Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-09 00:00:00

У листопаді 2022 року [PERSON] звернулася до Деснянського районного суду міста Києва з позовом, в якому просила позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову вказала, що на момент її вагітності, а саме 10 жовтня 2015 року, сторони уклали шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1660 (а.с. 8). Відповідачу було відомо, що він не є біологічним батьком майбутньої дитини, однак це не стало їм перешкодою для створення сім`ї. На підставі ст. 122 СК України батьком [PERSON] , [INFO] , вказаний відповідач [PERSON] . Сімейне життя у сторін не склалося у зв`язку з різницею у віці та різних поглядів на життя. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 листопада 2020 року у справі № 754/7966/20, яке набрало законної сили 15 грудня 2020 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Враховуючи, що [PERSON] не є біологічним батьком [PERSON] , участі у його вихованні не приймає, життям та здоров`ям дитини не цікавиться, матеріально не забезпечує, позивач просить позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] .. Ухвалою судді Деснянського районного суду міста Києва від 29 листопада 2022 року цивільну справі направлено для розгляду за підсудністю до Подільського районного суду міста Києва. Ухвалою суду від 13 січня 2023 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Позивач у судове засідання не з`явилася, у прохальній частині позову просила суд розглянути справу без її участі. У судове засідання відповідач не з`явився, направив на адресу суду заяву, в якій вказав, що у зв`язку з тим, що він не є біологічним батьком малолітнього [PERSON] , наміру приймати участь у його вихованні не має, а тому позовні вимоги визнав у повному обсязі та просив здійснювати розгляд без його участі (а.с. 18, 29,30). Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, направив до суду клопотання, в якому просив розглянути справу без участі представника Орган опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації (а.с.36,37). Разом з цим, представником третьої особи було направлено на адресу суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав від 28.03.2023 № 102/02/38-1345 (а.с. 50-52). Відповідно до ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Оскільки відповідач визнав пред`явлений позов і визнання позову не суперечить закону, суд, враховуючи положення ч. ч. 3, 4 ст. 200, ст. 206 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у даному підготовчому судовому засіданні та ухвалити рішення у справі. У зв`язку з неявкою в судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши обставини в їх сукупності, надавши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 10 жовтня 2015 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 8). Під час шлюбу народилася дитина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 3), в якому матір`ю вказана [PERSON] , батьком - [PERSON] . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 листопада 2020 року у справі № 754/7966/20, яке набрало законної сили 15 грудня 2020 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 9,10). У зв`язку з тим, шо відповідач не вважає себе біологічним батьком, він самоусунувся від виконання свої батьківських обов`язків, що підтверджується його заявами, які були направлені на адресу суду (а.с. 18, 29,30). Враховуючи викладене, суд вважає доведеним той факт, що батько дитини самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків та участі у житті дитини не приймає. Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, на підставі ст. 164 СК України, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, діючи виключно в найкращих інтересах дитини, вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] . Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Відповідно до ч. 1 , п.2 ст. 164 СК України - мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизначених норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у Принципі №6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (пункт 49 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України" та пункт 47 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України"). Тобто вирішення питання про позбавлення відповідачки батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого сімейного життя. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо. Суд вважає повністю доведеним, що відповідач [PERSON] свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо [PERSON] , що може мати наслідком ігнорування батьком взагалі існування дитини як особистості, її духовного та фізичного розвитку, більш того, відповідач погодився про доцільність позбавлення його батьківських прав, тому суд вважає можливим позбавити його батьківських прав по відношенню до дитини, як крайній засіб впливу. Таким чином, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, в зв`язку із чим вони підлягають задоволенню. Суд, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховує, що правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір» і згідно з п. 14 ч. 2 ст. 3 Закону судовий збір не справляється за подання заяви про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб. Подібний висновок щодо застосування наведених приписів Закону України «Про судовий збір» висловлений Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 22.04.2019 у справі №9901/108/19, а також у постанові Верховного суду від 13.04.2022 у справі 120/1647/20-а. З огляду на те, що позов задоволено, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави в розмірі 1073,60 грн. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved