Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-17 00:00:00

Позивач, від імені та в інтересах якого на підставі договору діє адвокат Дмитренко І.М., звернулася до суду із позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок з усіма господарськими будівлями і спорудами. У своїх вимогах посилається на те, що 01 лютого 2001 року вона придбала у відповідача житловий будинок з усіма господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] . Позивач сплатила відповідачу 30000,00 гривень, що становить повну вартість зазначеного об`єкту нерухомості, про що склали відповідну розписку. При цьому відповідач передалв позивачу ключі та правовстановлюючі документи на нерухоме майно і вона почав проживати у вказаному будинку, проводити ремонт, оплачувати комунальні послуги, зареєструвала у ньому себе та свою сім`ю, де і проживає по теперішній час. При купівлі будинку сторони домовились оформити договір купівлі-продажу нотаріально. Але власник нерухомого майна - [PERSON] виїхав на проживання до російської федерації, з початком повномасштабного вторгнення в Україну відповідач не має можливості приїхати в Україну, що не дає змоги оформити сторонами нотаріально вищевказаний договір купівлі-продажу. З посиланням на те, що сторони виконали усі умови договору, однак з об`єктивних причин вони втратили можливість нотаріально посвідчити правочин, відповідно до вимог ч.2 ст. 220 ЦК України, позивач просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу від 01.02.2001 року, укладений між нею та [PERSON] та визнати за нею право власності на спірне майно. У судове засідання позивач не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, свої позовні вимоги підтримує, просить суд про їх задоволення, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи судом повідомлявся належним чином, у відповідності до вимог ст.ст. 28, 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не подав. У відповідності з вимогами ст.ст. 223, 280 ЦПК України, справу розглянуто у відсутність сторін, в порядку заочного розгляду, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, у відповідності до ст.ст. 28, 128 ЦПК України, позивач не заперечувала проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися до зали судового засідання. Вивчивши доводи позову і матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] був власником житлового будинку з усіма господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 18. 01. 1992 р.. Згідно розписки від 01.02.2001 року, [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 30000 (тридцять тисяч) гривень за угодою про продаж житлового будинку з усіма господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] , що є повною вартістю вказаного будинку згідно угоди та зобов`язався оформити договір купівлі-продажу квартири з [PERSON] у нотаріальному порядку. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до вимог ст.47 ЦК УРСР (в ред. 1963 року), які діяли на час укладення договору та ч.2 ст. 220 ЦК України ( в чинній редакції), передбачено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення суд може визнати такий договір дійсним. Відповідно до ст.47 ЦК України ( в ред.1963 р.), нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. За змістом ст.ст.128,153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Із наданих суду доказів встановлено, що на момент укладення угоди про купівлю-продаж належного [PERSON] житлового будинку, між сторонами було досягнуто домовленості ціни, за яку він продається, було здійснено передачу грошових коштів у розмірі обумовленої ціни, після досягнення згоди щодо усіх істотних умов договору, позивач почала фактично проживати у спірному будинку, тобто, відбулося повне виконання договору, але можливість нотаріального посвідчення вказаної угоди, про яку домовилися сторони, була втрачена у зв`язку з виїздом відповідача до російської федерації. Відповідач з 01 лютого 2001 року володіє та користується вищевказаним житловим будинком. Отже, за вказаним договором, позивач набула право власності на вказаний житловий будинок. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.2 ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 41 Конституції України, п.2 ч.1ст. 3 ЦК України та ч.1 ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та Законом. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 334 ч.3 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Приймаючи до уваги те, що при укладенні угоди сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне фактичне виконання договору, суд приходить до висновку що позов підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд, з урахуванням наявного в позові клопотання позивача про покладення на неї судових витрат, витрати, пов`язані з розглядом справи у вигляді судового збору ухвалює покласти на позивача, за його клопотанням.

Outcome: approved