював, а інший працював на дату набуття майна, у власність в жодному разі не спростовує презумпція права спільної сумісної власності майна подружжя на майно. Відповідно до ч. 1 ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Закону України «Про нотаріат», у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Аналогічна норма передбачена і у п. 1.1. Глави 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 Отже, виходячи із вищевказаних норм, суд констатує, що після смерті [PERSON] , [INFO] , 1/2 квартир по [ADDRESS] (які згодом були об`єднані у одну квартира [ADDRESS] ) належали дружині [PERSON] - [PERSON] (Відповідачці 1) як співвласнику спільного сумісного майна подружжя, а інша 1/2 повинна була бути успадкована у рівних частках дружиною батька ( [PERSON] , Відповідачкою 1), його сином [PERSON] та позивачем - [PERSON] . Крім того судом встановлено, що у провадженні Ужгородського міськрайонного суду перебувала справі №308/4006/18 за позовом [PERSON] (Позивач) до [PERSON] (Відповідач), третя особа без самостійних вимог Приватний нотаріус Балаж М.В., про усунення від права на спадкування. 18 грудня 2019 року по даній справі було винесене заочне рішення у відповідності до якого [PERSON] було усунуто від права на спадкування за законом, після смерті його батька [PERSON] . Однак, постановою Закарпатського апеляційного суду від 04 листопада 2022 р., що залишена без змін постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21.05.2022 р., заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18 грудня 2019 року по справі №308/4006/18 було скасоване, а у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про усунення від права на спадкування відмовлено. Враховуючи вищевказане, [PERSON] (Відповідачка 1) після смерті свого чоловіка ( [PERSON] , [INFO] ,) фактично не була повноправним і єдиним власником квартири [ADDRESS] , а лише одним із співвласників, і, відповідно, до моменту спливу строку для прийняття спадщини, і, відповідно, визначення конкретного кола співвласників, не мала права розпоряджатися спірною квартирою. 26 січня 2018 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Г.В. нотаріально посвідчено і зареєстровано в реєстрі за №119 договір дарування квартири, за яким [PERSON] подарувала своїй доньці [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Згідно з пунктом 5 вказаного договору дарування квартири від 26.01.2018 р. дарувальник стверджує той факт, що з 07.08.2017 р. є вдовою та відчужувана нею квартира не є спільною сумісною власністю, і осіб, які могли б поставити питання про визнання ними права власності на відчужувану квартиру (чи її частку), у тому числі відповідно до ст.ст.65, 74 та 97 СК України, відсутні. Відповідно, в результаті укладення вищевказаного договору дарування Позивача було протиправно позбавлено можливості отримати у порядку спадкування частку у праві спільної власності на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. З вищевказаних норм випливає, що лише власник майна має право укласти договір дарування, а якщо співвласників декілька то такий договір має укладатися за згодою всіх співвласників. Відповідно до п. 4.6. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, при посвідченні нотаріусом правочинів щодо відчуження майна від імені особи, у якої немає чоловіка або дружини (неодружена /неодружений, удова/удівець), відчужувач подає відповідну заяву, у якій також зазначається, що майно, яке є предметом цього правочину, не є спільною сумісною власністю. Нотаріус доводить зміст такої заяви до відома другого учасника правочину та зазначає про це в його тексті. Така заява повинна виходити особисто від відчужувача, а в разі вчинення правочину через представника - від представника, якщо відчужувач надав йому право при оформленні правочину подавати від його імені заяву про належність йому (відчужувачу) майна на праві особистої приватної власності. Відповідно, укладаючи оскаржуваний договір дарування від 26 січня 2018 року відповідачка [PERSON] повідомила нотаріусу недостовірні відомості, а саме те, що майно, яке є предметом договору дарування, не є спільною сумісною власністю. В той же час, відповідачці було відомо про наявність інших спадкоємців, а також те, що вона не є єдиним власником квартири, а право на отримання частки у праві спільної сумісної власності на квартиру має і Позивач, як один із спадкоємців [PERSON] . Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з частинами першою та другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Отже, цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для позбавлення спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, законних прав на спадкування майна, яке є предметом оспорюваного правочину. Дарувальник, який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь іншої особи знаючи про наявність інших спадкоємців, що прийняли спадщину, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно особи, яка претендує на це майно. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору дарування недійсним, спрямованого на позбавлення спадкоємця права на спадкове майно, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Схожа за змістом правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19). При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 2, 4 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Аналогічної позиції дотримується також Верховний суд України у постанові від 25 травня 2016 року по справі № 6-605цс16. Відповідно Позивач має право оскаржити договір дарування від 26.01.2018 року, оскільки має інтерес який полягає у тому, щоб предмет оскаржуваного правочину перебував у власності конкретної особи (Відповідачки [PERSON] ), оскільки від цього залежить подальша можливість для нього реалізувати його спадкові права та отримати свідоцтво про право на частку у спільній сумісній власності на квартиру. З огляду на встановлені судом обставини, суд з урахуванням вищенаведеного, приходить до висновку, що оскаржений договір дарування квартири [ADDRESS] укладений 26 січня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] підлягає визнанню недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на наведене, з відповідачів підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову до суду.

Outcome: approved