Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до Гайворонського районного суду Кіровоградської області з позовом до [PERSON] про розподіл майна. Позов мотивований тим, що 23.08.1980 pоку позивач зареєстрував з відповідачем шлюб, який 26.09.2022 року рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області розірвано. У період перебування сторін у шлюбі ними було придбане житло за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 32,2 кв.м. Оскільки майно було придбане позивачем та відповідачем у період шлюбу, воно належить їм, як подружжю, на праві спільної сумісної власності, тому позивач має намір поділити вищезазначене майно, шляхом визнання за ним права власності частки квартири, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 15.02.2023 року відкрито провадження у справі порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання з повідомленням (викликом) учасників справи. 01.03.20232 року від відповідача по справі [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому вказує, що позов є необґрунтованим, оскільки квартира не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя так як квартира приватизована, була виділена відповідачу та належить на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 27.10.2009 року, яку відповідачка набула в порядку приватизації. В згаданому свідоцтві, позивач не вписаний як член сім`ї, тому він не має права на зазначене житло. Позовні вимоги викладені у позові на сам перед мають на меті привласнити належну відповідачу квартиру, тобто спрямовані на порушення прав відповідача гарантовані п. 1 ст. 6 Конвенції. Враховуючи наведене позивач не набув права власності на квартиру, квартира не передавалась у власність позивача на підставі відповідного рішення, тому обраний спосіб захисту порушеного права позивачем з огляду на заявлений предмет позову є неефективним, оскільки позивачем не доведено факт, що він є власником спірної квартири, що свідчить про ненабуття останнім права власності та відсутність повноважень власника. З огляду на викладене, позивачем не доведено і належним чином не обґрунтовано заявлені позовні вимоги, його позиція не базується на належних та допустимих доказах, а тому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 31.03.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав зазначених в ньому та просить суд його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечувала з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву та просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам в цілому, доходить висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також в інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 23.08.1980 року Гайворонським відділом ЗАГС Кіровоградської області між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що вбачається з копії свідоцтва про одруження (а.с. 38). 26.09.2022 року рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області даний шлюб розірвано (а.с. 47-48). Відповідно до копії архівної довідки\~КП БМБТІ\~№ 218\~від 07.09.2022\~року право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] , згідно свідоцтва про право власності на житло від 27.10.2009 року №1260 (а.с. 7). Згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 27.10.2009 року № [NUMBER] , квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Норми права та мотиви їх застосування. Частиною першою статті 57 СК України передбачено, особистою приватною\~власністю дружини,\~чоловіка є: 1)\~майно,\~набуте нею,\~ним до\~шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3)\~майно,\~набуте нею,\~ним за\~час шлюбу,\~але за\~кошти,\~які належали\~їй,\~йому особисто; 4)\~житло,\~набуте нею,\~ним за\~час шлюбу\~внаслідок його\~приватизації відповідно\~до Закону\~України "Про\~приватизацію державного\~житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час перебування у шлюбі, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі змістом статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У відповідності до частини першої, другої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Способи та порядок поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначаються статтею 71 СК України. Згідно статей 1-3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать, зокрема квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом, зокрема безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. За змістом наведеного, власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації. Статтею 61 СК України визначено об`єкти спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частин першої-четвертої цієї статті об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Законом України «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» № 2913-VI від 11 січня 2011 року, який набрав чинності 08 лютого 2011 року, вказану правову норму було доповнено частиною п`ятою, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Законом України «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766-VІ від 17 травня 2012 року, який набрав чинності з 13 червня 2012 року, частину п`яту статті 61 СК України було виключено. Натомість кодекс було доповнено, зокрема пунктом 4 частини першої статті 57 СК України, згідно з яким житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Отже, з урахуванням наведених змін до СК України, правовий режим приватизованого житла змінювався. При цьому лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя. В інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації. Згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 27.10.2009 року №1260, квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] . Квартира приватизована нею згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а тому не може бути предметом поділу як спільне майно подружжя набуте ним у період шлюбу. З огляду\~на викладене,\~позовні вимоги\~ [PERSON] про здійснення поділу майна, а саме квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та визнання за ним права власності на частину даної квартири, задоволенню не підлягають. Частиною першою ст. 141 ЦПК України, встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із відмовою у задоволенні позову, згідно ст. 141 ЦПК України, не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати.

Outcome: dismissed