Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-16 00:00:00

Позивач 25 серпня 2022 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, у якому просив зменшити розмір аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини доньки [PERSON] з до 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позов мотивований тим, що судовим наказом Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 червня 2022 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] аліменти у розмірі частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 26 травня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття. На теперішній час позивач фінансово допомагає своїм непрацездатним батькам, ця допомога пов`язана зі станом їх здоров`я та необхідністю купувати ліки. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. У судовому засіданні 06 квітня 2023 року ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Скочко О.А. позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що позивач є батьком неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 15). Судовим наказом Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 червня 2022 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 26 травня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 7). Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Ці ж самі положення закріплено в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Таким чином, зміна сімейного стану позивача, а саме народження дітей не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів, а батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року по справі № 565/2071/19. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. 76 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що позивачем на підтвердження зміни свого матеріального стану надано пенсійні посвідчення [PERSON] та [PERSON] (а.с. 16, 20); виписний епікриз з карти стаціонарного хворого [PERSON] (а.с. 18); квитанції на оплату медичних виробів, аналізів та ліків (а.с. 21, 30-31, 33-34); довідки про доходи [PERSON] та [PERSON] (а.с. 109, 112). З довідки про нарахований дохід від 22 лютого 2023 року № 7/506 вбачається, що [PERSON] працює в ДП КБ «Південне», його заробіток за період з лютого 2022 року по січень 2023 року склав 434\~349,00 грн. (а.с. 107). Разом з тим, позивачем не надано доказів на підтвердження перебування на його утриманні батьків [PERSON] та [PERSON] , оскільки сам по собі факт наявності у позивача батьків не свідчить про зміну матеріального стану позивача. Крім того, позивачем взагалі не підтверджено факт того, що [PERSON] та [PERSON] є батьками позивача, зокрема, не надано суду свідоцтво про народження позивача. З урахуванням встановлених обставин і вимог статей 12, 81 ЦПК України, суд дійшов висновку про відмову в позові, виходячи з того, що позивач не довів обставин, на які посилався в обґрунтування своїх позовних вимог, які б давали підстави вважати, що його матеріальний стан та/або здоров`я погіршились. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд виходить з того, що позов задоволенню не підлягає, тому судові витрати слід покласти на позивача. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed