Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова в інтересах [PERSON] із позовом до Харківської міської ради Харківської області виконавчий комітет Департамент служб у справах дітей, [PERSON] , в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 12.01.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 12 січня 2004 року [PERSON] , брат [PERSON] , діяв від імені матері [PERSON] та згідно з дорученням подарував своїй малолітній донькі [PERSON] , [INFO] , квартиру [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А.. Реєстрацію права власності на нерухоме майно за малолітньою [PERSON] здійснило КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за №2815266. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з квартири [ADDRESS] , яку було прийнято позивачем як спадкоємицею, однак вважає, що в спадкову масу необхідно включити квартиру [ADDRESS] , яка належала матері позивача. Вважає порушеними свої права на вказану квартиру. Посилається на відсутність дозволу органу опіки та піклування вчиняти угоди майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Вказує, що дієздатність [PERSON] , [INFO] , в момент укладення угоди була обмежена законом, батьки не вислухали думку дитини щодо способів управління майном (права придбання квартири). Вважає нікчемним укладений договір через відсутність дозволу органу опіки та піклування та без волевиявлення сторони. Тому просить визнати договір дарування недійсним. Також вказує, що про порушення своїх прав позивачу стало відомо у 2020 році. Після усунення недоліків заяви позивачем визначено в якості відповідачів [PERSON] та приватного нотаріуса Гібадулову Л.А. Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради визначено в якості третьої особи за позовом. Відповідачі у справі не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на позовну заяву. Представником Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради подано до суду відзив по позовну заяву та письмові пояснення, згідно яких Департамент заперечує проти задоволення позовних вимог з огляду на те, що визнання недійсним договору дарування від 12.01.2004 року квартири [ADDRESS] на ім`я дитини [PERSON] , [INFO] , призведе до втрати нею права власності на житло, що є суттєвим порушенням її прав. Також зазначає, що представник дарувателя і законний представник обдарованої підтвердили свої наміри і засвідчили, що цей договір не носить характеру мнимої та удаваної угоди. Дієздатність учасників підписання договору дарування та їх повноваження нотаріусом Гібадуловою Л.А. були перевірені, що зазначено в самому договорі дарування. Неузгодженість в вимогах законодавства України: Цивільного та Сімейного кодексів, ч.3 ст.17 ЗУ «Про охорону дитинства», відсутність посилання на дану статтю і Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, надавали можливість нотаріусам погоджувати угоди щодо майнових прав дітей без дозволу органу опіки і піклування. [PERSON] , [INFO] , за доброю волею своїх батьків - [PERSON] та [PERSON] отримала у власність квартиру, що не суперечить і не порушує її житлових прав. Держава забезпечує, охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Визнання недійсним договору дарування від 12.01.2004 року призведе до втрати нею права власності на житло, що є суттєвим порушенням її прав. Ухвалою судді від 11.08.2020 року після усунення позивачем недоліків заяви позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалами суду від 24.12.2020 року, 17.09.2021 року, 30.11.2021 року за клопотанням представника позивача витребувано у приватного нотаріуса інформацію по справі. Ухвалою суду від 28.09.2022 року до участі у справі залучено [PERSON] в якості співвідповідача. Ухвалою суду від 22.12.2022 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач, її представник в судове засідання неодноразово не з`являлись, про розгляд справи повідомлялись. Відповідач - приватний нотаріус ХМНО Гібадулова Л.А. в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, в якій просила справу розглянути у її відсутність. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись, причини неявки суду не повідомили. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просила справу розглянути у відсутність представника Департаменту. У відповідності до ч.1, 3, 4 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. З цього приводу Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, сторони належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутності за наявними матеріалами справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов наступного висновку. Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.» Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. За приписом ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 2 ст.13 та ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст.83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п.2, п.4, п.6 - п.7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч.8 ст.279 ЦПК України, судом досліджуються письмові пояснення, викладені в заявах по суті і докази, надані до суду. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Десятніченко І.В. 07.12.2001 року за реєстровим №3736, належала квартира [ADDRESS] . Також встановлено, що 12 січня 2004 року між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] згідно доручення, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Десятніченко І.В. 11.12.2001 року за реєстровим №3763, та [PERSON] , яка діє як законний представник малолітньої [PERSON] , [INFO] , було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , який було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А. за реєстровим № 16. Право власності на зазначену квартиру зареєстровано за [PERSON] 16.11.2007 року, що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №227787639 від 12.10.2020 року. З довідки архівного відділу Харківської міської ради №Т3-1152 від 01.11.2017 року вбачається, що рішення виконавчим комітетом Дзержинської районної ради м.Харкова за період з 10.12.2003 року по 30.01.2004 року про надання дозволу [PERSON] від імені та на користь малолітньої [PERSON] , [INFO] , щодо відчуження житла за адресою: [ADDRESS] не приймалось. Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. У ч.1 ст. 215 ЦК України зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як підставу для визнання договору дарування недійсним позивач посилається на відсутність дозволу органу опіки та піклування щодо відчуження квартири [ADDRESS] , а також відсутність волевиявлення малолітньої особи на укладення оспорюваного правочину. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з ч.2 та ч.3 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до п.1 ст.3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.ч. 2,3 ст. 18 Закону України «Про охоронну дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Згідно з ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охоронну дитинства» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Разом із цим, відповідно до ч.2 ст.177 СК України у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору, при вчиненні одним із батьків правочинів щодо майна малолітньої дитини вважається, що він діє за згодою другого з батьків. Другий з батьків має право звернутися до суду з вимогою про визнання правочину недійсним як укладеного без його згоди, якщо цей правочин виходить за межі дрібного побутового. З аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що станом на дату укладення оспорюваного договору дарування під час його укладення не вимагалось дозволу органу опіки та піклування на вчинення правочину в інтересах дитини. Крім того, судом не встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Не знайшли свого підтвердження і доводи позивача про відсутність волевиявлення малолітньої дитини на укладення договору дарування, оскільки від її імені у відповідності до вимог ст.242 ЦК України діяла її мати - [PERSON] . При цьому, суд зауважує, що сторона договору дарування - [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , надав приватному нотаріусу усі необхідні документи, що надали можливість посвідчити спірний договір. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ст.89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, діючи в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним, а тому позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню за безпідставністю. Щодо визначення позивачем суб`єктного складу, суд зазначає наступне. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. При вчинені такої нотаріальної дії як посвідчення угоди про відчуження майна нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між особами договору і не може порушувати цивільних прав, які є змістом цих відносин. Саме сторони угоди є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір, і основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня зацікавленість. Якщо особа вважає, що внаслідок укладання правочину було порушено її права чи інтереси самим фактом укладання правочину, то вона звертається з відповідним позовом до іншої сторони, яка є учасником цього правочину. Нотаріус, що посвідчував правочин, залучається до участі по справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, і не може бути відповідачем в такій категорій справ. Зазначена позиція викладена у п. 26 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р.№ 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». З огляду на викладене, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гібадулова Л.А. є неналежним відповідачем у даній справі. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до статті 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи результат розгляду справи, судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed