Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-17 00:00:00

В вересні 2020 року позивач [PERSON] в особі представника [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні (т1, а.с. 2-5). 18 грудня 2020 року позивач [PERSON] змінила предмет позову (т1, а.с. 75-78) і просила суд: припинити право власності [PERSON] на 1/2 частку земельної ділянки № [ADDRESS] , площею 0,0715га в межах згідно за планом, на території садівничого товариства «[INFO]» Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, кадастровий номер 1221455400:01:014:0417 цільове призначення - для колективного садівництва. Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 земельної ділянки № [ADDRESS] , площею 0,0715 га в межах згідно за планом, на території садівничого товариства «[INFO]» Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, кадастровий номер 1221455400:01:014:0417 цільове призначення - для колективного садівництва, яка належить відповідачці [PERSON] . Припинити право власності [PERSON] , на 1/2 частку земельної ділянки № [ADDRESS] площею 0,0600 га в межах згідно за планом, на території садівничого товариства «[INFO]-2» Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, кадастровий номер 1221455400:01:014:0408 цільове призначення-для колективного садівництва. Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку земельної ділянки № [ADDRESS] площею 0,0600га в межах згідно за планом, на території садівничого товариства «[INFO]-2» Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, кадастровий номер 1221455400:01:014:0408 цільове призначення для колективного садівництва, яка належить позивачу [PERSON] з подальшою виплатою нею [PERSON] різниці ринкової вартості земельних ділянок та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що після смерті батька й матері, відкрилася спадщина за законом на належну їм земельні ділянки. Їх спадкоємцями першої черги за законом є позивач [PERSON] та її брат [PERSON] . Позивач [PERSON] та [PERSON] у встановлений законом шестимісячний строк звернулись додержавного нотаріуса П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. 05 вересня 2019 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку земельної ділянки № [ADDRESS] , площею 0.0715га в межах згідно за планом, на території садівничого товариства «[INFO]» Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області цільове призначення - для колективного садівництва, та на 1/2 частку земельної ділянки № [ADDRESS] площею 0,0600га в межах згідно за планом, на території садівничого товариства «[INFO]-2» Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, цільове призначення-для колективного садівництва. Брат позивача [PERSON] - [PERSON] довгий час не мав ніяких вимог до позивача, яка обробляла земельну ділянку № [ADDRESS] в с/т «[INFO]» та земельну ділянку № 78 в с/т «[INFO]-2» Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області. Платила внески щорічні. 18 червня 2019 року позивач оформила кадастрові номери на земельні ділянки за свої кошти, вносила іншу платню згідно тарифів та займалася благоустроєм і підтриманням земельних ділянок в охайному стані. Позивач запропонувала своєму брату, розподілити між собою земельні ділянки, які дісталися їм в рівних долях, а саме оформити на нього всю земельну ділянку № [ADDRESS] , розташовану в с/т «[INFO]-2», а позивачеві залишити і оформити всю земельну ділянку № [ADDRESS] розташовану в с/т «[INFO]», яка розташована через дорогу - с/т «[INFO]-2» Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, окрім того позивач пропонувала різницю розміру ділянки сплатити [PERSON] грошима. І кожен з них не заважаючи один одному розпоряджався цілою земельною ділянкою. [PERSON] не погодився на пропозицію позивача і належні йому за законом частки земельних ділянок подарував своїй дочці [PERSON] , договором дарування земельної ділянки від 12.11.2019 року. На даний час відповідач [PERSON] , [INFO] є власником 1/2 земельної ділянки № [ADDRESS] в с/т «[INFO]» та 1/2 земельної ділянки № [ADDRESS] в с/т «[INFO]» згідно договору дарування від 12.11.2019 року. Позивач запропонувала відповідачу [PERSON] домовитись про розподіл спірних земельних ділянок на таких же умовах, як і своєму братові [PERSON] , а саме домовитись про добровільний викуп, на умовах, які не завдадуть істотної шкоди інтересам співвласника та членам її родини. А саме оформити на неї всю земельну ділянку № [ADDRESS] , розташовану в с/т «[INFO]-2», а позивачеві залишити і оформити всю земельну ділянку № [ADDRESS] розташовану в с/т «[INFO]» через дорогу - с/т «[INFO]-2», окрім того позивач пропонувала різницю ділянки сплатити [PERSON] . І кожен з них не заважаючи один одному розпоряджався цілою земельною ділянкою. Позивачу домовитись з відповідачем [PERSON] , у поза судовому порядку не вдалось, а тому вона звернулась до суду із позовом. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в ході судового розгляду позовні вимоги підтримала та просив суд їх задовольнити. Зокрема посилаючись на відповідь на відзив (т1, а.с. 150-152). Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги не визнала і просила суд відмовити у їх задоволенні, зокрема посилаючись на відзив (т1, а.с. 136-138). Пояснила, що відповідач не погоджується із запропонованим розподілом ділянок. Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що на земельній ділянці № [ADDRESS] , площею 0,0715 га розташований садовий будинок, який був будований в 1971-1973 році дідусем відповідача [PERSON] , що також підтверджено висновком експертизи №1261/1261/1263-22 від 29 липня 2022 року та фото-таблицею. Право власності на вказаний будинок не зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, але, оскільки він збудований до 1991 році, (що підтверджується наданим технічним паспортом на садовий будинок, виготовленим 28.09.2020 року ТОВ «Інститут проектування та будівельних експертиз»), то він не підлягає вводу в експлуатацію. Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме війно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно- правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1). Вказана правова позиція також була викладена в постанові Верховного Суду від 15.10.2020 року по справі № 623/214/17. Отже, державна реєстрація права власності на цей будинок в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є спрощеною, тобто на підставі технічного паспорту на садовий будинок та відповідних заявах всіх співвласників. Тож, поділ земельних ділянок в запропонованому позивачем [PERSON] першому та другому варіантах без поділу розташованого на ньому садового будинку є неможливим. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є співвласниками обох земельних ділянок [ADDRESS] та [ADDRESS] , які є предметом спору і предметом спільної часткової власності по 1/2 частині кожному. На земельній ділянки № [ADDRESS] в Садівничому товаристві «[INFO]» розташований житловий будинок, збудований до 1991 року, який не підлягає вводу в експлуатацію, і право власності на який до дійсного часу не зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Позивачем не доведено, що земельні ділянки та садовий будинок є неподільними. Кожна з сторін бажає залишити у своїй власності земельну ділянку № [ADDRESS] в СТ «[INFO]», на якій розташовано садовий будинок, тому такий поділ можливий тільки за згодою сторін. Згідно частин 1,2 статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Згідно статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Згідно із положеннями ст. 364 ЦК України, судом не було встановлено наявність згоди [PERSON] на отримання компенсації за запропонованим варіантом розподілу спільного майна. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові. Тому понесені позивачем витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду з вказаним позовом стягненню з відповідача не підлягають. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed