Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-03 00:00:00

09 листопада 2022 року [PERSON] (далі позивач, [PERSON] ) звернулася в суд з позовом до [PERSON] (далі відповідач, [PERSON] ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] , який набутий нею в порядку дарування та спадкування. У будинку наразі зареєстрований її колишній чоловік [PERSON] , який добровільно зніматися з реєстрації місця проживання не бажає. Вказує, що відповідач забезпечений власним житлом, а саме - житловим будинком у с. Доросині Луцького району Волинської області. Посилаючись на вищевикладене та приписи ст.ст.401-406 ЦК України, позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою [ADDRESS] . Відповідач у письмовому відзиві позов заперечив. Вказує, що шлюб між сторонами не розірваний, оскільки він оскаржив відповідне рішення суду в апеляційному порядку. Також вказує, що його житло у с. Доросині Луцького району Волинської області не придатне для проживання. Крім того, посилається на те, що він є співвласником спірного житлового будинку за адресою [ADDRESS] , оскільки за час шлюбу відбулися його істотні поліпшення. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги заперечив та просив суд відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні свідок [PERSON] , кума позивача, пояснила, що відповідач у будинку не проживає протягом двох років, вони розлучилися з позивачкою, і він поїхав закордон, де зараз і знаходиться. В с. Доросинях у нього є батьківська хата, яку він успадкував. У судовому засіданні свідок [PERSON] , товариш і колега відповідача протягом 15 років, пояснив, що умови проживання у будинку були не належні, відповідач після заробітків довів все до ладу, протягом п`яти років вкладав кошти для облаштування будинку, стосунки у подружжя були нормальні. На даний час відповідач знаходиться на заробітках в Естонії з 2020 року. У судовому засіданні свідок [PERSON] , рідна сестра відповідача, вказала, що сторони прожили більше 30 років, у них є двоє дітей. Чому між сторонами склалась наявна ситуація пояснити не може. Брат виїхав на заробітки в Естонію у 2020 році. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що будинок збільшився у вартості, відповідач вкладав у поліпшення кошти. Успадковане майно не було придатним для проживання. Заслухавши присутніх учасників справи, пояснення свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити, з таких підстав. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 09 квітня 1997 року та свідоцтва про на спадщину від 12 травня 2008 року позивач є єдиним власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] (а.с.6-7). У період з 09 листопада 1991 року по 23 січня 2023 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.57-59). Наразі у вищенаведеному житловому будинку значиться зареєстрованим, в тому числі, відповідач (а.с.10) Крім того, з матеріалів справи слідує, що відповідач має у власності інше житло, а саме - житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою Волинська область, Луцький район, с. Доросині (а.с.12). Надаючи свою правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке. Частиною першою статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. У частині другій статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Оскільки між сторонами припинені шлюбні відносини, а відповідач вже не є членом сім`ї позивача, враховуючи факт забезпечення відповідача іншим житлом, суд дійшов висновку, що існують підстави для припинення сервітуту відповідача на право користування житловим будинком, який знаходиться за адресою [ADDRESS] . При цьому, суд відхиляє доводи відповідача про непридатність наявного у нього у власності житла для проживання, оскільки згідно ч.4 ст.7 ЖК України порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання встановлюється Кабінетом Міністрів України. Наразі в Україні діє Положення про порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання, яке затверджено постановою Ради міністрів Української РСР від 26 квітня 1984 року №189 (далі Положення №189) Вищенаведене положення передбачає чіткий алгоритм дій для визнання жилого будинку непридатним для проживання, який передбачає здійснення обстеження комісією, яка призначається виконавчим органом місцевої ради, складання акту з відповідним висновком. Обов`язковим також є висновок проектної або науково-дослідної організації (при необхідності) щодо технічного стану жилого будинку (жилого приміщення) та про неможливість або недоцільність проведення капітального ремонту будинку (жилого приміщення); висновок органу або закладу санітарно-епідеміологічної служби щодо відповідності жилого будинку (жилого приміщення) санітарним вимогам. Всупереч вищенаведеному відповідач, стверджуючи, що його житловий будинок у с. Доросині Луцького району Волинської області непридатний для проживання, належних доказів, зокрема, отриманих в порядку, передбаченому ст.7 ЖК України, Положенням №189, не надав. Наявна в матеріалах справи відповідь на адвокатський запит Доросинівської сільської ради від 01 грудня 2022 року №624/01-19 не є належним доказом непридатності будинку для проживання, оскільки в ній відсутні відомості про проведення відповідної процедури, передбаченої Положенням №189 (а.с.25). Фотографії житлового будинку також не дозволяють встановити, що він не придатний для проживання. Візуально з фотографій видно, що будинок, очевидно, потребує ремонту, але, будинок забезпечений електрикою, теплом (має піч), очевидних руйнувань несучих стін чи покрівлі немає, а тому зробити висновок, що він непридатний для проживання лише на основі фотографій, без проведення процедури, яка передбачена Положенням №189, суд не в змозі. До того ж, з відповіді Доросинівської сільської ради слідує, що в будинку відповідача ніхто не проживає з 2012 року, що, очевидно, могло вплинути на його теперішній стан. Пояснень, чому відповідач не дбає за своїм житлом, яка знаходиться у с. Доросині Луцького району Волинської області, чому не вживає заходів для його утримання, ремонту сторона відповідача суду не надала. В такому випадку ігнорування відповідачем обов`язків щодо утримання своєї власності не може виправдовувати реалізацію його житлових прав за рахунок чужого майна, а саме будинку позивача. Що стосується доводів відповідача про те, що будинок позивача істотно збільшився у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат, а тому вважається спільним майном подружжя (ч.1 ст.62 СК України), суд зазначає, що вказане питання підлягає вирішенню в межах спору про поділ спільної сумісної власності подружжя, доведенню відповідними доказами у цьому спорі, а поширити на вказане майно презумпцію спільної власності подружжя суд не в змозі, адже воно набуте позивачем в на підставі договору дарування та в порядку спадкування, що презюмує віднесення цього майна до особистої приватної власності позивача, доки не доведено протилежного (п.2 ч.1 ст.57 СК України). У разі встановлення вищенаведених обставин, рішення суду може бути переглянуте за нововиявленими обставинами. Підсумовуючи вищевикладене, оскільки відповідач у встановленому порядку втратив статус члена сім`ї позивача, а також забезпечений іншим житлом, суд дійшов висновку, що існують підстави для припинення сервітуту відповідача на право користування житловим будинком, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , а тому позовні вимоги слід задовольнити. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. З врахуванням приписів ст. 141 ЦПК України понесенні позивачем судові витрати у справі зі сплати судового збору у розмірі 992,40грн. слід покласти на відповідача.

Outcome: approved