Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-02 00:00:00

В Рівненський міський суд з позовом до Департаменту патрульної поліції, Головного управління державної казначейської служби у Рівненській області про відшкодування моральної шкоди звернувся [PERSON] . В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги повністю підтримав, просить суд їх задоволити з підстав, викладених у позовній заяві та стягнути з державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь у рахунок відшкодування моральної шкоди, пов`язаної із незаконним притягненням його до адміністративної відповідальності 12000 (дванадцять тисяч) гривень 00 копійок. В судовому засіданні представник відповідача Департаменту патрульної поліції заявлені позовні вимоги позивача не визнала та просить суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов. В судове засідання представник відповідача Головного управління державної казначейської служби у Рівненській області не з`явився, однак подав до суду письмовий відзив на позов у якому просив суд у задоволенні позовних вимог позивачу відмовити, провести розгляд справи у відсутності представника відповідача. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23). Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Судом встановлено, що постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 02 березня 2022 року по справі №569/25896/21 [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ст.173 КУпАП, застосувавши до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 119 грн. в дохід держави, а також стягнуто судовий збір в сумі 496,20 грн. в дохід держави. Вказаною постановою було встановлено, що близько 18 год. 46 хв., 07.12.2021 в [ADDRESS] , в приміщенні міського відділку поліції, гр. [PERSON] викинув службовий планшет належний УПП в Рівненській області ДПП в смітник, чим порушив громадський порядок та спокій громадян, чим вчинив дрібне хуліганство. Його вина стверджується матеріалами адміністративної справи, а саме: поясненнями [PERSON] , поясненнями [PERSON] , оптичними дисками з відеозаписами, іншими матеріалами справи. Своїми діями [PERSON] вчинив правопорушення, передбачене ст.173 КУпАП (дрібне хуліганство). Постановою Рівненського апеляційного суду від 15 липня 2022 року по справі №569/25896/21 (провадження 33/4815/461/22) поновлено [PERSON] строк на апеляційне оскарження постанови Рівненського міського суду Рівненської області від 02 березня 2022 року; апеляційну скаргу [PERSON] задоволено; постанову Рівненського міського суду Рівненської області від 02 березня 2022 року відносно [PERSON] скасовано, провадження у справі закрито за підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення за ст.173 КУпАП. З вказаної постанови, зокрема, слідує, що «… В основу прийнятої постанови про визнання винним [PERSON] у скоєнні правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП, суд першої інстанції поклав протокол про адміністративне правопорушення. На думку апеляційного суду складений щодо [PERSON] протокол серії ГР №174717 від 07.12.2021 оформлений з порушенням вимог ст.256 КУпАП, а саме, не сформовано змісту правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП. Зміст цього протоколу, а так само і постанова суду першої інстанції не містить вказівок на об`єкт та об`єктивну сторону правопорушення, яка повинна бути чіткою, зрозумілою, та не викликати сумнівів. Статтею 173 КУпАП передбачена відповідальність за дрібне хуліганство, тобто нецензурну лайку в громадських місцях, образливе чіпляння до громадян та інші подібні дії, що порушують громадський порядок і спокій громадян. Диспозиція цієї статті передбачає, що об`єктивна сторона складу дрібного хуліганства складається з самостійних альтернативних діянь: 1)нецензурна лайка в громадських місцях; 2) образливе чіпляння до громадян; 3) інші подібні дії, за умови, що кожне із цих діянь порушує громадський порядок і спокій громадян, а обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони цього правопорушення є хуліганський мотив поведінки особи, яка вчиняє зазначені вище дії. При цьому норма статті визначає, що кожна кваліфікуюча ознака повинна бути поєднана з порушенням громадянського порядку і спокою громадян, та бути вчинена з хуліганських мотивів. У кожному конкретному випадку це потребує з`ясування і конкретизації. Всупереч цьому, матеріалами справи в діях [PERSON] не підтверджується обов`язкова складова об`єктивної сторони - порушення громадського порядку і спокою громадян. З огляду на зазначене, висновок суду про доведеність вини [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, за ст.173 КУпАП не відповідає фактичним обставинам справи, є не обґрунтованим.». В своєму позові та в судовому засіданні позивач, зокрема зазначає, що внаслідок незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності, що відбулося у результаті незаконних дій поліцейського УПП в Рівненській області ДПП щодо складання відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення серії ГР №174717 від 07.12.2021, йому була заподіяна моральна шкода, яка виразилась у приниженні його честі та гідності законослухняного громадянина; у спричиненні моральних переживань зумовлених страхом бути повторно зупиненим працівниками поліції з тих самих підстав, а також необхідністю доводити спочатку працівнику поліції свою невинуватість у вчиненні правопорушення, а потім у судових засіданнях доводити протиправність притягнення його до адміністративної відповідальності; у порушенні нормального способу життя, оскільки він змушений шукати адвоката для захисту в суді, а також підлаштовувати свій особистий час для зустрічей з захисником та для відвідування судових засідань у справі №569/25896/21, в судах різних інстанцій. Крім того, він не міг в звичному для себе режимі здійснювати підприємницьку діяльність, адже його постійно тривожили думки про незаконність притягнення його до адміністративної відповідальності саме за дрібне хуліганство так, як він має велике коло клієнтів, які довідавшись про зазначені обставини могли припинити з ним співпрацювати або звертатися за отриманням послуг з ремонту, придбання та обслуговування комп`ютерної техніки. Кожного разу, під час виклику його на судові засідання, в судах, на нього оглядались присутні в приміщенні суду інші особи, перед якими він, позиціонувався правопорушником, чим кожного разу йому спричинялась психологічна травма. Після кожного судового засідання він тривалий час не мав спокою, адже вони проходили вкрай напружено для нього, так як на них переглядалися відеодокази неприємних йому подій, а також лунали безпідставні звинувачення від присутніх на них поліцейських, які і складали адміністративні матеріали. Після ухвалення постанови судом про притягнення його до адміністративної відповідальності його психологічний стан був ще більш пригніченим і це тривало до скасування постанови судом апеляційної інстанції. Час від часу його турбували головні болі від періодичних хвилювань та переживань. Він втратив звичайний сон та неможливість нормального відпочинку, адже думки про притягнення його до адміністративної відповідальної не залишали його в цей час. Тому, з врахуванням всіх обставин, з урахуванням вимог розумності та справедливості, вважає, що достатнім грошових відшкодуванням завдано йому моральної шкоди є грошова сума у розмірі 12000,00 грн. Однак, ні до позовної заяви ні в судовому засіданні позивачем не було подано суду письмових підтверджуючих доказів на підтвердження заподіяння йому моральних страждань, зазначених вище. Зокрема, в судовому засіданні сам позивач не заперечив той факт, що він, перебуваючи в приміщенні поліції, особисто «перемістив» планшет працівника УПП, який лежав на столі, (звук який лунав з планшету був дразливим) до смітника. Крім того, у постанові Рівненського апеляційного суду від 15 липня 2022 року, на яку, безпосередньо, посилається позивач, не було встановлено неправомірних дій працівників поліції по відношенню до позивача та не визнано протиправним рішення дії чи бездіяльність посадової особи, а було встановлено, зокрема, що «… На думку апеляційного суду складений щодо [PERSON] протокол серії ГР №174717 від 07.12.2021 оформлений з порушенням вимог ст.256 КУпАП, а саме, не сформовано змісту правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП. Зміст цього протоколу, а так само і постанова суду першої інстанції не містить вказівок на об`єкт та об`єктивну сторону правопорушення, яка повинна бути чіткою, зрозумілою, та не викликати сумнівів.». З досліджених в судовому засіданні відповідей Територіального управління державного бюро розслідувань №В-485 від 27.09.2021 та Управління патрульної поліції в Рівненській області ДПП №27239/41/30/03-2022 від 21.08.2022 зокрема зазначено, що факти неправомірності, незаконності дій або неналежного виконання службових обов`язків окремими працівниками УПП в Рівненській області ДПП не встановлено. Вказані обставини свідчать про відсутність неправомірних дій поліцейських УПП в Рівненській області ДПП по відношенню до позивача, які могли б завдати йому моральних страждань та переживань. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені частиною сьомою статті 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Статтями 2,4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. У статті 3 вказаного Закону України визначено, що в наведених у статті цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода. Відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної шкоди громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ч.3 ст.13 Закону України «Про національну поліцію» у складі поліції функціонують: 1) кримінальна поліція; 2) патрульна поліція; 3) органи досудового розслідування; 4) поліція охорони; 5) спеціальна поліція; 6) поліція особливого призначення. Відповідно до ст.5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» оперативно-розшукова діяльність здійснюється оперативними підрозділами: Національної поліції - підрозділами кримінальної та спеціальної поліції; Державного бюро розслідувань - оперативними, оперативно-технічними, внутрішнього контролю, забезпечення особистої безпеки; Служби безпеки України - контррозвідкою, військовою контррозвідкою, захисту національної державності, спеціальними підрозділами по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю, оперативно-технічними, внутрішньої безпеки, оперативного документування, боротьби з тероризмом і захисту учасників кримінального судочинства та працівників правоохоронних органів; Служби зовнішньої розвідки України - агентурної розвідки, оперативно-технічними, власної безпеки; Державної прикордонної служби України - розвідувальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону (агентурної розвідки, оперативно-технічним, власної безпеки), підрозділами забезпечення внутрішньої безпеки та власної безпеки оперативного документування, оперативно-розшуковими та оперативно-технічними; управління державної охорони-підрозділом оперативного забезпечення охорони виключно з метою забезпечення безпеки осіб та об`єктів, щодо яких здійснюється державна охорона; органів доходів і зборів - оперативними підрозділами податкової міліції та підрозділами, які ведуть боротьбу з контрабандою; органів і установ виконання покарань та слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України; розвідувального органу Міністерства оборони України - оперативними, оперативно-технічними, власної безпеки; Національного антикорупційного бюро України - детективів, оперативно-технічними, внутрішнього контролю. Проведення оперативно-розшукової діяльності іншими підрозділами зазначених органів, підрозділами інших міністерств, відомств, громадськими, приватними організаціями та особами забороняється. Оперативно-розшукову діяльність здійснюють виключно оперативні підрозділи кримінальної та спеціальної поліції, патрульна поліція оперативно-розшукову діяльність не здійснює. Управління патрульної поліції є територіальним органом Департаменту патрульної поліції національної поліції України. Відповідно до Положення Про управління патрульної поліції серед основних завдань управління є в тому числі, забезпечення безпеки дорожнього руху. Отже, управління патрульної поліції не є органом, що відповідно до закону здійснює оперативно-розшукову діяльність чи проводить досудове розслідування. Таким чином, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу державної владі відсутні, а тому підпадають під загальні правила відшкодування моральної шкоди, передбачені ЦК України. Касаційний Цивільний Суд у складі Верховного Суду у своїй постанові від 21.10.2020 у справі №312/262/18 дійшов такого висновку: «Сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язків наслідок цивільно-правого характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіли позивачу моральної шкоди. Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. У постановах Касаційного Цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі №686/16161/16-ц; від 04 липня 2018 року у справі №641/2328/17; від 23 січня 2019 року у справі №308/1990/26-ц; від 23 січня 2019 року у справі №638/1413/17 викладено правову позицію про неможливість відшкодування шкоди у разі відсутності судового рішення про визнання протиправними рішень, дій або бездіяльності державного органу чи конкретної посадової (службової) особи державного органу (заподіював шкоди). Отже, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових і службових осіб. При цьому факт неправомірності (незаконності) прийняття рішення, вчинення дій чи бездіяльності органу державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, відповідне судове рішення, що набрало законної сили. Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - ППВСУ № 4), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральні страждання в Україні встановлюються наступними засобами: показаннями свідків; поясненнями сторін і третіх осіб; речовими доказами; письмовими доказами, висновками експертів. Відповідно до пункту 5 ППВСУ № 4 від 31.03.1995 року обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Згідно правової позиції Верховного Суду викладеної у постановах від 24.04.2020 у справі №818/607/17 та від 10.04.2019 у справі №464/3789/17 - не всі негативні емоції досягають рівня страждань або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органам державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. У правовій позиції Великої Палати Верховного Суду викладеній у постанові від 25.03.2020 №641/8857/17 вказано на обов`язок позивача належним чином обґрунтувати та довести належними та допустимими доказами протиправність дій працівників правоохоронних орган, фактів заподіяння йому такої шкоди, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідачів та виною останніх в її заподіянні, а також зазначити чим позивач керується при розрахунку завданої йому моральної шкоди. В постанові Верховного Суду від 23.01.2020 у справі №580/1617/19 зазначено, що факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами, в іншому випадку вимоги є необґрунтованими. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності суд вважає, що заявлені позовні вимог не знайшли своє підтвердження, не доведені належними та допустимими доказами, натомість повністю спростовані наведеними відповідачами доказами, а тому у задоволенні позову позивачу слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed