Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-18 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування вимог вказано, що відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків щодо доньки, а саме - крім сплати аліментів усі обов`язки щодо утримання та виховання дитини позивач несе самостійно, відповідач жодного разу не виявляв бажання зустрітися з донькою, не цікавився її життям, не вітав з днем народження, не відвідував дитячий садочок та школу, не піклується про дитину, це цікавиться її успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток, навчанням, підготовкою до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, не спілкується з донькою, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу доньки, не створює умов для отримання нею освіти, а відтак не виконує покладених на законом на батька обов`язків, не бере педагогічної, матеріальної, посильної трудової або будь-якої іншої участі у вихованні доньки, самоусунувшись від виконання батьківських обов`язків. Ухвалою від 12.01.2022 року у справі відкрито загальне позовне провадження. (а.с. 17). 12.07.2022 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, яким останній просив відмовити в задоволенні позову за безпідставністю. В обґрунтування відзиву відповідач зазначив, що після народження доньки у позивача змінилося ставлення до відповідача, що згодом призвело до розірвання шлюбу між ними. Після розірвання шлюбу між сторонами позивач продала житло в м. Житомирі та змінила місце проживання разом з дитиною, переїхавши жити до села Глибочиця Житомирського району Житомирської області, купила інше житло. З 10.04.2009 року відповідач сплачує аліменти на підставі виконавчого листа №2-2813 в повному обсязі, заборгованість по сплаті аліментів відсутня, що свідчить про надання матеріальної допомоги на утримання доньки. [PERSON] зазначив, що має вищу освіту, не судимий, з 1994 року по даний час працює в банківській системі, де характеризується позитивно, не вживає алкоголю. Відповідач проживає разом зі своєю матір`ю, яка хворіє на онкологічне захворювання, перенесла операцію, у зв`язку з чим потребує на протязі тривалого часу допомоги та догляду відповідача. Крім цього зазначив, що не ухилявся від виконання свої батьківських обов`язків щодо доньки [PERSON] , не відмовлявся і не відмовляється виховувати доньку, дбати про неї, допомагати, однак позивач категорично проти цього, створила своїми діями та поведінкою умови, завдяки яким відповідач фактично не мав змоги виконувати свої батьківські обов`язки щодо дитини, оскільки попри намагання відповідача вийти на контакт з позивачем з метою з`ясування місцеперебування її та доньки, з метою домовленості про побачення з донькою, позивач категорично не бажала та уникала спілкування з відповідачем, а також створювала всі умови для неможливості спілкування відповідача з донькою. Орган опіки та піклування, інші відповідні служби жодного разу не робили будь-яких зауважень відповідачу з приводу неналежної поведінки як батька, позивач до таких служб жодного разу не зверталася, як і не зверталася до відповідача щодо способів виконання обов`язку утримувати дитину. З 2021 року позивач тривалий час перебувала у Республіці Польща в той час, як донька [PERSON] перебувала в с. Глибочиця Житомирського району Житомирської області. З початком військової агресії російської федерації проти України [PERSON] забрала дитину з собою до Польщі (а.с. 56-63). Ухвалою від 20.07.2022 року залучено до участі у справі Орган опіки та піклування Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (а.с. 76). 05.08.2022 року від позивача судом отримано відповідь на відзив, яким остання зазначила, що із викладеним у відзиві аргументами вона не погоджується, доказів про намагання відповідачем прийняти участь у вихованні дитини не наведено. Після тяжких пологів позивач потребувала фізичної допомоги, якої від відповідача не отримала жодного разу. Крім сплати аліментів, відповідач нічого за 14 років не купив доньці, не проявив бажання зустрітись з дитиною, таким чином свідомо нехтував своїми батьківським обов`язками. Причиною звернення до суду з даним позовом слугує ненадання відповідачем дозволу на виїзд дитини за кордон, до Чеської Республіки, де з липня 2021 року працює позивач (а.с. 85). В судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримала та просила задовольнити. Представник органу опіки та піклування Житомирської міської ради під час розгляду справи просив врахувати інтереси дитини. Представник органу опіки та піклування Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області подала до суду заяву, якою розгляд справи просила проводити без її участі, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити (а.с. 145). Відповідач за його участі в судовому засіданні заперечував в задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Свідок [PERSON] , яка є колишньою дружиною відповідача, в судовому засіданні 20.07.2022 року пояснила, що [PERSON] дружелюбний, після розірвання шлюбу з [PERSON] остання відразу зникла. Відповідач хотів спілкуватись з донькою, з цією метою телефонував позивачу, однак остання ігнорувала його дзвінки (а.с. 75). Свідок [PERSON] , який є другом відповідача, пояснив, що позивач чинила перешкоди відповідачу у спілкуванні з дитиною, останній є порядною людиною. В судовому засіданні 11.08.2022 року свідок [PERSON] , яка є знайомою позивача, пояснила, що останні сім років тісно спілкується з позивачем, оскільки разом працювали. [PERSON] відкрила для доньки страховий накопичувальний поліс, поїхала за кордон для можливості матеріально утримувати сім`ю. Позбавлення батьківських прав відповідача сприятиме швидшому вирішенню питань, пов`язаних з дитиною, а також негативному впливу зі сторони батька. Такого негативного впливу особисто не чула та не бачила, до такого висновку дійшла, покладаючись на свої відчуття від спілкування з позивачем. Тема спілкування відповідача з донькою під час спілкування свідка [PERSON] та позивача не обговорювалася. Свідок [PERSON] , яка є знайомою позивача, пояснила, що у 2013 року познайомилася з позивачем, з того часу підтримує з нею дружні стосунки. Під час їх спілкування позивач казала, що відповідач не приймає участі у вихованні дитини, лише сплачує аліменти. Після скорочення на роботі позивачу запропонували роботу в Чеській Республіці, на що остання погодилась. Дитину не забрала з собою, оскільки не отримала відповідного дозволу на виїзд дитини за кордон від відповідача. Нічого поганого про відповідача позивач не казала, лише згадувала про наявність проблем у стосунках з останнім. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 03.09.2010 року у справі №2-3098/10 розірвано шлюб між позивачем та відповідачем, який був зареєстрований 12.07.2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, актовий запис №959 (а.с. 9). Встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 8). Позивач разом з неповнолітньою донькою зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області №2224 від 21.12.2021 року (а.с. 10). З 01.09.2014 року по вересень 2021 року дитина навчалася в Глибочицькому ліцеї Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області, за час навчання у даному навчальному закладі батько не приймав участі у процесі навчання дитини, що підтверджується довідкою №355 від 22.10.2021 року (а.с. 12). Відповідно до довідки №249 від 21.12.2021 року та довідки №131 від 21.12.2021 року [PERSON] навчається в Житомирському обласному ліцеї Житомирської обласної ради та навчається в закладі «Музична школа імені Святослава Ріхтера» на фортепіанному відділі (а.с. 11, 13). Відповідно до характеристики, наданої викладачем музичної школи імені [PERSON] , [PERSON] , впродовж навчання неповнолітньої [PERSON] оплатою навчання, відвідуванням концертів та водінням дитини в школу займалася мати дитини (а.с. 36). З характеристики [PERSON] вбачається, що останній безперервно, починаючи з 11.04.1994 року по теперішній час працює в банківській системі, останнє місце роботи - начальник відділу інкасації АТ «Альфа-Банк» в м. Житомирі, за місцем роботи характеризується позитивно (а.с. 39). Відповідно до довідки АТ «Альфа-Банк» №1232-18б/б від 22.06.2022 року аліменти, які стягуються з відповідача згідно виконавчого листа №2-2813 від 10.04.2009 року на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , утримано та перераховано в повному обсязі (а.с. 40). Неповнолітня [PERSON] на обліку в службі (управлінні) у справах дітей Житомирської міської ради не перебуває, до служби не надходили звернення щодо неналежного виконання відповідачем батьківських обов`язків щодо доньки (а.с. 41). Відповідно до листа Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області №860 від 10.08.2022 року відповідач не звертався до сільської ради з питань участі у вихованні доньки та призначення днів та годин зустрічей з нею (а.с. 97). За адресою місця реєстрації позивач та неповнолітня дитина [PERSON] тривалий час не проживають, зі слів сусідів сім`я виїхала до Чехії, про що депутатами Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області складено акт (а.с. 98). Рішенням виконавчого комітету Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області від 20.10.2022 року №3 затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність (необхідність) позбавлення батьківських прав відповідача стосовно його неповнолітньої дочки [PERSON] . Згідно вказаного висновку зі слів матері встановлено, що батько з дитиною не спілкується та не цікавиться її життям, не приймає будь-якої участі в шкільному та дошкільному житті доньки, на засіданні комісії було заслухано відповідача та за допомогою технічних засобів позивача (а.с. 117-120). Разом з тим, рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради №934 від 02.11.2022 року затверджено висновок про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо доньки. Таким висновком встановлено, що відповідач не бачився з дочкою не внаслідок нехтування батьківськими обов`язками, а через життєві перешкоди, численні намагання батька домовитись з позивачем про зустрічі з дитиною позитивного результату не принесли, [PERSON] позитивно відгукується як про дитину, так і про позивача, зазначає про можливість відновлення стосунків з позивачем заради примирення, що надасть йому можливість бачитись з донькою. Органом опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради не встановлено визначених законом правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо неповнолітньої доньки (а.с. 123-124). Вислухавши учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог виходячи з наступного. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У частині першій статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. ЄСПЛ у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). У рішенні від 16 липня 2015 року справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", заява № 39948/06). У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України" Суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України", заява № 31111/04, § 57, § 58). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). […] Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, свідчить про його інтерес до дитини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) вказано, що звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному и міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19). Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Позивач не зазначив, якими доказами підтверджується, що відповідач не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, яка проживає з позивачем. При цьому висновок органу опіки та піклування Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області від 20.10.2022 року складений за участі відповідача, який заперечував про позбавлення його батьківських прав. Висновок не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, який не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Органом опіки та піклування залишено поза увагою, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, та не врахував, що батько дитини заперечує проти позбавлення батьківських прав і має інтерес щодо участі у вихованні дитини, а та обставина, що дитина проживає окремо, не є безумовним свідченням небажання батька приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто не є свідомим, умисним нехтуванням батьком своїми обов`язками. Суд в оцінці обставин справи виходить з того, що на перше місце необхідно ставити якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, потрібними для постановлення рішення. ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення у справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України"). На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав має рекомендаційний характер та такий висновок має бути оцінений у сукупності з іншими доказам і сам по собі не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав. З наведених підстав суд вважає помилковим висновок органу опіки та піклування Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки такий висновок є формальним та не враховує необхідність першочергового забезпечення якнайкращих інтересів неповнолітньої [PERSON] . Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків (пункт 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав"). За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про позбавлення [PERSON] батьківських прав, попередивши останнього про необхідність змінити ставлення до виховання доньки [PERSON] .

Outcome: dismissed