Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-12 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 31 липня 2020 року вона уклала шлюб з відповідачем [PERSON] , від якого у них народилося двоє дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося. Між ними почали виникати різного роду непорозуміння, сварки, конфлікти, втратили взаємні почуття один до одного, і, окрім цього, це все створювало негативну, напружену атмосферу в сім`ї та неможливість їх спільного з відповідачем проживання. Шлюбні відносини між ними вже фактично припинилися і немає підстав для їх збереження. З відповідачем останнім часом вже спільно не проживають, не пов`язані, спільним побутом, а ні спільними проблемами, ні взаємними правами та обов`язками. В результаті, вони дійшли спільного висновку про необхідність розірвання шлюбу. Також позивачка зазначила, що наміру проживати з відповідачем після розірвання шлюбу вона не має. Свого особистого житла на даний час вона не має, а тому не має можливості на даний час забезпечити дітям належні умови для їх проживання та утримання. Внаслідок вищевказаних обставин та введення військового стану і складної ситуації в Україні, відсутності роботи, неможливістю спільного проживання з відповідачем вона має намір виїхати за кордон у Чеську республіку на невизначений термін, а тому, будучи зайнятою цілий робочий день на роботі, належним вихованням та утриманням малолітніх дітей займатись не зможе. До питання належного контролю та догляду батьками за неповнолітніми дітьми за кордоном соціальні служби відносяться дуже відповідально. Крім того, старша донька [PERSON] , [INFO] цього року повинна піти до школи. Забезпечити навчання дочки за кордоном при незнанні нею мови та відсутності українських навчальних закладів, вона не матиме жодної можливості і це не відповідає інтересам дитини. Ці обставини змушують позивачку звернутися до суду також із позовною вимогою про залишення дітей на утриманні, самостійному вихованні та проживанні біля відповідача, як батька дітей. Ухвалою суду від 27 березня 2023 року по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження (а.с. 29-30). Ухвалою суду від 04 квітня 2023 року замінено третю особу орган опіки і піклування Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області на орган опіки і піклування Пилипецької сільської ради Закарпатської області (а.с. 41). Позивачка в підготовче судове засідання не з`явилася, подала заяву з проханням розглянути справу за заявленим позовом за відсутності сторони позивача. Відповідач подав\~до суду\~заяву за\~змістом якої\~висловив позицію\~про визнання\~позовної заяви\~у повному\~обсязі підтвердивши дійсність викладених в ній обставин та просив розглянути справу без його участі у зв`язку із зайнятістю на роботі. Сільським головою Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області Пиринець Віталієм подано заяву за змістом якої висловив позицію про визнання сільською радою заявлених позовних вимог, справу просив розглядати без участі представника сільради. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до частини 3 статті 200 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 4 статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, ЦПК допускає ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні і в правовідносинах, що виникли між сторонами відповідачка позов визнала, таке визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, отже в даному випадку наявні законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в підготовчому засіданні. Суд встановив, що між сторонами 31 липня 2020 року було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 9). Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які проживають разом із батьком, про що свідчить зміст копій свідоцтв про народження серії [NUMBER] та [NUMBER] , довідки від 21.02.2023, актами обстеження від 20.03.2023 та від 21.02.2023 (а.с. 10-13, 15). Відповідач проживає у власному індивідуальному житловому будинку, де наявні всі необхідні умови для комфортного проживання дітей, працює інженером із заключення угод з клієнтами в ПрАТ «Закарпаттяобленерго», має стабільний дохід, а тому може самостійно матеріально утримувати та виховувати дітей (а.с. 13-15, 18-19). Відповідно до статті 51\~Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у статті 24 Сімейного Кодексу України (далі СК України), у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини 3 статті 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до частин 8 та 9 статті 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. За змістом частини 1 статті 141\~СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до частини 1 статті 151\~СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Частинами 1 та 2 статті 155\~СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Місце проживання дитини, яка недосягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (частини 1 та 2 статті 160 СК України). За загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Даний висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18. З урахуванням наведеного, оцінюючи наявні у матеріалах справи докази та встановлені судом обставини в їх сукупності, виходячи з визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком. При ухваленні такого рішення суд переконаний, що за наведених вище обставин встановлення місця\~проживання малолітніх\~дітей разом\~із батьком\~відповідатиме інтересам\~дітей.

Outcome: approved