Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача в сумі 69 572,48 грн., що включає в себе інфляційні втрати у розмірі 47\~196,06 грн. та три проценти річних у розмірі 47\~196,06 грн. та інфляційні втрати в сумі 133\~889,33 грн. Ухвалою суду від 05.09.2022 справу прийнято до провадження судді Червонописького В.С. та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 03.11.2022 від відповідача надійшов відзив, в якому повністю заперечувала проти задоволення позову, оскільки не могла в добровільному порядку виконати рішення суду про стягнення боргу бо була необізнана про наявність у неї боргу. Також позивачем не надано доказів існування виконавчого документа та залишку заборгованості у [PERSON] , що позбавляє суд повно та об`єктивно визначити розмір інфляційних втрат. 10.01.2023 від представника відповідача надійшла заява про зупинення провадження у справі. 26.01.2023 ухвалою суду відмовлено в задоволенні заяви про зупинення провадження у справі. 28.03.2023 від представника відповідача повторно надійшла заява про зупинення провадження у справі. 10.01.2023 та 28.03.2023 від представника відповідача надійшли заяви про участь в судовому засіданні в режимі відеконференції. 04.04.2023 ухвалою суду відмовлено в задоволенні заяви про зупинення провадження у справі. 04.04.2023 ухвалою суду відмовлено представнику відповідача в участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Сторони в судове в судові засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції та публікації оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. 01.07.2008 [PERSON] уклав з [PERSON] договір позики. Факт отримання відповідачем коштів підтверджується виданою нею квитанцією до прибуткового касового ордера від 01.07.2008, який завірений відповідачем печаткою підприємця. Відповідно до п. 1 договору позики, позикодавець передає у власність, а позичальник приймає 180 000,00 грн. на день укладення даного договору, та зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Відповідно до п. 2 договору позики, зазначену вище суму грошових коштів позичальник зобов`язується повернути позикодавцю 01.07.2009. Відповідно до п. 4 договору позики, позичальник зобов`язаний своєчасно повернути суму позики, на вимогу позикодавця, а також 24 процента річних з щомісячною виплатою відсотків (2% в місяць становить 3600,00 грн). Свої зобов`язання за договором позики відповідач не виконала, тому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості. 28.04.2010 заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області (фотокопія-заочного рішення додається) задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу; стягнено з [PERSON] основну суму за договором позики в розмірі 180000,00 грн., 68 400,00 грн процентів від суми позики за період з 01.07.2008 по 01.02.2010; а всього стягнути 248 400 грн. До позовної заяви позивачем додано розрахунок інфляційних втрат та трьох відсотків річних. Так, розмір трьох процентів річних від суми боргу за договором позики від 01.07.2008 за період 15.02.2019 по 15.02.2022 становить 22 376,42 грн.; розмір інфляційних втрат за договором за цей же період становить 47 196,06 грн. Таким чином, за невиконання договору позики відповідач повинна відшкодувати позикодавцю інфляційні за увесь час прострочення повернення коштів (за період з 15.02.2019 по 15.02.2022) у розмірі 47 196,06 грн, а також три проценти річних від простроченої суми у розмірі 22 376,42 грн. У своєму відзиві відповідач зазначала, що їй було невідомо про наявність ухваленого судом заочного рішення суду. Про заочне рішення відповідач дізналася, коли 18.10.2021 представник відповідача ознайомилася в Пустомитівському районному суді Львівської області з матеріалами справи №2-770/10. Одразу після ознайомлення з матеріалами справи, а саме 29.10.2021, стороною відповідача було подано заяву про перегляд заочного рішення, яка прийнята судом до розгляду та розглянута по суті із зазначенням про поновлення строків звернення до суду із заявою, зважаючи на об`єктивні підстави, які свідчили про необізнаність відповідача щодо ухваленого заочного рішення. Постановою Львівського апеляційного суду від 12.07.2022 у справі №2-770/10 вказане заочне рішення залишено без змін. Однак, відповідач зазначає, що лише 12.07.2022 Львівським апеляційний суд залишив вказане рішення без змін та заочне рішення набуло чинності. Рішення суду про задоволення вимог кредитора, будучи невиконаним боржником, надає позивачу (кредитору) право на звернення до суду з позовом про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за час невиконання грошового зобов`язання. Разом з тим, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у даному випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості інфляційних втрат, трьох процентів річних), перевірити їх. оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. Однак, відповідачем не надано суду доказів наявності існування виконавчого документа, виданого судом відповідно до резолютивної частини вказаного рішення суду у справі, не надано доказів того, чи перебував вказаний виконавчий документ на виконанні в органах ДВЄ станом на день звернення позивача з вказаним позовом до суду чи протягом усього часу з дня видачі виконавчого листа, та який фактичний залишок заборгованості за виконавчим документом на час звернення позивача з вказаним позовом до суду після його примусового виконання органом ДВС. Саме ненадання позивачем суду доказів фактичного залишку заборгованості за виконавчим документом після того, як він перебував на примусовому виконанні в органах ДВС, позбавляє суд можливості всебічно, повно та об`єктивно визначити розмір інфляційних втрат, три проценти річних від простроченої суми за невиконаним рішенням суду. Тобто, викладене позбавляє суд можливості належно застосувати до спірних правовідносин положення ч. 2 ст. 625 та ст. 536 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, відповідач просила суд відмовити у задоволенні позову. На підтвердження вищевикладеного відповідач долучає до матеріалів справи розписку про ознайомлення з матеріалами справи №2-770/2010, копію ухвали Пустомитівського районного суду Львівської області від 23.12.2021,Ю копія короткого тексту постанови Львівського апеляційного суду від 12.07.2022. При цьому, відповідач не заперечувала факт підписання договору позики від 01.07.2008. Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор-прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин судом повинні враховуватися висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18)зроблено висновок, що «за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 у справі №902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] належним чином не виконував своїх зобов`язань за договором позики від 01.07.2008. У зв`язку із цим [PERSON] звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості. Заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 28.04.2010 про стягнення заборгованості підтверджено наявність грошового зобов`язання відповідача перед банком та його порушення. Таким чином, з ухваленням судом у 2010 році заочного рішення про стягнення з [PERSON] боргу за договором позики від 01.07.2008 року зобов`язання відповідача сплатити заборгованість не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання ним грошового зобов`язання, яке станом на день розгляду справи не виконано. Відтак, кредитор має право на стягнення з відповідача сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення 3% та інфляційних втрат підлягають задоволенню. З відповідача підлягає стягнення на користь позивача сплачений судовий збір за поданий позов. На підставі викладеного,

Outcome: approved