Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-09 00:00:00

08 серпня 2022 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про примусове вселення. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 травня 2014 року у справі №753/462/14 було припинено право власності відповідача на квартиру [ADDRESS] . За позивачем було визнано право власності на 41/100 частку даної квартири, відповідачу виділено 59/100 частки квартири. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 жовтня 2019 року встановлено порядок користування спірною квартирою та зобов`язано відповідачку не чинити перешкоди позивачу у користуванні окремою кімнатою. Проте, відповідач не виконує рішення суду та перешкоджає позивачу користуватись його кімнатою. 22 лютого 2022 року державний виконавець Дарницького ВДВС ЦМУ Ю (м. Київ) не зміг вселити позивача в квартиру, оскільки відповідач відмовилася на добровільне виконання рішення суду, а тому, позивач просить суд ухвалити рішення стосовно примусового вселення позивача до квартири. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 серпня 2022 року цивільну справу № 753/8450/22 передано судді Шаповаловій К.В. 18 серпня 2022 року до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання позивача та відповідача. Ухвалою суду від 22 серпня 2022 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. На виконання вищевказаної ухвали, позивачем 01 вересня 2022 року було подано до суду заяву про усунення недоліків. У період з 29 серпня 2022 року по 16 вересня 2022 року суддя перебувала у щорічній відпустці. Ухвалою суду від 20 вересня 2022 року відкрито провадження у справі та вирішено слухати справу в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання на 27 жовтня 2022 року на 10:00 год. 06 жовтня 2022 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 46395), відповідно до якого відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 27 жовтня 2022 року до суду надійшли письмові пояснення позивача (вх. №49725). Ухвалою суду від 27 жовтня 2022 року було задоволено клопотання позивача про витребування від Дарницького відділу ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Києві) копії виконавчого провадження №61302882 від 19 лютого 2020 року. Підготовче засідання було відкладено на 09 грудня 2022 року на 10:00 год. 16 листопада 2022 року до суду від Дарницького відділу ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Києві) надійшли витребувані матеріали (вх. № 54769). Підготовче засідання призначене на 09 грудня 2022 року було відкладено за клопотанням відповідача та його представника на 02 лютого 2023 року на 14:30 год. 02 лютого 2023 року на адресу суду від представника відповідача надійшла заява (вх. № 6812) про долучення доказів. Підготовче засідання призначене на 02 лютого 2023 року було відкладено на 06 березня 2023 року на 10:00 год. за клопотанням представника відповідача. 13 лютого 2023 року на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про виклик та допит свідків (вх. №8626). 22 лютого 2023 року до суду надійшли пояснення позивача на заяву представника відповідача про долучення доказів (вх. № 11006). У підготовчому засіданні 06 березня 2023 року розглянуто клопотання про допит свідків, у задоволенні якого було відмовлено, враховуючи обґрунтування необхідності їх допиту, обставини, які вони можуть підтвердити/спростувати, та з огляду на предмет і підстави позову. Ухвалою суду від 6 березня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 10 квітня 2023 року. У судовому засіданні 10 квітня 2023 року від представника відповідача надійшло клопотання про долучення доказів у справ, копію ухвали Київського окружного адміністративного суду від 3 квітня 2023 року про відкриття провадження у справі за скаргою [PERSON] на дії державного виконавця, а також відповіді від Дарницького УП ГУНП в м. Києві 7 березня 2023 року щодо звернень позивача до працівників поліції із скаргами на чинення відповідачкою перешкод у користуванні майном. Заслухавши думку учасників справи, суд ухвалив клопотання задовольнити, з огляду на час отримання таких доказів представником відповідача (після закриття підготовчого провадження у цій справі). У судовому засіданні позивач та його представник підтримали доводи позовної заяви, вказали, що рішення суду про усунення перешкод у користуванні майном відповідач добровільно не виконує, не пускає позивача до його кімнати у квартирі, яка виділена йому у користування за рішенням суду. Наявні у позивача ключі від квартири не дозволяють ними користуватись, бо відповідачка змінила серцевину замка, потрапив у квартиру ані він, ані державні виконавці не могли. Позивач вказав, що іншого житла у нього немає, він тимчасово живе у знайомих, просив позовні вимоги задовольнити та вселити його у квартиру. Представник відповідача та відповідачка заперечували проти задоволення позовних вимог, вказали, що у позивача є ключі від квартири та ніхто йому не чинить перешкод у користуванні, що підтверджується й відповіддю від Дарницького УП ГУНП в м. Києві. Позивач навмисно чекав біля дому поки відповідачка піде з квартири та заходив у будинок, а потім державний виконавець склав акти про те, що у квартиру позивача відповідачка не пускає. Відповідачка вказала, що позивач у 2003 році був позбавлений батьківських прав відносно їх спільного сина, вона його боїться, бо він може її побити та їх онука. Він має іншу сім`ю та не буде проживати у спірній квартирі. Зауважила, що адвокат позивача пропонував їй купити частину квартири, що належить позивачу, на що вона запропонувала віддати земельну ділянку в с. Проців Бориспільського району, проте позивач не погодився на таку пропозицію. Вказала, що знаходження позивача у квартирі буде викликати конфлікти та непорозуміння, витрат на утримання своє частини квартири він не несе, всі комунальні послуги сплачує вона самостійно. Просили у задоволенні позовних вимог відмовити. Суд, проаналізувавши обставини справи у їх сукупності, дослідивши додані до матеріалів справи докази, заслухавши пояснення представника позивача, позивача, представника відповідача, відповідача, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 2 жовтня 1982 року уклав шлюб з відповідачкою [PERSON] , який був зареєстрований у виконавчому комітеті Процівської сільської ради Бориспільського району, Київської області, актовий запис №18, про що вказано у витязі з Державного реєстру актів стану громадян про реєстрацію шлюбу. Шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано 4 липня 2002 року, актовий запис № 600. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 травня 2014 року було припинено право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , визнано за [PERSON] право власності на 41/100 частин квартири [ADDRESS] в рахунок розподілу майна подружжя, а також визнано за [PERSON] право власності на 59/100 частин тієї ж квартири в рахунок розподілу майна подружжя. На цей час рішення суду набрало законної сили. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25 листопада 2019 року, [PERSON] зареєстрував право власності на 41/100 частини квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 53). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 жовтня 2019 року (справа № 753/5526/18) встановлено порядок користування жилим приміщенням - квартири [ADDRESS] , виділивши у користування [PERSON] окрему кімнату жилою площею 18,0 м2 (кімната № 3 згідно технічного паспорту квартири) в квартирі [ADDRESS] , виділивши у користування [PERSON] дві інші окремі кімнати жилою площею 11,9 м2 (кімната № 4 згідно технічного паспорту квартири) та жилою площею 11,8 м2 (кімната №6 згідно технічного паспорту квартири) в квартирі [ADDRESS] . Приміщення загального користування квартири: коридори, хол, балкони, вбиральня, кухня, ванна кімната залишено у загальному користуванні. Зобов`язано [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у користуванні окремою кімнатою жилою площею 18,0 м2 в квартирі [ADDRESS] . Зобов`язано ЖБК „Шовковик-12" укласти окремі договори про участь у витратах по утриманню будинку, прибудинкової території та наданню комунальних послуг окремо з [PERSON] та [PERSON] на окремо виділені жилі приміщення в квартирі [ADDRESS] . Рішення суду на цей час набрало законної сили. (а.с. 5-8). 14 лютого 2020 року позивач звернувся до ВДВС Дарницького району м. Києва із заявою про відкриття виконавчого провадження для примусового виконання рішення суду від 29 жовтня 2019 року. Постановою від 19 лютого 2020 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження з виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 жовтня 2019 року в частині зобов`язання [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у користуванні окремою кімнатою жилою площею 18,0 м2 в квартирі [ADDRESS] . Вказану постанову відповідачка отримала 10 березня 2020 року, що підтверджується її скаргою на дії державного виконавця, в якій вона просила суд скасувати постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження з підстав того, що примусове виконання рішення суду є тиском на неї з метою отримання грошей та порушує її права, оскільки [PERSON] після ухвалення рішення у справі № 753/5526/18 жодного разу не звертався до неї та не телефонував з приводу того, що він має намір поселитись у квартиру, він не уклав окремого договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 9 червня 2020 року скаргу [PERSON] на дії державного виконавця залишено без задоволення. Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження ВП № 61302882 державним виконавцем неодноразово (24 листопада 2020 року, 24 грудня 2021 року, 26 січня 2022 року) надсилались відповідачці вимоги щодо виконання рішення суду та повідомлення про це державного виконавця. Проте рішення суду з боку відповідачки виконано не було. Державним виконавцем складено акти від 17 січня 2021 року, 22 лютого 2022 року про неможливість виконання рішення суду, а також виносились постанови про накладення штрафу на відповідачку. Як вбачається із наданих представником відповідача суду доказів, вказані акти та постанови державного виконавця наразі оскаржуються в суді. 28 липня 2022 року державний виконавець звернувся до Дарницького УП ГУ НП в м. Києві із поданням про притягнення до кримінальної відповідальності [PERSON] за статтею 382 КПК України. Відповідно до статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У відповідності до вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 316 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України), правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Як передбачено статтею 319 цього ж кодексу, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Згідно із статтею 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 355 ЦК України встановлено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади (стаття 356 ЦК України). Відповідно до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Конституцією України у статті 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Згідно положень частини першої та четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Згідно із статтею 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: проживати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини першої статті 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва. Кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право. (стаття 16 Цивільного кодексу України). Суд відхиляє доводи представника відповідача та відповідачки проте, що нею не чиняться перешкоди позивачу користуванні квартирою [ADDRESS] з посилання на лист Дарницького УП ГУ НП в м. Києві від 7 березня 2023 року, з огляду на те, що відповідно до письмової заяви відповідачки, яку вона надала державному виконавцю 22 лютого 2022 року, вона не надає доступу до помешкання, оскільки [PERSON] постійно вчиняє сварки, приходить систематично в стані алкогольного сп`яніння, домовитись не погоджується, вимагає продати квартиру, де не проживає більше 20 років і не сплачує за свою власність (а.с. 112). Вказане також спростовує поясненя представника відповідача та відповідачки про те, що позивач жодного разу з часу ухвалення рішення суду від 29 жовтня 2019 року не звертався до неї та не приходив. Також суд відхиляє доводи відповідачки та її представника про те, що у позивача наявні ключі від квартири, оскільки у такому б випадку державний виконавець та позивач могли би вільно потрапити до квартири у відсутність відповідачки та дії позивача щодо звернення до державного виконавця із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду від 29 жовтня 2019 року не були б логічними та послідовними. Стосовно відсутності звернення з 2019 року позивача до працівників поліції з приводу чинення перешкод відповідачкою у користуванні квартирою, позивач пояснив, що не вбачав у цьому потреби, оскільки звернувся із заявою до державного виконавця та був впевнений, що саме державний виконавець повинен вчиняти всіх дій для виконання рішення суду, яке набрало чинності. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Суд враховує ту обставину, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 жовтня 2019 року було констатовано факт чинення відповідачкою позивачу перешкод у користуванні його власністю та зобов`язано не чинити таких перешкод надалі. Відповідно до частини третьої статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною третьою статті 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (стаття 76 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частин другої, третьої статті 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Отже, під час розгляду справи було встановлено, що на цей час відповідачкою у добровільному порядку не виконано рішення суду від 29 жовтня 2019 року, позивач не має доступу до його частки власності у квартирі за адресою: [ADDRESS] та не може вільно та безперешкодно користуватись кімнатою, що була виділена йому користування за рішенням суду, тобто позивачкою продовжуються чинити перешкоди відповідачу у користуванні власністю, що підтверджується в тому числі її письмовими заявами (поясненнями), надані державному виконавцю. Суд враховує таку ж ту обставину, що іншого власного житла у позивача немає, проживає він у знайомих, протилежного суду доведено не було. З огляду на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позивач позбавлений можливості реалізувати своє право на проживання у вищевказаній квартирі, а тому порушене право [PERSON] на користування квартирою підлягає захисту. Розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог, відповідно до статті 11 ЦПК України, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та вселення позивача до квартири за адресою: [ADDRESS] На підставі викладеного та

Outcome: approved