Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-05 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] помер [PERSON] , який є батьком позивачки. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на спадкове майно, а саме 1/4 частину квартири [ADDRESS] . Вказана квартира належить на праві власності позивачу [PERSON] , відповідачам [PERSON] , [PERSON] та померлому у рівних частинах. Позивач прийняла спадщину, як така, що на момент смерті батька була зареєстрована та проживала у вказаній квартирі. У встановленому законом порядку позивачка звернулась до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено у зв`язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу, який відповідачі надати відмовляються. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить визнати за нею право власності на 1/12 частину квартири [ADDRESS] у порядку спадкування після померлого [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16.11.2022 року витребувано докази у справі. 25.01.2023 року до суду надійшов Відзив відповідачів на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідачі вказують про те, що позивачка звернулась до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини лише 03.10.2022 року, тобто з пропуском встановленого строку для подання такої заяви. Будь-яких поважних причин пропуску строку для звернення з заявою про прийняття спадщини позивачкою не наведено. Досягнувши 22.03.2003 року повноліття, позивач набула право на звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте зробила це лише у 2022 році. На підставі викладеного відповідачі вважають, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. 25.02.2023 року до суду надійшла заява відповідачів про застосування позовної давності до даних позовних вимог. Заява мотивована тим, що позивачка після досягнення повноліття [INFO] протягом тривалого часу (до 03.10.2022 року) не зверталась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а тому пропустила встановлений законом строк. Так само і пропущений позивачем строк позовної давності для звернення до суду з даними позовними вимогами, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. 31.01.2023 року до суду надійшла Відповідь представника позивача на відзив, в якій представник вказує, що позивач фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, оскільки на момент смерті батька була зареєстрована та проживала у спірній квартирі, а тому строк для прийняття спадщини нею не пропущений. На підставі викладеного представник позивача просить позовні вимоги задовольнити. У судовому засіданні представник позивачки повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідачів у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у Відзиві на позов. Третя особа у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у своєму листі просить проводити розгляд справи в її відсутність. Вислухавши пояснення представника позивачки, представника відповідачів, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на спадкове майно, у тому числі на 1/4 частину квартири [ADDRESS] , що належала померлому на праві власності. Співвласниками квартири [ADDRESS] також є позивачка [PERSON] , відповідачі [PERSON] , [PERSON] у рівних частинах (по 1/4 частині кожен), що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 21.08.2000 року. Позивачка [PERSON] є рідною дочкою померлого [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження. Відповідач [PERSON] є рідним сином померлого [PERSON] , а відповідач [PERSON] є його дружиною. 03.10.2022 року позивачка [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Ліфанової І.О. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] 04.10.2022 року приватним нотаріусом було надано відповідь позивачці про неможливість видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з ненаданням оригіналу правовстановлюючого документу на квартиру [ADDRESS] . У встановленому законом порядку із заявами про прийняття спадщини після померлого [PERSON] відповідачі не звертались. Оскільки відповідачі відмовляються надати позивачці оригінал правовстановлюючого документу на квартиру, що унеможливлює оформлення спадкових прав позивачки, вона звертається до суду з даним позовом. Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 1220 Цивільного кодексу України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Стаття 1222 ЦК України передбачає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 Цивільного кодексу України. Статтею 1241 ЦК України визначено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Згідно статті 1261 ЦК України до першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, у тому числі народжені після його смерті, другий з подружжя, який пережив спадкодавця, а також батьки спадкодавця. При цьому слід зазначити, що відповідно до п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003 року) правила Книги шостої ЦК України застосовуються до спадщини, яка відкрилася, але не була прийняла ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Згідно із п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Отже, спірні правовідносини регулюються нормами ЦК УРСР (в редакції 1963 року), оскільки предметом позову є спадкове майно, що залишилось після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до вимог ст.. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Статтею 525 ЦК УРСР визначено, що часом відкриття спадщини визначається день смерті спадкодавця. Згідно із ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ст.. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідно волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Аналіз змісту статей 548, 549 ЦК УРСР свідчить про те, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття спадщини, є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подача до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні біти вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом статті 549 ЦК УРСР спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що він вступив в управління або користування спадковим майном. Згідно із п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14.06.1994 року (чинної на час відкриття спадщини), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом із ним. Згідно із п. 23 вказаної вище Постанови Верховного Суду України від 30.05.2008 року у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Крім того, відповідно до вимог ст.. 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Як встановлено при розгляді справи, позивачка на момент смерті [PERSON] , а саме станом на 03.04.2002 року, була зареєстрована та постійно проживала у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується відміткою у паспорті про реєстрацію місця проживання за вказаною адресою з 01.02.1996 року. Таким чином, позивачка вважається такою, що вступила в управління та користування спадковим майном, як це передбачено ст.. 549 ЦК УРСР, при цьому не має можливості оформити свої спадкові права через відмову відповідачів надати оригінал правовстановлюючого документу на майно, про що зазначено у листі приватного нотаріуса. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, встановлені у справі обставини, досліджені належні та допустимі докази, суд вважає позовні вимоги [PERSON] підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Що стосується заперечень відповідачів проти позову, то слід зазначити наступне. Як встановлено при розгляді справи, підставою для звернення позивачки до суду з даним позовом стало порушення її прав з боку відповідачів, що полягає у ненаданні оригіналу правовстановлюючого документу на квартиру, технічного паспорту, що і змусило позивачку звернутися до суду. Згідно із ст.. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщини визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до положень ст.. 549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступи в управління або володіння спадковим майном, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Як вже зазначалося вище, п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14.06.1994 року (чинної на час відкриття спадщини), визначено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом із ним; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасно прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі)в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Судом встановлено, що позивач прийняла спадщину, як така, що на момент смерті батька була зареєстрована та проживала разом з померлим та після його смерті. Також слід зазначити, що нотаріусом у листі про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом було зазначено причину для відмови відсутність правовстановлюючих документів, а не пропуск строку для подання заяви про прийняття спадщини. Таким чином, на даний час у позивача відсутній інший шлях для прийняття та реєстрації спадщини на частину квартири від батька, крім звернення до суду з даним позовом. Суд також звертає увагу на роз`яснення, наведені у постанові Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року про те, що на позови про визнання права власності не поширюються правила про позовну давність, оскільки ці позови пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна. Також у постанови Верховного Суду від 03.06.2020 року у справі № 752/749/14 зазначено про те, що доводи касаційної скарги про пропуск позивачами позовної давності є необґрунтованими, оскільки позивачі прийняли спадщину після смерті Особа_4 у порядку та у строк, визначений статтею 549 ЦК УРСР, а відповідно до положення статті 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Отже, прийнявши спадщину, позивачі набули право власності на спірне майно з моменту смерті Особа_4 . Цивільним законодавством не передбачено обмеження строку, у який спадкоємець, що прийняв спадщину, може зареєструвати своє право власності у встановленому законом порядку, або звернутись до суду за захистом свого права, а тому підстави для застосування у даній справі строку позовної давності, відсутні. Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, судом не приймаються до уваги заперечення відповідачів, як підстава для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачкою наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання за нею права власності на спадкове майно, а тому суд вважає позовні вимоги підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст.. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі по 619, 58 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved