Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-19 00:00:00

\~ 13.12.2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (надалі - АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 06.10.2008 року уклали кредитний договір LVH9A80000156386, згідно якого АТ КБ «Приватбанк» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 17516.63 доларів США, терміном до 04.10.2013 року, а відповідач [PERSON] зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, видав відповідачу кредит у розмірі 17516.63 доларів США, проте відповідач в порушення умов кредитного договору свої зобов`язання не виконав, а саме, не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому порядку та строки. В забезпечення виконання зобов`язання за договором було укладено договір поруки із [PERSON] . У відповідності до умов договору поруки, позивачем було направлено на адресу відповідачів вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань, проте вимога залишена без задоволення. Станом на 29.08.2019 року заборгованість становить 16165.22 доларів США, яка складається з наступного: 16165.22 доларів США заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 2272.80 долари США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 6011.72 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 120070.97 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь яку частину суми заборгованості за кредитом, таким чином, заборгованість до стягнення становить 16165.22 доларів США, яку АТ КБ «Приватбанк» просить стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] , а також судові витрати.\~ Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.12.2019 року справу розподілено судді [PERSON] . Ухвалою судді від 11.02.2020 року прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 09 годину 45 хвилин 02.12.2020 року. Наказом від 10.07.2020 року суддю [PERSON] відраховано зі штату Старосамбірського районного суду Львівської області у зв`язку з її смертю [INFO] . З огляду на вказані обставини, на підставі розпорядження керівника апарату суду Волошина І.С. по даній справі був призначений повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями. Призначення не відбулося, оскільки не вистачало потрібної кількості суддів для розподілу справи. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.08.2020 року справу передано для розгляду судді Пошиваку Ю.П. Ухвалою судді від 28.09.2020 року справу прийнято до розгляду, та постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 14 годину 00 хвилин 27.11.2020 року. Ухвалою суду від 27.11.2020 року підготовче засідання відкладено на 09 годину 30 хвилин 02.04.2021 року.\~ Ухвалою суду від 02.04.2021 року підготовче засідання відкладено на 16 годину 00 хвилин 21.07.2021 року.\~ Ухвалою суду від 21.07.2021 року клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Лисовича І.І. про витребування доказів, - задоволено, витребовано в Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» касові документи сплати 23.11.2015 року [PERSON] чи іншою фізичною чи юридичною особою коштів в розмірі 5223,84 доларів США, згідно кредитного договору LVH9A80000156386 від 06.10.2008 року, підготовче засідання відкладено на 11 годину 00 хвилин 21.12.2021 року. Ухвалою суду від 21.12.2021 року підготовче засідання відкладено на 09 годину 00 хвилин 27.04.2022 року, яке відкладено на 11 годину 30 хвилин 17.05.2022 року. Ухвалою суду від 17.05.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 14 годину 00 хвилин 18.10.2022 року, яке відкладено на 10 годину 00 хвилин 09.02.2023 року, на 11 годину 00 хвилин 17.03.2023 року та на 09 годину 00 хвилин 20.04.2023 року. \~ Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. В матеріалах справи (а.с.101, том 2) знаходиться заява представника АТ КБ «Приватбанку» - адвоката Гулкевич Н.І., в якій вона просить провести розгляд даної справи за відсутності представника АТ КБ «Приватбанку», позовні вимоги підтримує. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник відповідача [PERSON] - аадвокат [PERSON] 20.04.2023 року надіслав на електронну адресу суду клопотання, в якому просив провести судове засідання у його відсутності, окрім того підтримав подану ним заяву про застосування строків позовної давності. \~ Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що між позивачем та [PERSON] укладено договір №LVН9А80000156386 від 06.10.2008 року, згідно якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 17516,63 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,20 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20.10.2013 року. В забезпечення виконання зобов`язання за договором було укладено договір поруки з [PERSON] . Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ст.546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. За змістом ст.ст. 527, 575 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Закладом є застава рухомого майна, що передається у володіння заставодержателя або за його наказом - у володіння третій особі. Відповідно до ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. За змістом ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Як було встановлено в судовому засіданні, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і [PERSON] 06.08.2008 року уклали договір застави рухомого майна. Згідно з договором застави відповідач надав в заставу автомобіль марки «MITSUBISHI PAJERO 3.0», рік випуску 2004, №кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що належить останньому на праві власності. Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, доступ до якого є відкритим та інформація з якого є загальнодоступною, встановлено, що ухвалою судді Старосамбірського районного суду Львівської області Бонецького Л.Й. від 09.11.2011 року відкрито провадження у цивільній справі №2-450/11, позивачем у якій було Публічне акціонерне товариство комерційний банк Приватбанк, а відповідачем [PERSON] про звернення стягнення. Згідно вищезазначеної ухвали позивач обгрунтовував позов тим, що між ним та відповідачем 06.10.2008 року було укладено кредитний договір згідно якого позивач зобовязався надати кредит у розмірі 17516.64 доларів США на термін до 04.10.2013 року, а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом у строки та в порядку встановлених договором. Відповідач свої зобовязання виконав частково. В забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором між позивачем та відповідачем було укладено договір застави згідно якого було передано в заставу автомобіль що належить на праві власності позивачу. Просив суд передати в заклад ПАТ КБ Приватбанк шляхом вилучення у відповідача належне йому на праві власності заставлене майно, а саме автомобіль та в рахунок погашення заборгованості за договором звернути стягнення на предмет застави та стягнути з відповідача судові витрати по справі. Ухвалою судді Бонецького від 13.12.2011 року позовну заяву Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» повернуто позивачеві. Також відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 05.11.2015 року у справі №455/871/15-ц позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Звільнено з-під арештів, накладених постановами старшими державними виконавцями відділу державної виконавчої служби Старосамбірського районного управління юстиції Львівської області та Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, а саме: автомобіль марки «MITSUBISHI PAJERO 3.0», рік випуску 2004, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] ( [ADDRESS] ) , зареєстрованого за адресою: с. Велика Волосянка Старосамбірського району Львівської області, ідентифікаційний номер [NUMBER] . В решті позовних вимогах - відмовлено. Окрім того, за змістом копії акту прийому-передачі автомобіля від 21.11.2015 року, даний акт складений про те, що Західне ГРУ КБ «ПриватБанк», Бізнес «Споживче кредитування» передає, а [PERSON] приймає автомобіль, «MITSUBISHI PAJERO», рік випуску 2004, №кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Грошові кошти у розмірі 135000,00 гривень зараховані до установи банку (а.с.134 т. 2). В той же час представник відповідача вважає, що вищеописаний акт прийому-передачі автомобіля від 21.11.2015 року дійсно підтверджує той факт, що 23.11.2015 року [PERSON] жодних коштів по кредитному договору не сплачував, а останнє погашення по кредиту ним зроблено 21.10.2010 року (а.с. 136 т. 2). Позичальник не заперечував отримання кредиту. Між тим, [PERSON] належним чином не виконував своїх зобов`язань за кредитним договором і останній платіж (дата зарахування) з метою погашення заборгованості за вказаним договором був ним здійснений 21.10.2010 року. Як вбачається з матеріалів справи, листом від 03.10.2019 року Банк направив [PERSON] та [PERSON] повідомлення про невиконання зобов`язань за кредитним договором, прохання сплатити прострочену заборгованість. Як вбачається з листа, Банк вказав про сплату простроченої заборгованості протягом 5 днів з дати одержання повідомлення. Крім того, як встановлено в судовому засіданні, провадження у справі за позовом ПАТ КБ Приватбанк до [PERSON] про звернення стягнення на заставне майно за вищезазначеним кредитно-заставним договором було відкрите 09.11.2011 року. Вказані обставини позивач не спростував під час слухання справи. Пунктом 16.1.5 Кредитно-заставногого договору встановлено дату погашення кредиту 04.10.2013 року. Умовами кредитного договору (п.13.11) передбачено строк позовної давності 5 років. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, як встановлено судом, позивач змінив строк виконання зобов`язання за договором, пред`явивши до суду позов, провадження за яким відкрито 09.11.2011 року. Оскільки дата пред`явлення позову суду не відома, то саме з датою постановлення ухвали 09.11.2011 року слід пов`язувати обчислення строків у даній справі. За змістом частини другої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до особи, яка є боржником, тобто до особи, яка є належним відповідачем за позовом. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Аналогічну позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 24.04.2019 року по справі № 523/10225/15-ц. У свою чергу, [PERSON] як позичальник зобов`язаний був повернути кредит в повному обсязі. В той же час [PERSON] заявив про застосування наслідків спливу строків позовної давності. Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що передбачено частиною першою статті 261 ЦК України. Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частина 3 ст. 267 ЦК України встановлює, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до статті 264\~ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. До дій,\~що свідчать\~про визнання\~боргу або\~іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. За змістом статті 264\~ЦК України переривання\~позовної давності\~передбачає наявність\~двох строків\~-\~до переривання\~та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний. Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають. Суд не\~бере до\~уваги доводи\~позивача щодо\~наявності підстав\~для переривання\~строку позовної\~давності з\~часу зарахування\~коштів,\~одержаних від\~реалізації заставного\~майна 23.11.2015\~року,\~оскільки позивачем\~не було\~надано доказів,\~які підтверджують,\~що факт\~реалізації майна\~відбувся саме\~23.11.2015\~року.\~Лише факт\~зарахування цих\~грошових коштів\~кредитором не\~може встановлювати\~цю обставину,\~оскільки дії\~щодо зарахування\~грошових коштів\~фактично відбулись\~за ініціативою\~банку на\~підставі розрахункового\~документа,\~який складається\~для оформлення операцій зі списання коштів з рахунка платника внутрішньобанківських операцій. Отже, дії щодо зарахування одержаних від реалізації заставного майна коштів вчинені не боржником, а самим кредитором 23.11.2015 року, а відтак не є підставою для переривання позовної давності. Така позиція відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.08.2022 року у справі №761/29016/15-ц під час розгляду спорів у подібних правовідносинах. Позов до суду АТ КБ Приватбанк подано 13.12.2019 року, тобто поза межами строку позовної давності. З приводу вищезазначеного суд також зазначає, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункти 61, 62), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19, пункти 5.43, 5.44) та у справі № 911/3677/17 (провадження №12-119гс19, пункти 6.43, 6.44). Однак доводів, які б свідчили про поважність причин пропуску позовної давності позивачем суду не надано. Що стосується позовної вимоги пред`явленої до [PERSON] , як поручителя за договором, то суд звертає увагу на те, що приписами ст. 553 ЦК України, передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язань боржником. Відповідно до ст. 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, встановлених договором поруки. Згідно ч 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема: на вимогу однієї із сторін у випадках, встановлених договором або законом (ч. 2 ст. 598 ЦК України); виконанням (ст. 599 ЦК України); переданням відступного (ст. 600 ЦК України); зарахуванням (ст. 601 ЦК України); за домовленістю сторін (ст. 604 ЦК України); прощенням боргу (ст. 605 ЦК України); поєднанням боржника і кредитора в одній особі (ст. 606 ЦК України); неможливістю виконання (ст. 607 ЦК України); смертю фізичної особи (ст. 608 ЦК України); ліквідацією юридичної особи (ст. 609 ЦК України). Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки (ч. 4 ст. 559 ЦК України). Визначений частиною четвертою статті 559\~ЦК України строк\~припинення поруки\~(який\~на момент\~виникнення спірних\~правовідносин складав\~шість місяців)\~застосовується виключно\~у тому\~разі,\~якщо такий\~строк не\~встановлено у\~самому договорі\~поруки.\~Зміна строку\~виконання основного\~зобов`язання\~шляхом реалізації\~кредитором права\~на дострокове\~стягнення суми\~заборгованості не\~змінює строк\~чинності поруки,\~визначений сторонами у договорі поруки. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11.11.2019 року у справі № 725/3981/14 (провадження № 61-10358сво19). Аналіз зазначених норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може. Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки. Тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст. 1050 ЦК, або із дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов`язань поручителя. Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлено, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Як убачається із матеріалів справи, кінцевий строк повернення кредиту за договором визначений 04.10.2013 року з 20.07.2011 року, відтак порука з урахуванням п. 12 договору поруки (а.с. 20 т. 1) відповідно до приписів ст. 253 ЦК України припиняється 05.10.2016 року. Таким чином на час звернення з цим позовом до суду, а саме 13.12.2019 року, порука є припиненою. Судом також встановлено, що останній платіж по кредиту відповідачем [PERSON] було здійснено 21.10.2010 року, вимога до боржника та поручителя була пред`явлена 13.12.2019 року. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи що судом встановлено припинення поруки поручителів та пропуск позивачем строку звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості з позичальника, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та про відмову в задоволенні заявлених вимог позивача. Відтак, враховуючи вищенаведене, в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed