Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання договору дарування дійсним, визнання відсутнім права, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та визнання права власності на квартиру. Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане 16.05.1994 відділом приватизації Ватутінської районної державної адміністрації м. Києва, за розпорядження № 456 від 16.05.1994, набув у власність однокімнатну квартиру [ADDRESS] . На підставі Договору дарування квартири від 22.09.2008, [PERSON] подарував вищевказану квартиру [PERSON] . В подальшому [PERSON] 02.03.2017 на підставі Договору купівлі-продажу продав квартиру [ADDRESS] [PERSON] . Так позивач [PERSON] , перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , в інтересах сім`ї, 17.05.2017 придбав за спільні кошти подружжя квартиру [ADDRESS] , на підставі Договору купівлі-продажу укладеного з [PERSON] . В березні 2018 року заступник керівника Київської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним Договору дарування, визнання спадщини відумерлою та витребування майна. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва по справі № 754/4108/18 від 12.11.2018 позов заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради було задоволено в повному обсязі. Постановою Київського апеляційного суду від 09.10.2019 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, та скасовано рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12.11.2018 та прийнято нову постанову про відмову в задоволенні позовної заяви прокурора. Постановою Верховного суду від 29.04.2020 касаційну скаргу прокурора було задоволено частково, скасовано постанову Київського апеляційного суду від 09.10.2019 та рішення Деснянського районного суду від 12.11.2018 в частині визнання недійсним Договору дарування та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову, а в частині визнання спадщини, у вигляді квартири [ADDRESS] , відумерлою та витребування в [PERSON] на користь територіальної громади м. Києва зазначену квартири, залишено в силі. Позивачу [PERSON] з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, стало відомо, що на даний час квартира [ADDRESS] , на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12.11.2018, Постанови Верховного суду від 29.04.2020 та розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 1337 від 03.09.2020 «Про прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва нерухомого майна» - є комунальною власністю, та на праві власності належить територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради. Позивач зазначає, що наявні фактичні та правові підстави для визнання дійсним Договору дарування, для визнання відсутнім у територіальної громади м. Києва права на спірну квартиру, для скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію за територіальною громадою м. Києва права власності на спірну квартиру та для визнання прав власності на зазначену квартиру за [PERSON] . Оскільки нотаріусом на Договорі дарування вчинено посвідчувальний напис, який відповідає формі № 34, затвердженій Наказом № 1/5, а також Договір дарування містить підписи його сторін, на ньому наявні підпис та печатка приватного нотаріуса, а також значиться реєстровий номер нотаріальної дії нотаріуса № 3215. Окрім цього, зміст Договору дарування було викладено на спеціальному бланку, в письмовій формі із зазначенням місця і дати його укладання, наявність підпису дарувальника [PERSON] , встановлення нотаріусом особи та дієздатності дарувальника. Позивач вказує, що факт відсутності рішення суду про передачу територіальній громаді відумерлої спадщини свідчить про те, що до територіальної громади м.Києва не перейшло право на відумерлу спадщину, у вигляді спірної квартири, а отже Державний реєстратор повинен був відмовити в державній реєстрації прав, оскільки зі змісту рішень судів не можливо встановити факту передачі територіальній громаді м. Києва відумерлої спадщини. На підставі вищенаведеного просять визнати дійсним Договір дарування квартири, укладений 22.09.2008, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко В.Ф., зареєстрований у реєстрі за № 3215, відповідно до якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у власність квартиру [ADDRESS] . Визнати відсутнім у територіальної громади м. Києва права на однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Скасувати рішення державного реєстратора Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Бандура Ю.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, та скасувати запис про право власності на однокімнатну квартиру [ADDRESS] , з реєстраційним номером об`єкту рухомого майна: 1187466780000, власник: територіальна громада м. Києва в особі Київської міської ради. Визнати за [PERSON] право власності на однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26.11.2021 відкрито провадження у справі. Визначено проводити розгляд справи за загальними правилами позовного провадження та встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Від Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), 15.07.2022 надійшли письмові пояснення у справі, відповідно до яких заперечують проти задоволення позову з наступних підстав. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва по справі № 754/4108/18 від 12.11.2018 позов заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3, в інтересах держави, в особі Київської міської ради про визнання недійсним Договору дарування, визнання спадщини відумерлою та витребування майна - було задоволено в повному обсязі. Постановою Київського апеляційного суду від 09.10.2019 рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12.11.2018 скасовано, та прийнято нову постанову, якою відмовлено в задоволенні позовних вимог. Постановою Верховного суду від 29.04.2020 касаційну скаргу прокурора було задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 09.10.2019 скасовано, заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12.11.2018 в частині визнання недійним договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного 22.09.2008 між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко В.Ф., зареєстрованого в реєстрі за № 3215, скасовано в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12.11.2018 в частині визнання спадщини у вигляді квартири [ADDRESS] відумерлою, та в частині витребування у [PERSON] на користь територіальної громади м. Києва квартири за вказаною вище адресою, залишено в силі. На підставі Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12.11.2018 та постанови Верховного суду від 29.04.2020 у справі №754/4108/18 та розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 1337 від 03.09.2020 «Про прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва нерухомого майна», державним реєстратором Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Бандурою Ю.В, здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] . Зазначають, що рішення судів у справі №754/4108/18 мають преюдиційне значення у даній справі, оскільки судами встановлені обставини щодо нікчемності правочину, який позивач намагається визнати дійсним, а також встановлені обставини визнання спадщини відумерлою та права комунальної власності територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради на цю спадщину. Верховний суд погодився з висновками суду першої та апеляційної інстанції про те, що Договір дарування від 22.09.2008, за яким [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко В.Ф. і зареєстрований у реєстрі за № 3215, є нікчемним, оскільки нотаріус не вчиняв посвідчення цього договору, а за вказаним реєстровим номером міститься запис про вчинення іншої нотаріальної дії - засвідчення справжності підпису. А отже підстави для визнання дійсним правочину, вчиненого з порушенням обов`язкової нотаріальної форми, передбачені у ч. 2 ст. 219 ЦК України, відповідність такого правочину справжній волі особи, яка його вчинила та існування перешкод для нотаріального посвідчення правочину з боку обставин, які не залежали від волі особи, яка вчинила правочин - відсутні. Також у відзиві зазначають, що Департаменту комунальної власності м. Києва є неналежним відповідачем у даній справі. Від Київської міської ради 10.03.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву. Однак, у зв`язку з тим, що відзив поданий із порушенням процесуального строку, відповідно до ч. 7 ст. 178 ЦПК України (встановленим судом строку у п`ятнадцятиденний термін з дня вручення ухвали про відкриття провадження) - суд не бере до уваги заперечення проти позову, викладені у відзиві Київською міською радою. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Дяченко І.В. в судових засіданнях позов підтримували та просив його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради Харитонов М.С. в судових засіданнях проти позову заперечував, просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Онищенко Т.О. в судових засіданнях проти позову заперечував, просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Третя особа [PERSON] в судових засіданнях позов підтримувала та просила його задовольнити в повному обсязі. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їм правовідносин. Відповідно до ухваленого заочного рішення Деснянським районним судом м.Києва від 12.11.2018, по справі № 754/4108/18, за позовом заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3, в інтересах держави, в особі Київської міської ради до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, визнання спадщини відумерлою та витребування майна, позовні вимоги задоволені. Визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладеного 22.09.2008 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко В.Ф., зареєстрований у реєстрі за № 3215. Визнано спадщину у вигляді квартири [ADDRESS] , загальною площею 33,00кв.м., житловою площею 17,9кв.м., яка відкрилась після смерті [PERSON] відумерлою. Витребувано у [PERSON] на користь територіальної громади м. Києва квартиру [ADDRESS] загальною площею 33,00кв.м., житловою площею 17,9кв.м., вартістю 714709,00грн. (сімсот чотирнадцять тисяч сімсот дев`ять гривень), (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1187466780000). Постановою Київського апеляційного суду від 09.10.2019, заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12.11.2018 по справі № 754/4108/18 скасовано, та прийнято нову постанову, якою відмовлено в позові заступнику керівника Київської місцевої прокуратури № 3, в інтересах держави в особі Київської міської ради, про визнання недійсним Договору дарування, визнання спадщини відумерлою та витребування майна. Постановою Верховного суду від 29.04.2020, касаційну скаргу прокурора було задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 09.10.2019 скасовано, заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12.11.2018 в частині визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного 22.09.2008 між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко В. Ф., зареєстрованого у реєстрі за № 3215, скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12.112018, в частинах визнання спадщини у вигляді квартири [ADDRESS] , загальною площею 33,00кв.м, житловою - 17,9кв.м, яка відкрилась після смерті [PERSON] відумерлою та витребування у [PERSON] на користь територіальної громади м. Києва квартири [ADDRESS] , вартістю 714709,00грн, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1187466780000 - залишено в силі. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Тобто, обставини встановлені рішенням суду не доказуються при розгляді інших справ, в яких беруть участь ті ж особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини. А висновки зроблені Верховним Судом в своїх постановах, для суду першої інстанції є обов`язковими. Судами першої, апеляційної та касаційної інстанції по справі № 754/4108/18 було встановлено та не спростовано при розгляді даної справи. Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 16.05.1994, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної державної адміністрації, квартира [ADDRESS] , належала на праві приватної власності [PERSON] . Квартира приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири становить 33,34кв.м. Свідоцтво видано на підставі розпорядження від 16.05.1994 №10512. 22 вересня 2008 року [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS] , на підставі договору дарування ВКМ №727963, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко В.Ф. і зареєстрованого в реєстрі за № 3215. На договорі міститься реєстраційний напис, вчинений 01.10.2008, реєстровий № 2415. Відповідно до довідки КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 27.12.2016, квартира [ADDRESS] , зареєстрована на праві власності за [PERSON] на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко В.Ф. 22.09.2008 за реєстровим № 3215. Листом від 13.11.2017 КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» повідомило, що за даними реєстрових книг КП «Київського міського бюро технічної інвентаризації» квартира [ADDRESS] , на підставі договору дарування за реєстровим № 2415 у реєстровій книзі №д. 146-531 від 01.10.2008 на праві власності не реєструвалася у БТІ. [INFO] [PERSON] , [INFO] , помер у віці 89 років, причина смерті: хронічна ішемічна хвороба серця, що підтверджується актовим записом про смерть від 02.07.2012 № 11857. У цьому актовому записі також вказано, що місце проживання померлої особи: [ADDRESS] , документ, що підтверджує факт смерті - лікарське свідоцтво про смерть від 02.07.2012 № 2206/2, видане Київським міським бюро судово-медичної експертизи. У день смерті [PERSON] , [INFO] відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS] , яка йому належала на праві власності та в якій він був зареєстрований та проживав один. П`ятнадцятою київською державною нотаріальною контори у листі на ім`я прокуратури від 11.01.2018 повідомлено, що заповіт від імені [PERSON] не посвідчувався і спадкова справа щодо його майна в період з 2012 року по 2017 рік не заводилась. Згідно з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №50521937 від 11.01.2018, заповіти від імені [PERSON] не посвідчувались. 02 березня 2017 року [PERSON] відчужив квартиру [ADDRESS] , на користь [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Відповідно до пункту 2 договору купівлі-продажу, документ, що підтверджує право власності продавця на відчужувану квартиру, є договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко В.Ф., 22.09.2008 за реєстровим номером 3212, та зареєстрований у Комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 01.10.2008, записаний у реєстрову книгу №д. 146-531 за реєстровим № 2415. Довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.02.2018 підтверджується, що квартира [ADDRESS] , зареєстрована на праві власності 17.05.2017 за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 02.03.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є. та зареєстрованого в реєстрі за № 397. 10 березня 2017 року до ЄРДР внесено відомості про те, що впродовж тривалого часу невстановлені особи шахрайським шляхом заволоділи квартирою [ADDRESS] , яка належала покійному [PERSON] 17 травня 2017 року право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 17.05.2017, укладеного із [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борисовою В.А. Згідно із листа Київського державного нотаріального архіву від 21.12.2017, у справі №2-27 «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій», том № 3 за 2008 рік приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко В.Ф. за реєстровим №3215 від 17.10.2008 міститься запис про вчинення нотаріальної дії по засвідченню справжності підпису. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Стаття 205 ЦК України передбачає, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Згідно з вимогами ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже Верховний Суд по справі № 754/4108/18 у Постанові від 29.04.2020 зробив висновок та визнав, що договір дарування від 22 вересня 2008 року ВКМ № 727963, за яким [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко В.Ф. і зареєстрований у реєстрі за № 3215, є нікчемним, оскільки нотаріус не вчиняв посвідчення цього договору, а за вказаним реєстровим номером міститься запис про вчинення іншої нотаріальної дії - засвідчення справжності підпису. Таким чином, відсутні підстави для визнання договору дарування недійсним, оскільки такий правочин є нікчемним в силу закону. Однак позивач, в обґрунтування позовних вимог про визнання договору дійсним, зокрема посилається на те, що оскільки нотаріусом на Договорі дарування вчинено посвідчувальний напис, який відповідає формі № 34, затвердженій Наказом №1/5, а також Договір дарування містить підписи його сторін, на ньому наявні підпис та печатка приватного нотаріуса, а також значиться реєстровий номер нотаріальної дії нотаріуса № 3215. Окрім цього, зміст Договору дарування було викладено на спеціальному бланку, в письмовій формі із зазначенням місця і дати його укладання, наявність підпису дарувальника [PERSON] , встановлення нотаріусом особи та дієздатності дарувальника. Проте відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів дарування та з`ясування питання про те, чи не укладені ці угоди з метою приховати іншу угоду та яку саме. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 07 вересня 2016 року у справі №6-1026цс16 та Верховним Судом у постанові №707/1541/16-ц від 11.04.2018. Як встановлено судом, позивач [PERSON] , не був стороною Договору дарування від 22.08.2008 ВКМ № 727963, за яким [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко В.Ф. і зареєстрований у реєстрі за № 3215, і не може стверджувати про елемент волевиявлення дарувальника або обдарованого, оскільки належних та допустимих доказів засвідчення добровільного укладання договору [PERSON] та [PERSON] суду не надано. Відсутні будь-які докази волевиявлення самих учасників договору дарування, встановити беззаперечне погодження на укладання договору між [PERSON] та [PERSON] суду не виявляється можливим, оскільки [PERSON] помер [INFO] , а [PERSON] не з`являвся в судові засідання, будь-яких пояснень по справі не надавав. Отже суд критично ставиться до твердження позивача про те, що подія як укладання договору дарування відбувалась і сторони цього договору мали вільне волевиявлення яке відповідало їх внутрішній волі, оскільки в обґрунтування цих тверджень не надано належних, достатніх та допустимих доказів, а лише ґрунтуються на припущеннях позивача та його представника. Крім того суд зауважує, що Договір дарування нерухомості - це договір, за яким одна сторона договору (дарувальник) передає право власності на нерухомість іншій стороні договору (обдаровуваному), при цьому обдаровуваний отримує цю нерухомість (дарунок) безкоштовно. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору і відбулося повне або часткове його виконання, але одна зі сторін ухилилася від нотаріального посвідчення договору, суд може визнати його дійсним (ст. 220 ЦК України). Зі змісту копії договору Дарування вбачається, що обдарований набуває право власності на квартиру з моменту його прийняття. Сторони цього договору вважають, що прийняття вищезазначеного дарунку є отримання обдарованого примірника цього договору після його нотаріального посвідчення (п.7); права та обов`язки сторони договору набувають з моменту нотаріального посвідчення цього договору (п.8). В копії договору Дарування від 22.09.2008 відсутнє посилання на норму ст.723 ЦК України, щодо встановлення обов`язку дарувальника передати дарунок обдарованому в майбутньому через певний строк (у певний термін) або у разі настання відкладальної обставини. Отже суду не надано належних та достатніх доказів факту прийняття [PERSON] (обдарованим) спірну квартиру в своє право власності, користування або розпорядження, а навпаки встановлено, що [PERSON] (дарувальник) на час смерті проживав в квартирі [ADDRESS] , що дає суду встановити, що договір Дарування від 22.09.2008 взагалі не був виконаний. До того ж відповідно до ст. 52 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що про всі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами або посадовими особами органів місцевого самоврядування, робиться запис у реєстрах для реєстрації нотаріальних дій після того, як нотаріус зробить посвідчувальний напис на документі або підпише документ, що ним видається. Кожна нотаріальна дія реєструється під окремим порядковим номером. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована, зазначається на документі, що видається нотаріусом, чи в посвідчувальному написі. Реєстр для реєстрації нотаріальних дій повинен бути прошнурований, аркуші пронумеровані. Кількість аркушів у реєстрі повинна бути засвідчена підписом посадової особи відповідного територіального органу Міністерства юстиції України та його печаткою. Кожний нотаріус веде окремий реєстр. Запис у реєстрі робиться чітко, розбірливо, із заповненням усіх граф, передбачених за встановленою формою. Не допускаються підчистки, дописки, інші незастережні виправлення та запис олівцем. Запис у реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії. Порядок ведення реєстрів для реєстрації нотаріальних дій та їх форма встановлюються Міністерством юстиції України. Отже Нотаріальна дія вважається вчиненою з моменту внесення про це запису до реєстру для реєстрації нотаріальних дій. Запис у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій є доказом вчинення нотаріальної дії. Відповідно до статті 52 Закону України "Про нотаріат" (в редакції чинній на 2008 рік) та з метою приведення нормативно-правових актів Міністерства юстиції України у відповідність до чинного законодавства була затверджена форма реєстрів для реєстрації нотаріальних дій, нотаріальних свідоцтв, посвідчувальних написів на правочинах і засвідчуваних документах. Крім того відповідно до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказам Мінінстерства юстиції України від 03.03.2004 №20/5 (в редакції дійсної в 2008 році) встановлювалось, що нотаріальні дії вчиняються нотаріусами України з використанням спеціальних бланків нотаріальних документів. Проте як при розгляді цивільної справи № 754/4108/18 так і при розгляд даної справи судами не було встановлено, що нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко В.Ф. дійсно був посвідчений спірний договір дарування. Пояснень нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко В.Ф. з підтвердженням вчинення нотаріальної дії з використанням спеціального бланку та записом у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, що було б доказом вчинення таких дії суду не надано. Однак при розгляді цивільної справи № 754/4108/18 судами було встановлено, що квартира [ADDRESS] вибула із власності [PERSON] на підставі підробленого договору дарування, спростовуючих доказів стороною позивача суду не надано. Таким чином, враховуючи встановлене та наведене вище, відсутні підстави для визнання договору дарування який був визнаний нікчемним в силу закону, визнавати дійсним. Також, щодо відсутності у територіальної громади м. Києва права на квартиру, та щодо рішення державного реєстратора про державну реєстрацію за територіальної громади м. Києва суд зазначає про таке. Статтею 140 Конституції України передбачено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі по тексту - Закон) місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. У статті 6 Закону зазначено, що первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста. Згідно із ст. 10 Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Відповідно до ч. 3 ст. 16 Закону матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах. Частиною 5 ст. 16 Закону передбачено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Частиною 1 ст. 60 Закону передбачено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Згідно із ч. 2 ст. 1277 ЦК України заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ст. 338 ЦПК України, суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді за місцем відкриття спадщини. До того ж, оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника, а за їх відсутності - до органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Відповідно до частини першої статті 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Метою віндикаційного позову (витребування майна) є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц. Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Таким чином територіальній громаді міста Києва не потрібно звертатись до суду із позовом про передачу їм відумерлої спадщини, оскільки дане питання вже було вирішено судами, зокрема Постановою Верховного суду від 29.04.2020. Постановивши, що квартира [ADDRESS] , є відумерлою спадщиною, яка підлягає витребуванню на користь територіальної громади міста Києва, а отже відбулось повернення (передача) майна законному власнику, що і надало законних підстав для прийняття Державним реєстратором рішення про державну реєстрацію права власності на зазначене майно за територіальною громадою міста Києва. До того ж, оскільки вимога про визнання права власності на квартиру за позивачем є похідною від вимог про визнання договору дарування дійсним та скасування рішення державного реєстратора Департаменту комунальної власності м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в яких судом у задоволенні відмовлено, а тому вона задоволенню також не підлягає. У своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує на те, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Конституція України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначила зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов`язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1,3 Конституції України). Встановивши, що позивачем не доведено порушення його прав та інтересів і незаконності дій відповідачами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах законодавства України, оскільки позивачем не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 77-81 ЦПК України, і тому позов не підлягає до задоволення. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача.

Outcome: dismissed