Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-05 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач») про поділ майна подружжя, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати за нею право власності на: 1/2 частки квартири [ADDRESS] , загальною площею 60,3 кв.м., житловою площею 33,4 кв.м.; 1/2 частку господарського приміщення (гаражу) у будинку [ADDRESS] загальною площею 26 кв.м.; 1/2\~ частку садового будинку [ADDRESS] 1/12 частку в будинку [ADDRESS] загальною площею 94,2 кв.м., житловою площею 40 кв.м. Позовні вимоги мотивовано тим, що вищевказане майно було набуте сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти подружжя, а тому таке майно підлягає поділу між ними порівну. Вирішити майновий спір в позасудовому порядку немає можливості, оскільки сторони не можуть дійти добровільної згоди з цього питання. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідачем подано до суду Відзив на позов, у якому він заперечив проти позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні. Зокрема, заперечуючи проти позову, Відповідач покликається на те, що квартира [ADDRESS] , загальною площею 60,3 кв.м., житловою площею 33,4 кв.м., та господарське приміщення (гараж) у будинку [ADDRESS] загальною площею 26 кв.м., є його особистою приватною власністю, оскільки придбані ним за кошти, що належали йому особисто (кошти від продажу земельної ділянки та садового будинку, що належали йому на праві особистої приватної власності; кошти, передані йому рідним братом Відповідача як компенсацію частки у спадковому майні після смерті батьків, депозитні кошти, страхова виплата та позичені за договором позики кошти). Інше перелічене у прохальній частині майно, з приводу поділу якого пред`явлено позовні вимоги, як зазначено у відзиві, не належить Відповідачу, оскільки було відчужено під час шлюбу за згодою Позивача, та взагалі не належало йому відповідно. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позовних вимог заперечили, просили відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов. Проаналізувавши пояснення Позивача, її представника, Відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.\~ Жила [PERSON] перебували у зареєстрованому у шлюбі, який зареєстрували у Малокрушлинецькій сільській раді бюро ЗАГС Вінницького району Вінницької області, актовий запис № 8. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 березня 2021 року у справі № 344/14445/20 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/95730022), яке набрало законної сили 21 квітня 2021 року, шлюб між сторонами розірвано. За час перебування у шлюбі сторонами було набуте майно, яке Позивачпросить поділити між ними, з приводу чого нею заявлено даний позов, оскільки вирішити майновий спір в позасудовому порядку сторони не погоджуються. Як підтверджується матеріалами справи, обсяг майна, яке набуто за час перебування у зареєстрованому шлюбі подружжя Жила складають наступні об`єкти: квартира [ADDRESS] , загальною площею 60,3 кв.м., житловою площею 33,4 кв.м.; господарське приміщення (гараж) у будинку [ADDRESS] загальною площею 26 кв.м. Стосовно зазначеного у прохальній частині уточненої позовної заяви наступного майна: садового будинку [ADDRESS] ; частки будинку [ADDRESS] загальною площею 94,2 кв.м., житловою площею 40 кв.м., Суд зауважує, що вказані об`єкти нерухомості станом на час подання даного позову та на час розгляду справи не належать [PERSON] . Зокрема, згідно Договору купівлі-продажу садового будинку від 20 листопада 2012 року (том 1, а.с.74) [PERSON] продав, а покупець [PERSON] прийняла у власність (купила) садовий будинок [ADDRESS] . При цьому, згідно пункту 8 даного Договору, [PERSON] , як дружина продавця, надавала заяву про дозвіл на продаж зазначеного будинку, її підпис на заяві засвідчено нотаріально 20.11.2012 року приватним нотаріусом. Стороною Позивача вищевказаних обставин не заперечувалося та не спростовано. Даних щодо розірвання, визнання недійсним Договору купівлі-продажу садового будинку від 20 листопада 2012 року (том 1, а.с.74) матеріали справи не містять. Відтак, садовий будинок [ADDRESS] не належить до переліку майна спільної сумісної власності подружжя Жила, а тому щодо даного об`єкту питання про його поділ не може вирішуватися. Стосовно вимог про поділ часткибудинку [ADDRESS] загальною площею 94,2 кв.м., житловою площею 40 кв.м., Суд зауважує, що вказаний об`єкт нерухомості у відповідній частці не належить Відповідачу [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , оскільки зі змісту Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (за критерієм «повне співпадіння») (інформаційна довідка №252271707 від 12.04.2021 року) (том 1, а.с.82-83) такої обставини не вбачається. В судовому засіданні представник Позивача даної обставини не заперечив, пояснивши, що перелік належного Відповідачу майна ним встановлювався по Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (інформаційна довідка №2300476990 від 28.10.2020 року), однак Суд зауважує, що у даній інформаційній довідці було обрано критерій «частковеспівпадіння». Відтак, частка будинку [ADDRESS] загальною площею 94,2 кв.м., житловою площею 40 кв.м., не входить до переліку майна подружжя Жила, яке належить їм на праві спільної сумісної власності і підлягало б поділу. Таким чином, позовні вимоги про поділ садового будинку [ADDRESS] , та частки будинку [ADDRESS] загальною площею 94,2 кв.м., житловою площею 40 кв.м., є безпідставними, дане майно не входить до переліку майна спільної сумісної власності подружжя Жила, а тому вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню. Щодо решти позовних вимог (вимоги про поділ квартира [ADDRESS] , загальною площею 60,3 кв.м., житловою площею 33,4 кв.м.;господарського приміщення (гаражу) у будинку [ADDRESS] загальною площею 26 кв.м.), Суд звертає увагу на наступне. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (надалі «СК України») майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить істаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. В даній цивільній справі Відповідач [PERSON] стверджує про те, що квартира [ADDRESS] , загальною площею 60,3 кв.м., житловою площею 33,4 кв.м. та господарське приміщення (гараж) у будинку [ADDRESS] загальною площею 26 кв.м. (надалі також «спірні квартира та гараж») є його особистою приватною власністю, оскільки ці об`єкти придбані, хоч і під час перебування у шлюбі, однак за його особисті кошти, тобто спростовує презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Таким чином, Відповідач [PERSON] зобов`язаний довести обставини на спростування вказаної презумпції, на підставі належних та допустимих доказів. Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у Постанові від 22.02.2021 року у справі №756/2527/16, виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Як вбачається із змісту правової позицій викладеної у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 61-36178св18, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15: «норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набутекожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповіднодо пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя». У іншій справі № 711/2302/18 Верховний Суд у постанові від 22.01.2020 року зазначив, що: «…, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного і з подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує протии визнання майна об`єктом пільної сумісної власності подружжя»; «конструкція норми статті 22КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Застосовуючи норму статті 22 КпШСУкраїни або статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя». Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 17.02.2021 роуц у справі №295/6213/19. Спростовуючи презумпцію спільності сумісної власності подружжя на спірну квартиру та гараж, та обґрунтовуючи заперечення на позов, Відповідач [PERSON] покликається на те, що вказану квартиру та гараж було придбано ним, хоч і в період шлюбу, але за його особисті кошти, зокрема, з таких джерел: - кошти від продажу земельної ділянки площею 0,0575 га для ведення садівництва та садового будинку [ADDRESS] ; - передача рідним братом Відповідача компенсації його частки у спадковому майні після смерті батьків в розмірі 80 000,00 грн.; - зняття депозитних коштів в розмірі 92 471,02 грн. (11 569,00 доларів США); - позика від громадянина [PERSON] у розмірі 20 000,00 доларів США (згідно розписки від 10.03.2015 року); - отримання страхової виплати за договором страхування в сумах 86 806,78 грн. та 144 639,45 грн. Так, Судом встановлено, що спірну квартиру та гараж було придбано за наступних обставин. Згідно Договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено у майбутньому №02/8 від 13 серпня 2014 року (том 2, а.