Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-11 00:00:00

13.12.2021 року [PERSON] звернулася до Комінтернівського районного суду м. Харків із позовною заявою про стягнення з відповідача на її користь заробітної плати в розмірі 40000,00 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку по день подання позовної заяви у розмірі 21000, 00 грн та моральної шкоди в розмірі 4000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 14.05.2021 року позивачка подала заяву про звільнення. Відповідно до виписки по особовому рахунку ПАТ «Приватбанк» останні розрахунки по заробітній платі проведені відповідачем в листопаді 2020 року. Штатний оклад позивачки був встановлений у розмірі мінімальної заробітної плати. Відтак заборгованість по заробітній платі становить 40000,00 грн. (5000,00 грн х 2 місяця = 10000,00 грн.; 6000,00 грн. х 5 місяців = 30000,00 грн. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25.01.2022 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди. 21.04.2022 року зазначена цивільна справа була направлена до Ленінського районного суду м. Полтави, у зв`язку зі зміною територіальної підсудності судових справ, відповідно до розпорядження Голови Верховного суду від 10.03.2022 року №4/0/9-22 року. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 13.12.2022 року зазначену цивільну справу передано до Комінтернівського районного суду м. Харкова за підсудністю. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15.03.2023 року цивільну справу за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, прийнято до свого провадження та призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового розгляду повідомлялися належним чином, надали суду заяву, згідно якої просили розглянути справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримали, проти заочного вирішення справи не заперечують. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явився, заяв та клопотань про розгляд справи без його участі або про відкладення судового засідання від нього на адресу суду не надходило. У встановлений ухвалою про відкриття провадження у справі строк відзив на позовну заяву відповідачем також не поданий. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про судове засідання, але причин неявки суду не повідомив, суд вважає можливим у відповідності до пункту 1 частини 3статті 223 ЦПК України провести судове засідання без його участі. При цьому, за наявності умов, передбачених ч. 1ст. 280 ЦПК України, суд вважає необхідним розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення по справі. У зв`язку з неявкою сторін та у відповідності до частини 2статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до частини 1ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 2ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що згідно записів у трудовій книжці серії [NUMBER] 08.10.2007 року [PERSON] прийнята на посаду консультанта та 17.12ю2019 переведена на посаду страхового агента в Товариство з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія» (а. с. 4). 14.05.2021 року [PERSON] подала заяву про звільнення за угодою сторін 14.05.2021 року, яка була зареєстрована в ТДВ «Міжнародна страхова компанія» за вх.№6001 від 14.05.2021 року (а.с. 5) Відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк», [PERSON] отримала 09.11.2020 року отримала грошові кошти в сумі 1608,46 грн., призначення платежу заробітна плата за жовтень 2020 року.(а.с.6) Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України,статті 1 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Відповідно достатті 115 КЗпП України,статті 24 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці"заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За змістом пункту 4 частини першої Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V"Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)", усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Таким чином, роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано, що забезпечує реалізацію одного із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці. Згідно частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП Українипри звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення заробітної плати в загальній сумі 40000,00 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки відповідача не надав доказів про відсутність такої заборгованості по заробітній платі. Заборгованість по заробітній платі з листопада 2020 року по травень 2021 року в сумі 40000,00 грн. підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що відповідно до статей 14.1.180,18, 162.1.3,168 Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента, яким є відповідач. Згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середній заробіток працівника визначається відповідно дост.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановоюКабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до абз.5 п.4 розділу ІV Порядку, якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду. Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а саме за період з 15.05.2021 року по 13.12.2021 року (тобто за 7 місяців затримки виплати заробітної плати) становить 42000,00 грн. (6000,00 грн. х 7 місяців). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03.10.2018 р. по справі № 510/1782/13-ц та інших постановах у справах відповідної категорії. З`ясувавши обставини справи, суд прийшов до висновку про незаконність наказів про накладення дисциплінарних стягнень та незаконності звільнення позивача, що є достатнім доказом наявності моральної шкоди. Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає необхідним стягнути відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 4000,00 грн. При визначенні суми відшкодування моральної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи моральні та фізичні страждання позивача у зв`язку з порушенням його прав, суд вважає, що вимога позивача про відшкодування моральної шкоди підлягає задоволенню повністю в розмірі 4000,00,00 грн., і саме ця сума повинна бути стягнута з відповідача. Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати в розмірі 908,00 грн. Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, пов`язаний з розглядом справи про стягнення заробітної плати у сумі 908,00 грн.

Outcome: approved