Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя, в обґрунтування зазначивши наступне. Вона з відповідачем [PERSON] перебували у шлюбі з 28 квітня 2012 року. Від цього шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Також у неї є син від першого шлюбу [PERSON] , [INFO] . Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 серпня 2017 року шлюб між ними було розірвано. За час подружнього життя ними було придбано майно, а саме: житловий будинок [ADDRESS] , який був придбаний на ім`я відповідача [PERSON] за договором купівлі-продажу № 21 від 28.01.2016 року, зареєстрованим приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Поліщук Н.М. При цьому вона надавала згоду, яка була нотаріально посвідчена щодо придбання зазначеного нерухомого майна. Вказаний будинок було придбано за 5000 доларів США, що за офіційним курсом станом на час придбання становило 135\~500,00 грн., 1/2 частина, на яку вона просить визнати за нею право власності складає 67\~750,00 грн. Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між позивачем та відповідачем не досягнуто. Відповідач відмовляється поділити майно та не визнає її права на частку у спільній сумісній власності подружжя, але така його позиція не ґрунтується на нормах права та порушує її законні права та інтереси, тому вона і звернулася до суду з цим позовом. Просить суд ухвалити рішення, яким провести поділ спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] , рнокпп [NUMBER] , на користь [PERSON] , рнокпп [NUMBER] , судові витрати по справі. Відповідач [PERSON] направив до суду відзив на позовну заяву, у якому просив суд у задоволенні позову відмовити, посилаючись на наступне. Вони перебували у шлюбі з 28.04.2012, який був розірваний рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21.08.2017. Вважає, що за час спільного проживання з позивачем ніякого майна, що підлягає поділу нажито не було. Перебувавши у шлюбі з [PERSON] , його мати [PERSON] надала йому грошові кошти у розмірі 100\~000,00 грн. для придбання житлового будинку. Вказані кошти перед придбанням житлового будинку його мати передала [PERSON] , про що свідчить розписка. 28 січня 2016 року в присутності приватного нотаріуса Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Поліщук Н.М. було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] . Тобто враховуючи, що житловий будинок фактично належить йому і є його особистою приватною власністю, тому він не може бути визнаний спільним майном подружжя. В ході розгляду справи позивачем було змінено предмет позову, а саме вона просила суд ухвалити рішення, яким провести поділ спільного майна подружжя [PERSON] та її, [PERSON] , та визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд, [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] на її користь судові витрати по справі. Також позивачем було направлено до суду відповідь на відзив, у якому зазначила про те, що не погоджується з позицією відповідача, викладеної у відзиві, та вважає відзив необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідач у своєму відзиві зазначив, що перебуваючи у шлюбі з [PERSON] його мати [PERSON] надала йому грошові кошти у розмірі 100\~000,00 грн. для придбання житлового будинку. Вказані кошти його мати передала [PERSON] , про що свідчить розписка і копію якої відповідачем додано до матеріалів справи. Дійсно, вказана розписка мала місце, однак це були спільні з чоловіком кошти і оскільки мати відповідача добре знала продавця [PERSON] , тому вона і розраховувалася з ним. Вона з чоловіком довірили це питання [PERSON] , оскільки вони прорживали разом, мати була більш досвідченою людиною. Однак це були їх спільні з чоловіком кошти і мати ніякого відношення до них не мала. Крім того, вона надавала письмову нотаріально посвідчену згоду на придбання цього нерухомого майна. Враховуючи, що між ними не було досягнуто згоди щодо поділу спільного майна подружжя, а єдиним спільним майном є житловий будинок [ADDRESS] то єдиним способом захисту законних прав є поділ спільного майна подружжя та визнання за нею права власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, на адресу суду надійшло клопотання її представника адвоката Кравченко К.М., у якому просить суд розгляд справи проводити у її відсутність та у відсутність її довірителя, позовні вимоги підтримують та просять суд позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені у визначеному порядку, про причини неявки суд не повідомляли. В ході розгляду справи, відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнавав та підтримував направлений до суду відзив. Суд, врахувавши позицію сторін у справі та дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Така правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, в постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року по справі № 654/4518/18 тощо. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 28 квітня 2012 року, актовий запис про шлюб № 3, після реєстрації шлюбу позивач по справі змінила прізвище на прізвище чоловіка [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого Ладижинською сільською радою Уманського району Черкаської області. Зазначений шлюб було розірвано рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21.08.2017 року, яке набрало законної сили 01.09.2017 року, що підтверджується відповідною відміткою на вказаному рішенні. Майно, яке позивач просить визнати спільним сумісним майном подружжя було придбано під час перебування сторін у шлюбі, але зареєстроване за відповідачем [PERSON] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 05.12.2017 року за № 106256283, у відповідності до якої: - житловий будинок з надвірними спорудами розташований за адресою: [ADDRESS] ; право власності зареєстроване 28.01.2016 року на договору купівлі-продажу серія та номер: 21, виданий 28.01.2016, видавник: [PERSON] , приватний нотаріус Уманського районного нотаріального округу. Зазначене майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу в порядку статті 70 СК України. До суду не було надано належних та допустимих доказів того, що спірний житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] , належать одному із подружжя особисто. Суд не може взяти до уваги обставини, викладені у відзиві та докази надані відповідачем на підтвердження протилежного, а саме розписку [PERSON] , згідно якої остання надала [PERSON] гроші в сумі 4650 доларів США та ще має віддати 350 доларів США, датовану 11 вересня 2015 року, оскільки зазначена інформація не підтверджує, що ці кошти є її власністю та їх передача скерована на придбання спірного житлового будинку. Крім того, вказана розписка ніким не посвідчена, має лише підписи двох осіб, а саме боржника та стягувача. Отже за встановлених судом під час розгляду даної справи обставин, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно відповідачем не спростована, а тому, з урахуванням приписів сімейного та цивільного законодавства, спірний житловий будинок придбаний у період перебування сторін у шлюбі є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Згідно ч.1 та ч.6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За встановлених обставин суд, вирішуючи питання про поділ майна подружжя, дотримуючись завдання цивільного судочинства, яким є зокрема справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, виходячи з презумпції рівності часток подружжя, в даному випадку приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення і вважає за можливе в порядку поділу майна подружжя визнати за позивачем право власності на 1/2 частину житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , що на думку суду не буде порушувати права другого з подружжя. Вирішуючи питання про розподіл судових втрат, суд приходить до наступного. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16. Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому суд враховує, що у разі недотримання вимог частини ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Однак обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, тому суд враховує його під час обрання та застосування норм до спірних правовідносин з огляду на положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України. У той же час, відповідач у судове засідання не з`явився та не зазначав про неспівмірність витрат позивач на правову допомогу, клопотання про їх зменшення відповідачем не заявлялося. За змістом частин першої та другої статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. ст. 133, 141 ЦПК України, суд враховує, що понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією № 75 від 07.12.2017 про сплату судового збору у сумі 677,50 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 11300,00 грн., що підтверджується актом приймання-передачі наданих послуг по договору про надання правової допомоги б/н від 12.12.2017 року та квитанціями № 73 від 13.12.2017, № 75 від 14.12.2017, № 55 від 30.08.2018, № 56 від 30.08.2018 та № 27 від 27.10.2018. Отже, з урахуванням задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача вказану суму.

Outcome: approved