с.5-8) СПД [PERSON] (Продавець) зобов`язувався передати у власність\~ громадянина [PERSON] (Покупця) квартиру, яка буде створена ним у майбутньому, а покупець зобов`язувався прийняти квартиру у відповідності до умов даного договору та оплатити її. Згідно пункту 2 вказаного Договору предметом купівлі-продажу є 2-х кімнатна квартира загальною площею 59,24 кв.м., на 1-му поверсі за проектним номером 4, що розташована в багатоквартирному житловому будинку, який знаходиться за будівельною адресою [ADDRESS] . Загальна сума договору на момент укладення становить 325 820,0 грн., що є еквівалентом 26 066 доларів США (пункт 4.2 Договору). Пунктом 4.3 Договору сторонами було визначено графік оплати вартості квартири за критерієм етапів виконання робіт. Перший платіж 100 000,00 грн. 13.08.2014 року Наступні: 100 820,00 грн. 50 000,00 грн. 50 000,00 грн. 25 000,00 грн. Згідно наявних в матеріалах справи квитанцій до прибуткового касового ордеру [PERSON] здійснено наступні оплати за квартиру: 13.08.2014 року 100 000, грн. (том 2, а.с.6) 18.09.2014 року 100 820,00 грн. (том 2, а.с.7) 18.03.2015 року 125 000,00 грн. (том 2, а.с.8) 19.03.2015 року 73 500,00 грн.(том 2, а.с.8) 20.03.2015 року 42 577,00 грн.(том 2, а.с.8) 31.08.2015 року 10 140 грн. (оплата газового котла)(том 2, а.с.8). Згідно Акту прийому-передачі квартири від 20 січня 2016 року (том 2, а.с.9) ФОП [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв квартиру [ADDRESS] . 18.03.2016 року прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 28829957, за яким за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру двокімнатну загальною площею 60,3 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Крім того, 27 квітня 2015 року між СПД [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна (господарського приміщення), яке буде створено у майбутньому №17/04 від (том 2, а.с.12-16), за умовами якого СПД [PERSON] (Продавець) зобов`язувався передати у власність громадянина [PERSON] (Покупця) господарське приміщення, яке буде створено ним у майбутньому (господарське приміщення №17 на цокольному поверсі загальною площею 25,5 кв.м в житловому будинку за будівельною адресою: [ADDRESS] ), а покупець зобов`язувався прийняти господарське приміщення у відповідності до умов даного договору та оплатити його. Загальна сума договору на момент укладення становить 293 250,00 грн., що є еквівалентом 12 750 доларів США (пункт 4.2 Договору). Пунктом 4.3 Договору №17/04 сторонами було визначено графік оплати вартості господарського приміщення за критерієм етапів виконання робіт. Зокрема, вартість господарського приміщення у 293 250,00 грн. покупець повинен був сплатити до 30.05.2015 року. Згідно наявних в матеріалах справи квитанцій до прибуткового касового ордеру [PERSON] здійснено наступні оплати за господарське приміщення: 23.05.2015 року 138 000, грн. (том 2, а.с.15) 06.06.2015 року 155 250,00 грн. (том 2, а.с.15) 21.11.2015 року 73 500,00 грн.(том 2, а.с.15) За Актом прийому-передачі господарського приміщення від 20 січня 2016 року (том 2, а.с.17) ФОП [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв окреме господарське приміщення за №ХІV на цокольному поверсі, загальною площею 26 кв.м. в будинку [ADDRESS] . 18.03.2016 року право власності на вищевказане господарське приміщення зареєстровано за [PERSON] (том 2, а.с. 19). Отже, Судом встановлено, що право власності на спірні квартиру та гараж зареєстровано за Відповідачем [PERSON] 18.03.2016 року, тобто на час перебування у шлюбі з Позивачем [PERSON] . Кошти за квартиру та гараж сплачувалися у відповідні періоди 2014 та 2015 року. При цьому, Суд зауважує, що зміст вищевказаних договорів купівлі-продажу квартири/господарського приміщення, які будуть створені в майбутньому, не містить умов про те, що кошти, які будуть оплачуватися за цими договорами, є особистою приватною власністю [PERSON] , і спірні об`єкти придбаваються ним у особисту приватну власність. Згідно правової позиції Верховного Суду у справі № 711/2302/18, викладеній у постанові від 22.01.2020 року, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного і з подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. При цьому, Суд зауважує, що, виходячи з вимог чинного сімейного законодавства та практики розгляду відповідної категорії справ, звертаючись з позовом про визнання майна особистою приватною власністю у зв`язку з придбанням його за особисті кошти (п.3 ч.1 ст.57 СК України), чи стверджуючи про таке в рамках розгляду справи про поділ майна подружжя,особа, яка спростовує презумпцію спільного майна, за допомогою належних та допустимих засобів доказування повинна довести факт наявності у її розпорядженні таких коштів саме станом на час придбання майна, а також факт витрачання цих коштів саме на придбання спірного майна. В контексті цього, щодо доводів Відповідача про придбання спірної квартири за власні кошти, Суд зауважує, що саме Відповідач повинен довести належними та допустимими засобами доказування, що на момент здійснення кожної із оплат по квартирі і гаражу у його розпорядженні були належні йому на праві особистої приватної власності кошти, які він витрачав на придбання квартири. Сам факт витрачання особистих коштів на придбання спірної нерухомості також повинен доводитись. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Статтею 57 СК України визначено перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Отже, зі змісту наданих суду квитанцій про оплату Судом встановлено, що кошти за квартиру оплачувалися: період серпень-вересень 2014 року загальна сума 200 820,00 грн. період березень 2015 року загальна сума 241 077,00 грн. серпень 2015 року 10 140,00 грн. (за газовий котел). За гараж кошти оплачувалися: період травень-червень 2015 року 293 250,00 грн. листопад 2015 року 73 500,00 грн. Звідси випливає, що Відповідач повинен довести належними та допустимими доказами ту обставину, що на вищезазначені періоди часу у його розпорядженні перебували належні йому особисті кошти (з джерел, передбачених статтею 57 СК України) у вказаних сумах. Як вже було зазначено, Відповідач [PERSON] покликається на те, що спірну квартиру та гараж було придбано ним, хоч і в період шлюбу, але за його особисті кошти, зокрема, з наступних джерел. 1)Кошти від продажу земельної ділянки площею 0,0575 га для ведення садівництва та садового будинку [ADDRESS] . Вказана обставина мала місце 20 листопада 2012 року (Договір купівлі-продажу садового будинку від 20 листопада 2012 року та Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 20 листопада 2012 року (том 1, а.с.71, 74). Загальна сума продажу за договорами становить 57 960 грн. (46 460,00 грн. + 11 500,00 грн.). В той же час, в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження того, що отримані 20 листопада 2012 року від продажу земельної ділянки та садового будинку грошові кошти в загальній сумі 57 960,00 грн. були потрачені на придбання у 2015-2015 роках спірної квартири та гаражу. 2)Передача рідним братом Відповідача компенсації його частки у спадковому майні після смерті батьків в розмірі 80 000,00 грн. На підтвердження даної обставини Відповідачем надано Суду копію Свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 вересня 2009 року (том 1, а.с.84), копію Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 червня 2011 року(том 1, а.с.85), копію Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 червня 2011 року (том 1, а.с.86),копію Свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 серпня 2012 року (том 1, а.с.87), однак зі змісту всіх цих документів вбачається, що спадкоємцями майна після смерті батьків Відповідача [PERSON] були його рідні брати (за законом та за заповітом). Зі змісту свідоцтв про право на спадщину за законом вбачається, що [PERSON] відмовився від належної йому частки у спадкуванні (за законом). В той же час, жодних доказів на підтвердження доводів Відповідача про передачу йому братом 80 000,00 грн. в якості компенсації його частки у спадковому майні, від якої Відповідач відмовився, матеріали справи не містять, як і не містять інформація, коли саме відбувалось таке, зі слів Відповідача, передання коштів. 3) Зняття депозитних коштів в розмірі 92 471,02 грн. (11 569,00 доларів США). На підтвердження даної обставини Відповідачем надано Суду копії угод на розміщення вкладу від 15.02.2012 року (том 1, а.с.77) та від 15.08.2012 року (том 1, а.с.78) та заяву на видачу готівки №409885 від 19 серпня 2013 року (том 1, а.с.79), зі змісту якої вбачається, що [PERSON] 19 серпня 2013 рокубуло видано банком 92 471,02 грн. (еквівалент 11 569 доларів США). В той же час, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що розміщені на підставі угод на розміщення вкладу від 15.02.2012 року та від 15.08.2012 року грошові кошти належали особисто [PERSON] , а не були об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Доводи Відповідача щодо розміщення на вищевказаному депозитному вкладі 80 000,00 грн., отриманих від його брата в якості компенсації за частку Відповідача у спадковому майні після смерті батьків Відповідача, як вже було зазначено вище, не підтверджуються належними засобами доказування. Крім того, дані депозитні кошти знято Відповідачем 19 серпня 2013 року, тобто задовго до укладення Договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено у майбутньому №02/8 від 13 серпня 2014 року та Договору купівлі-продажу нерухомого майна (господарського приміщення), яке буде створено у майбутньому №17/04 від 27 квітня 2015 року. Доказів витрачання депозитних коштів, знятих 19 серпня 2013 року, на оплату квартири чи гаражу за графіками, визначеними вищевказаними договорами купівлі-продажу (серпень-вересень 2014 року, березень 2015 року, травень-червень 2015 року, серпень 2015 року, листопад 2015 року), матеріали справи не містять. 4) Позика від громадянина [PERSON] у розмірі 20 000,00 доларів США (згідно розписки від 10.03.2015 року). Так, в матеріалах справи міститься копія Розписки від 10 березня 2015 року, за змістом якої [PERSON] позичив у [PERSON] гроші в сумі 20 000,00 доларів США терміном на 5 (п`ять) років (том 1, а.с.76). В судовому засіданні Судом в статусі свідка було допитано громадянина [PERSON] (особа, зазначена як свідок у розписці), який підтвердив факт передання [PERSON] коштів та стверджував, що кошти позичаються на оплату квартири. В той же час, Суд звертає увагу на те, що у змісті розписки від 10 березня 2015 року не зафіксовано мету отримання [PERSON] позики, а саме для придбання квартири чи господарського приміщення (гаражу), як і не зазначено інших відомостей, які б дозволили встановити цільове призначення даної позики саме як на придбання квартири чи гаражу. Заборони чи обмежень щодо можливості зазначення у договорі позики таких відомостей чинне законодавство не містить. Крім того, Суду не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кошти в сумі 20 000,00 доларів США, отримані за розпискою від 10 березня 2015 року, були витрачені саме на придбання спірної квартири та гаражу. В той же час, як зазначив Верховний Суд у постанові від 13.08.2021 року, справа №638/20102/16: «Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що отримані [PERSON] кошти за договором позики використані за призначенням, а саме на будівництво житлового будинку, та в інтересах сім`ї. Сам по собі факт зазначення у розписці про ціль позики, безумовно не свідчить про те, що позика була витрачена за призначенням». Тобто у цивільній справі №638/20102/16 Верховний Суд дійшов висновку, що навіть зазначення у розписці цілі позики, але без надання належних доказів використання отриманих коштів за договором позики за призначенням, не є підставою для віднесення майна до особистої приватної власності одного із подружжя. На думку суду, такими доказами могли би слугувати банківські документи про переказ коштів з рахунку позикодавця безпосередньо на рахунок особи, в якої придбавалася квартира чи гараж або інші документи, які би дозволили проконтролювати рух позичених коштів. Сам по собі факт того, що розписку було датовано 10 березня 2015 року, тобто незадовго до здійснення оплат за квартиру у березні 2015 року (18, 19, 20 числа) також не можна вважати беззаперечним доказом використання позичених коштів саме на купівлю квартири. Крім того, оплачена у березні 2015 року загальна сума за квартиру становила 241 077,00 грн., що за офіційним курсом валют на вказаний період становило приблизно 10 307,00 доларів США. Таким чином потреба у позиці 20 000,00 доларів США на квартиру (за умови оплати у цей період за квартиру вдвічі меншої суми) є недоведеною та незрозумілою. В матеріалах справи також не міститься доказів на підтвердження того, що позичені кошти (чи їх частина) спрямовувалися на оплату господарського приміщення (гаражу) у період травень-червень, листопад 2015 року. Отже, за висновком Суду, розписка від 10 березня 2015 року року не є належним доказом на підтвердження того, що позичені за нею кошти було спрямовано на придбання спірної квартири чи гаражу. 5) Кошти від отримання страхової виплати за договором страхуванняв сумах 86 806,78 грн. та 144 639,45 грн. 02.11.2005 року між [PERSON] та страхувальником ЗАТ «Страхова компанія «Гарант-ЛАЙФ» було укладено договір страхування життя (Поліс страхування життя №0003194) (том 1, а.с.80). В подальшому 13 листопада 2008 року сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору №0003194. Згідно виписки АТ «КБ «Приватбанк» від 02.02.2021 року (том 1, а.с.81) [PERSON] за вищевказаними договорами страхування отримав від страхової компанії суми у 86 806,78 грн. (16 листопада 2015 року) та 144 638,45 грн. (17 листопада 2015 року). В той же час, очевидно, що отримані в листопаді 2015 року кошти не могли бути використані на оплату вартості спірної квартири та гаражу у період, який передував їх отриманню (серпень-вересень 2014 року, березень 2015року, травень-червень 2015 року, серпень 2015 року). Зі змісту встановлених судом обставин випливає, що в листопаді 2015 року здійснювалася одна оплата за гараж у сумі 73 500 грн. (том 2, а.с.15). В той же час, належні докази на підтвердження того, що оплачені 21 листопада 2015 року кошти в сумі 73 500,00 грн. є коштами від отриманих [PERSON] страхових виплат, а не будь-якими іншими спільними коштами подружжя, інших в матеріалах справи відсутні. Інших належних доказів, які б підтверджували факт наявності у [PERSON] станом на серпень-вересень 2014 року, березень 2015 року, травень-червень 2015 року, серпень 2015 року власних грошових коштів (належних на праві особистої приватної власності) на придбання спірної квартири та гаражу Відповідачем не надано, а Судом відповідних обставин не встановлено. Зокрема, як вже зазначав Суд, ні в договорах купівлі-продажу нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому, ні в розрахункових квитанціях, за якими сплачувалися кошти за спірну квартиру та гараж, не вказано про те, що відповідні кошти за дану квартиру та гараж є особистою приватною власністю [PERSON] . Чинне законодавство такого не забороняє. Отже, враховуючи все вищевикладене, проаналізувавши матеріали справи та вимоги чинного законодавства України, Суд дійшов висновку про те, що в ході судового розгляду справи Відповідачем не надано доказів, які спростовують презумпцію права спільної сумісної власності подружжя Жила на спірну квартиру та господарське приміщення (гараж), оскільки не доведено належними та допустимими засобами доказування того факту, що квартиру [ADDRESS] та господарське приміщення (гараж) в будинку [ADDRESS] було придбано за особисті кошти [PERSON] , що свідчить про те, що презумпція спільної сумісної власності подружжя Жила на ці об`єкти нерухомості залишилась непорушною. Суд наголошує, що належні та допустимі докази на підтвердження того, що вказана квартира та гараж єособистою приватною власністю [PERSON] , придбавалася ним за його особисті кошти, або набутаним з інших,\~ передбачених\~ ст. 57 СУ України підстав,\~ в матеріалах справи відсутні. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України закріплено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або\~ шлюбним договором. Визначеного іншого розміру часток майна подружжя Жила, що було би зафіксовано у шлюбному договорі чи відповідній домовленості між ними, Судом не встановлено. Частинами 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Так, статтею 81 ЦПК України встановлено правила обов`язку доказування і подання доказів в цивільній справі. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 5 вказаної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України). Згідно ж з частиною 7 статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400 цс 19): Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18). Виходячи з заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є частково обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню частково, а тому слід визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину двохкімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 60,3 кв.м., житловою площею 33,4 кв.м.) та на 1/2 частину господарського приміщення №ХІV (складова частина об`єкта нерухомого майна господарське приміщення (вбудоване), А, загальною площею 26 кв.м.) у будинку [ADDRESS] , в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя Відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з Відповідача підлягає судовий збір в розмірі 6392,05 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі наведеного, відповідно до ст. 41 Конституції України, п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст.57, 60, 69 ч.1, 70 ч.1Сімейного кодексу України, ст. ст. 16, 368 ч.3 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial