Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-17 00:00:00

20.09.2021 року позивач через свого представника звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 19.09.2002 між сторонами був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 3 200 доларів США, За користування грошовими коштами [PERSON] зобов`язався сплачувати відсотки у розмірі 3% в місяць з 13.04.2000 року. Відповідач мав непогашені борги за попередніми розписками, які увійшли до розписки від 19.09.2002 року. Строк повернення позики у розписці не вказаний. 27.08.2021 року позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути борг, у якій попросив повернути суму основного боргу 3 200 доларів США та відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 24 576 доларів США за період з 13.04.2000 по 13.08.2021. 08.09.2021 відповідач надіслав відповідь, якою відмовив у повному обсязі щодо сплати боргу. У зв`язку з порушенням грошових зобов`язань відповідачем, позивач просить стягнути з нього грошові кошти в розмірі 27 827 доларів США, з яких 3 200 доларів США - основна сума боргу, 24 672 доларів США - відсотки за користування коштами. У відзиві на позовну заяву представник відповідача [PERSON] - адвокат Придувалов В.В. просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з тих підстав, що відповідач повністю повернув одержану від відповідача суму боргу в розмірі 3 200 доларів США, що підтверджується розпискою позивача від 14.03.2003 року, про отримання ним коштів в рахунок погашення боргу у розмірі 1 600 доларів США, та іншою розпискою, яку на дату подання відзиву представник пред`явити не може, оскільки відповідач перебуває на території Франції. Оскільки боргові зобов`язання відповідачем перед позивачем були повністю виконані у 2003 році, то припинила дію сплата 3% в місяць за користування кредитними коштами. Позивач знав, що відповідач сплатив йому у 2003 році основну суму боргу в розмірі 3 200 доларів США, але не звертався до суду протягом 18 років щодо стягнення суми відсотків за користування коштами. Крім того, представник відповідача, звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності. У відповіді на відзив представник позивача щодо твердження відповідача про погашення ним половини суми боргу в розмірі 1 600 доларів США, враховуючи розписку від 14.03.2003 року, зазначив, що дійсно відповідачем була погашена частково заборгованість по процентах відповідно до умов договору позики від 19.09.2002 року, а з урахуванням того, що основна сума боргу залишилась незмінно, то 3% річних надалі нараховувались від суми боргу - 3 200 доларів США. Отже, враховуючи положення ст. 534 ЦК України та факт часткового повернення грошових коштів відповідачем у розмірі 1 600 дол. США в рахунок погашення заборгованості по відсотках за користування коштами, загальна сума боргу складає 26 272 доларів США. З приводу іншої розписки про повернення боргу у розмірі 1 600 доларів США, відповідачем жодних доказів не надано, місце знаходження оригіналу розписки відповідачем не повідомлено, отже вимога відповідача про надання додаткового строку для подання доказів. Щодо застосування строків позовної давності зазначає, що в розписці від 19.09.2002 строк повернення позики не вказаний та обумовлений моментом пред`явлення вимоги про повернення коштів. Позивачем 27.08.2021 було направлено відповідачу письмову вимогу про повернення суми боргу та відсотків за користування коштами, на що представником відповідача 08.09.2021 була направлена письмова відповідь про відмову у задоволенні вимоги щодо повернення коштів, отже перебіг позовної давності почався з 09.09.2021. 20.12.2021 від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, в якій просить стягнути з відповідача за договором позики від 19.09.2002 у розмірі 26 272 доларів США, яка складається з основної суми боргу у розмірі 3 200 доларів США, відсотків за користування коштами у розмірі 23 072 доларів США, враховуючи суму сплачених відповідачем коштів у розмірі 1 600 доларів США 14.03.2003 на зменшення суми відсотків за користування коштами. У відзиві на заяву про зменшення позовних вимог представник відповідача просив відмовити в повному обсязі, застосувавши строки позовної давності, а також те, що відповідачем суму боргу було сплачено в повному обсязі, звертає увагу, що визнання позивачем факту повернення відповідачем частини боргу за договором позики, що знайшло своє відображення в поданій заяві про зменшення позовних вимог, свідчить про те, що позивач знав про повернення частини суми боргу, позивач звертався до відповідача з вимогою про повернення суми боргу в 2003 році і отримав погашення даної суми боргу, шляхом особистого напису в тексті розписки. Таким чином, позивач скористався правом вимоги на повернення суми боргу ще в 2003 році, а тому строк позовної давності на звернення позивача до суду повинен підліковуватися з моменту написання відповідачем розписки про отримання ним частини погашеної суми боргу. Позивач та його представник в судовому засіданні просили позов задовольнити в повному обсязі з підстав викладених в заяві про зменшення позовних вимог. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, застосувавши строки позовної давності. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 19.09.2002 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачеві у позику 3 200 доларів США без визначення терміну повернення, а відповідач зобов`язався повернути суму позики і 3 % від вказаної суми за кожен місяць користування коштами. Укладення договору підтверджується борговою розпискою (а.с. 6). 27.08.2021 позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення суми позики протягом тридцяти календарних днів, у сумі 27 776 доларів США, яка складається з основної суми боргу у розмірі 3 200 доларів США, та суму процентів у розмірі 24 576 доларів США (а.с. 7-8). У відповіді на вимогу від 08.09.2021 представник відповідача відмовив щодо задоволення даної вимоги, оскільки відповідач в повному обсязі погасив дану заборгованість. 17.03.2003 року позивач отримав від [PERSON] 1 600 доларів США в рахунок погашення боргу за розпискою від 19.09.2002 (а.с.48). Ці обставини визнаються сторонами, а тому в силу положень ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Станом на день розгляду справи відповідач борг у розмірі 1 600 доларів США не повернув. За загальним правилом закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (ст. 58 Конституції України). Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦК України 1963 року, який був чинним на час укладення договору позики від 19.09.2002 року, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Згідно ч. 1 ст. 165 ЦК України 1963 року, якщо строк виконання зобов`язання не встановлений або визначений моментом витребування, кредитор вправі вимагати виконання, а боржник вправі провести виконання в будь-який час. Статтею 170 ЦК України 1963 року встановлено, що проценти по грошових та інших зобов`язаннях не допускаються, за винятком операцій кредитних установ, зобов`язань по зовнішній торгівлі та інших випадків, зазначених у законі. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, встановлено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України 2003 року, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши факт укладення 19.09.2002 року між сторонами договору позики; враховуючи недоведеність відповідачем факту повернення позивачу суми позики у розмірі 1 600 доларів США, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики від 19.09.2002 року в розмірі 1 600 доларів США. Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей (частина перша статті 48 ЦК УРСР 1963 року). Проценти по грошових та інших зобов`язаннях не допускаються, за винятком операцій кредитних установ, зобов`язань по зовнішній торгівлі та інших випадків, зазначених у законі (стаття 170 ЦК УРСР 1963 року). Відповідно до частини першої статті 374 ЦК УРСР 1963 року за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Аналіз вказаних норм дозволяє зробити висновок, що: проценти по грошових та інших зобов`язаннях не допускалися; невідповідність договору вимогам закону була підставою для визнання його недійсним на підставі рішення суду (див. пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»), а для не нікчемності договору. У Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що: Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності (пункт 4); до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення (пункт 9). Згідно статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання». В цій справі умова договору позики від 19 вересня 2002 року про встановлення процентів за користування позикою недійсною не визнавалася; до відносин сторін за договором позики від 19 вересня 2002 року з 01 січня 2004 року підлягають застосуванню положення ЦК України, і позикодавець має право на нарахування процентів з моменту набрання чинності ЦК України до моменту пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України; у договорі позики від 19 вересня 2002 року не встановлено обов`язок щомісячно сплачувати проценти, обов`язок по їх сплаті виник у боржника після пред`явлення вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, а тому позовна давність не пропущена. Таким чином сума процентів за користування позикою складає 10 128 доларів США, згідно з наступним розрахунком: (1 600 х 3 %) х 211 де 1 600 доларів США - сума позики; 211 - кількість місяців за період з 01 січня 2004 року до 27 серпня 2021року. Враховуючи те, що частина коштів у сумі 1 600 доларів США повернуті 17.03.2003, тобто до набрання чинності ЦК України в редакції 2003 року, суд не вбачає підстав для застосування ст. 534 ЦК України до правовідносин, що виникли між сторонами. Щодо доводів представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд виходить з наступного. Статтею 256 ЦК України 2003 року передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України 2003 року позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Виходячи з викладеного, встановивши, що з письмовою вимогою про повернення суми позики позивач звернувся 27 серпня 2021 року, в якій встановив строк повернення позики протягом тридцяти календарних днів (а.с.7-8); враховуючи, що з даним позовом позивач звернувся звернувся 20 вересня 2021 року, що підтверджується відбитком штампу вхідної кореспонденції місцевого суду на першому аркуші позовної заяви (а.с. 1); приймаючи до уваги, що укладеним між сторонами договором позики строк її повернення встановлений не був, - суд дійшов висновку, що строк позовної давності, в даному випадку, не пропущений. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково та вирішує стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 1600 доларів США сума основного боргу за договором позики від 19.09.2002 та 10 128 доларів США - відсотки за договором позики від 19.09.2002 за період з 01.01.2004 по 27.08.2021. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial