Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-09 00:00:00

Позивач 20.09.2022 року звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсним договір №3/20 купівлі-продажу майнових прав на однокімнатну квартиру [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 30.11.2021р. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 21 000 (двадцять одна тисяча) доларів США. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 3% річних у розмірі 500,55 доларів США. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] проценти за користування чужими коштами у розмірі 500,55 доларів США. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 105 132,39 грн. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму понесених судових витрат у розмірі 10 585,42 (десять тисяч п`ятсот вісімдесят п`ять) гривень 42 копійки. В обґрунтування позову позивач зазначила, що 30.11.2021р. між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір №3/20 купівлі-продажу майнових прав, відповідно до якого відповідач продав позивачу майнові права на квартиру [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 5123755800:02:006:0301. В договорі купівлі-продажу майнових прав зазначено, що майнові права на вищевказану квартиру належать відповідачу. На виконання п.п.4.2.1. п.4.2. договору, позивач оплатив відповідачу грошові кошти в розмірі 567 000 (п`ятсот шістдесят сім тисяч) гривень 00 копійок, що є еквівалентом 21 000 (двадцять одна тисяча) доларів США, за курсом продажу долару США по відношенню до гривні, що встановлений в операційних касах АТ «Ощадбанк» на день укладення цього Договору, що підтверджується довідкою про оплату повної (100%) вартості майнових прав вих.№3/20 від 30.11.2021р. В липні 2022 року позивачу стало відомо, що на час укладення Договору та отримання грошових коштів в розмірі 567 000 грн., що є еквівалентом 21 000 доларів США, тобто на 30.11.2021р., відповідач не був власником майнових прав на вищевказану кватиру, оскільки ця квартира з 12.11.2020р. є власністю [PERSON] , а отже відповідач не мав права укладати Договір та отримувати грошові кошти від продажу цих майнових прав, які йому ніколи не належали. Факт того, що відповідач безпідставно отримав від позивача грошові кошти за майнові права на квартиру [ADDRESS] у вищевказаному будинку свідчить той факт, що земельна ділянка, на якій планувалось будівництво житлового будинку із вказаною квартирою, з 01.04.2020р. належить на праві власності [PERSON] , ніколи не належала відповідачу на праві власності, не передавалась її власником в оренду відповідачу, останній не отримував дозвільних документів на будівництво, що виключає виникнення у відповідача майнових прав на вищевказану квартиру, а отже і можливість їх продажу, як майно. Відповідач, укладаючи 30.11.2021 року договір № 3/20 купівлі-продажу майнових прав, не мав правових підстав на відчуження майнових прав на вищевказану квартиру, що свідчить про безпідставність набуття грошових коштів, від повернення яких останній ухиляється. Разом з позовною заявою позивачем було подано заяву про забезпечення позову. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 21.09.2022 року було розглянуто заяву позивача про забезпечення позову, за результатом якої у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову було відмовлено. 30.09.2022 року ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Підготовче судове засідання призначено на 24.11.2022 року. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 16.01.2023 року продовжено строк підготовчого провадження по цивільній справі на тридцять днів. Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 09 лютого 2023 року № 34/0/15-23 «Про звільнення [PERSON] з посади судді Овідіопольського районного суду Одеської області за власним бажанням» Наказом від 10.02.2023 року № 01г-о/с [PERSON] звільнено з посади судді Овідіопольського районного суду Одеської області відраховано зі штату суду 10.02.2023 року. В зв`язку з цим, 10.02.2023 року до канцелярії суду повернуто дане цивільне провадження для здійснення повторного розподілу справи. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2023 року, матеріали цивільної справи № 509/3916/22 передані для розгляду судді Панасенко Є.М. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 16.02.2023 року суддею Панасенко Є.М. прийнято до свого провадження дану цивільну справу. Вирішено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження та почати підготовче провадження з дня постановлення цієї ухвали. Призначено проведення підготовчого засідання на 10.04.2023 року. В судове засідання з`явився представник позивача, який позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. В судове засідання з`явилась представник відповідача, якою 10.04.2023 року через канцелярію суду, було подано клопотання про визнання позову у повному обсязі. Клопотання було підтримане представником в судовому засіданні. Дане клопотання обґрунтоване тим, що оформлення купівлі-продажу майнових прав відбулось випадково, без погодження з власником квартири, оскільки на час підписання договору купівлі-продажу майнових прав, квартира [ADDRESS] була зареєстрована на [PERSON] , що підтверджується витягом з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.11.2020 року. Відповідно до ч. 2 ст. 49 ЦПК України, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, вислухавши позицію представників сторін, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що 30.11.2021 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір №3/20 купівлі-продажу майнових прав (далі - Договір/Договір №3/20). Згідно п.1. Договору «Терміни та їх визначення» об`єкт капітального будівництва - Житловий комплекс за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 5123755800:02:006:0301. Об`єкт нерухомості - складова та невід`ємна частина об`єкту капітального будівництва, яка виражена у вигляді квартири, спорудження якої здійснює Продавець. Характеристики об`єкта нерухомості та інформація яка його ідентифікує, надана в п.2.2 цього Договору. Майнові права - це всі права на об`єкт нерухомості, які належать [PERSON] . Майнові права відчужуються покупцю, який у зв`язку з цим набуває у майбутньому право власності на об`єкт нерухомості. Довідка про оплату 100% майнових прав - підписується продавцем та підтверджує оплату 100% майнових прав на об`єкт нерухомості, що є предметом даного Договору. Відповідно до п.2.1. Договору, продавець продає, а покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості у порядку та на умовах, передбачених цим Договором, та у відповідності до норм Цивільного кодексу України, що визначають загальні положення про купівлю-продаж. Згідно п.2.2. Договору, сторони домовились, що об`єктом нерухомості, майнові права на який передаються за даним Договором, є об`єкт нерухомості, розташований в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: [ADDRESS] з наступними характеристиками: об`єкт - квартира, будівельний №1, кількість кімнат -1, загальна площа, кв.м. - 31, поверх - 1. Відповідно до п.п.2.6.,2.7. Договору, плановий термін закінчення будівництва - 1 квартал 2020 року, плановий термін введення в експлуатацію - 2 квартал 2021 року. Згідно п.3.1. Договору, майнові права на об`єкт нерухомості за цим Договором закріпляються за покупцем у момент видачі Довідки про оплату 100% вартості майнових прав, що визначена у пункті 4.2. цього Договору. Відповідно до п.3.3. Договору, об`єкт нерухомості передається продавцем покупцю шляхом підписання акту приймання-передачі об`єкта нерухомості. Згідно п.4.1. Договору, в день укладення цього Договору вартість майнових прав на об`єкт нерухомості складає 675 000 (шістсот сімдесят п`ять тисяч) гривень 0 копійок, що є еквівалентом 25 000 (двадцять п`ять тисяч) доларів США, за курсом продажу долару США за гривню, що встановлений в операційних касах АТ «Ощадбанк» на день укладання цього Договору, за яким АТ «Ощадбанк» здійснює продаж доларів США, а саме 25 гривень 0 копійок за 1 долар США. Відповідно до п.4.2. Договору, розрахунок за даним Договором здійснюється у наступному порядку: 4.2.1. Покупець, протягом 3 банківських днів з дня підписання Договору сплачує у касу продавця повну вартість майнових прав на об`єкт нерухомості, зазначеної у п.4.1. Договору, що складає 567 000 (п`ятсот шістдесят сім тисяч) гривень 00 копійок, що є еквівалентом 21 000 (двадцять одна тисяча) доларів США, за курсом продажу долару США по відношенню до гривні, що встановлений в операційних касах АТ «Ощадбанк» на день укладення цього Договору, за яким АТ «Ощадбанк» здійснює продаж доларів США. 4.2.2. Частину вартості нерухомості у розмірі 108 000 (сто вісім тисяч) гривень 0 копійок, що є еквівалентом 4 000 (чотири тисячі) доларів США, за курсом продажу долару США за гривню, що встановлений в операційних касах АТ «Ощадбанк» на день укладення цього Договору, за яким АТ «Ощадбанк» здійснює продаж доларів США, покупець зобов`язаний сплатити продавцю до 30 листопада 2022 року. Відповідно до п.4.4. Договору, обов`язок покупця по здійсненню розрахунків по цьому Договору вважається виконаним в день сплати покупцем в касу продавця (про що продавець надає довідку про часткову оплату покупцю). 30.11.2021р., з дотриманням порядку розрахунків, передбаченого п.п.4.2.1. п.4.2. Договору, позивач оплатив відповідачу грошові кошти в розмірі 567 000 (п`ятсот шістдесят сім тисяч) гривень 00 копійок, що є еквівалентом 21 000 (двадцять одна тисяча) доларів США, за курсом продажу долару США по відношенню до гривні, що встановлений в операційних касах АТ «Ощадбанк» на день укладення цього Договору, за яким АТ «Ощадбанк» здійснює продаж доларів США, а саме 27 гривень 00 копійок за 1 долар США, в якості часткової вартості майнових прав на об`єкт нерухомості, що підтверджується довідкою про оплату повної (100%) вартості майнових прав вих.№3/20 від 30.11.2021р., виданої та підписаної відповідачем позивачу. Судом встановлено, що зі змісту даної довідки вбачається, що остання є підтвердженням часткової оплати майнових прав та підлягає обов`язковому зберіганню до оформлення права власності на об`єкт нерухомості. Згідно п.п.5.2.4. п.5.1. Договору, продавець зобов`язаний забезпечувати будівництво об`єкту капітального будівництва та введення його в експлуатацію. Відповідно до п.5.5. Договору, продавець гарантує: що від покупця не приховано обставин, які мають істотне значення для цього Договору; до укладення цього Договору, майнові права на об`єкт нерухомості будь-яким третім особам не відчужено; внаслідок укладення цього Договору не будуть порушені права та законні інтереси третіх осіб. На підставі наданих позивачем документів, судом було встановлено, що після укладення Договору, позивачем було здійснено ремонт в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується кошторисом по будівельно-монтажним роботам, проведеним в ЖК «Хай Тек» в період з 20.03.2022р. по 15.04.2022р. всього на суму 23 370 грн.; квитанцією про придбання будівельних матеріалів з ТОВ «Епіцентр К» №ОТ-0267334 від 28.12.2021р. на суму 6 000 грн.; квитанцією про доставку товарів № усл/ОТ-0016572 від 29.12.2021р. на суму 460 грн.; товарним чеком про придбання вхідної двері з доставкою на суму 10 000 грн.; квитанцією про придбання будівельних матеріалів з ТОВ «Епіцентр К» ПН 324902426531 від 03.04.2022р. на суму 5 999 грн.; накладною від 05.04.2022р. про придбання меблів на суму 10 800 грн.; квитанцією з ТОВ «Комфі Трейд» №ПН 369624804639 від 07.07.2022р. про придбання побутової техніки на суму 13 097 грн.; видатковою накладною №00025058 від 30.08.2022р. про придбання сантехніки всього на суму 19 950,39 грн.; накладною №б/н від 21.03.2022р. на придбання будівельних матеріалів на суму 10 667 грн.; накладною №б/н від 02.04.2022р. на придбання будівельних матеріалів на суму 2 055 грн.; товарним чеком від 28.03.2022р. про придбання матеріалів на суму 2 734 грн., всього на загальну суму 105 132,39 грн. З матеріалів справи вбачається, що в липні 2022 року позивачу стало відомо, що земельна ділянка, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5123755800:02:006:0301, на якій здійснювалось будівництво житлового комплексу, в якому позивач придбав у відповідача майнові права на однокімнатну квартиру, будівельний номер [ADDRESS] по Договору, з 01.04.2020р. належить на праві власності [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) на підставі дубліката договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.04.2020р., посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Гурською В.С., зареєстрованого в реєстрі за №348, дублікат якого посвідчено приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Гурською В.С. 15.07.2022р., зареєстровано в реєстрі за №256, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №306040859 від 28.07.2022р. При цьому, суд звертає увагу на те, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від імені продавця [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , підписував [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , як представник продавця, на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернишевою Н.Г. 23.09.2019р. за реєстровим №3483. Згідно п.8 договору купівлі-продажу земельної ділянки, продавець, в особі представника, свідчить, що відчужувана земельна ділянка на момент укладення цього договору вільна від забудови. Відповідно до п.9 договору купівлі-продажу земельної ділянки, покупець підтверджує той факт, що земельна ділянка оглянута ним до підписання цього договору. Недоліків чи дефектів, які б перешкоджали використанню землі за призначенням, а також об`єктів нерухомості (забудови) на земельній ділянці на момент огляду виявлено не було. 06.11.2020р. [PERSON] , будучи власником вищевказаної земельної ділянки, зареєструвала право власності на житловий будинок, загальною площею 1 742,3 кв.м., житлова площа 1 497,7 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі довідки №б/н, виданої 23.10.2020р. ТОВ «КИЇВ МІСТО БУД», технічного паспорту №б/н, виданого 23.10.2020р. ТОВ «ПРОМ-СТРОЙ ЛТД», що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №308833226 від 02.09.2022р. Зі змісту довідки №б/н від 23.10.2020р. виданої ТОВ «КИЇВ МІСТО БУД» вбачається, що під час виїзду з метою проведення технічної інвентаризації за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки: 5123755800:02:006:0301 встановлено, що забудовником гр. [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) за вищевказаною адресою було побудовано у 1991 році житловий будинок літ. «А», загальною площею 1 742,3 кв.м., житловою площею 1 497,7 кв.м. Даний житловий будинок [PERSON] було переобладнано та розділено на 41 житлову квартиру та 2 нежитлових приміщення, що підтверджується довідкою №б/н від 11.11.2020р., виданою ТОВ «КИЇВ МІСТО БУД». 12.11.2020р. [PERSON] зареєструвала право власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі довідки №б/н від 11.11.2020р., виданої ТОВ «КИЇВ МІСТО БУД», технічного паспорту №б/н від 11.11.2020р., виданого ПП «ГЛАВ ІНВЕСТ ГРУП», що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №306828047 від 08.08.2022р., майнові права на яку придбав позивач по Договору купівлі-продажу майнових прав №3/20 від 30.11.2021р. Виходячи з наведеного вище, судом встановлено, що на час укладення Договору та отримання грошових коштів в розмірі 567 000 грн., що є еквівалентом 21 000 доларів США, тобто на 30.11.2021р., відповідач не був власником майнових прав на вищевказану кватиру, оскільки ця квартира з 12.11.2020р. є власністю [PERSON] , а отже відповідач не мав права укладати Договір та отримувати грошові кошти від продажу цих майнових прав, які йому ніколи не належали. Частинами 1 та 2 ст.11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;4) інші юридичні факти. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За змістом статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до ст.15 ЦК України, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. В свою чергу, спосіб захисту - це конкретні закріплені чи санкціоновані законом правоохоронні заходи (засоби), за допомогою яких усуваються порушення прав, у зв`язку з чим застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа та від характеру його порушення. Як зазначив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 15.11.1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54), норма Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13 Конвенції повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці. Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Відповідно до ч.2 ст.190 ЦК України майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Згідно ч.2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що на час укладення Договору та отримання грошових коштів від позивача, відповідач не був власником майнових прав на вищевказану кватиру, оскільки власником цієї квартири є [PERSON] з 12.11.2020р., а отже відповідач не мав права уклади з позивачем Договір та отримувати грошові кошти в розмірі 567 000 грн., що є еквівалентом 21 000 доларів США, за майнові права на вищевказану квартиру, які йому ніколи не належали. Крім того, земельна ділянка, на якій планувалось будівництво житлового будинку із вказаною квартирою по Договору, ніколи не належала відповідачу на праві власності, не передавалась її власником в оренду відповідачу, останній не отримував дозвільних документів на будівництво, що виключає виникнення у відповідача майнових прав на вищевказану квартиру, і підтверджує неможливість їх продажу, як майно. Суд приходить до висновку, що вказане свідчить про те, що відчуження майнових прав на квартиру [ADDRESS] за Договором відбулось особою, яка не була власником цього майна, що свідчить про наявність правових підстав для визнання оспорюваного Договору купівлі-продажу майнових прав недійсним на підставі ст.ст.203,656 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року зазначив, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим, вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин необхідно врахувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту». Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частин першої-третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (провадження № 61-1133св18), від 17 квітня 2019 року у справі № 759/1206/17 (провадження № 61-40св19) зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна, набуття або збереження за рахунок іншої особи, відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно. За змістом приписів глави 83 ЦК України характерною ознакою кондикційних зобов`язань є приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. При цьому у кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або відшкодувати всі доходи, які він одержав. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18. Таким чином, норма ст. 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження за відсутності належних правових підстав для такого набуття. Згідно п.1 ч.3 ст.1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Тлумачення частини першої статті 216, пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено недійсність правочину через те, що особа яка здійснювала продаж майна не була його власником, через що у набувача вказане майно було вилучено і повернуто його власнику, сторона (покупець), що сплатила кошти, має право вимагати повернення переданого іншій стороні (продавцю) в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам), то вона може вимагати від сторони, яка здійснила продаж майна, при цьому не будучи його власником, повернення майна (коштів) на підставі пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України. Подібного правового висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 537/4259/15-ц (провадження 61-592св20). З огляду на те, що оспорюваний Договір є недійсним, за яким відповідачем отримано грошові кошти, в розмірі в розмірі 567 000 грн., що є еквівалентом 21 000 доларів США., суд доходить до висновку, що наявні правові підстави, передбачені пунктом 1 частини 3 ст. 1212 ЦК України для повернення відповідачем позивачу отриманих грошей за недійсним правочином. З приводу заявлених [PERSON] позовних вимог щодо стягнення суми грошових коштів, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання іноземної валюти фізична особа зобов`язана, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути іншій особі таку ж суму грошових коштів, тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення статті 1212 ЦК України, належним виконанням зобов`язання зі сторони боржника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Правові висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Щодо можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Відповідно до ч.1 ст.1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Враховуючи, що відповідач безпідставно набув майно у вигляді грошових коштів у розмірі 567 000 гривень, що було еквівалентом 21 000 доларів США, з урахуванням вищевикладених вимог закону, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 21 000 доларів США. Згідно п.4 ч.3 ст.1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Враховуючи те, що підписуючи спірний договір, позивач бажав та розраховував на настання правових наслідків по цьому, а саме придбання у власність спірну квартиру, то відчужуючи позивачу майнові права на цю квартиру та передаючи йому від неї ключі для користування цим майном, по недійсному правочину, відповідачем таким чином завдано шкоду в сумі здійсненого позивачем ремонту в спірній квартирі в сумі 105 132,39 грн., які відповідно до вищенаведеної норми мають бути стягнуті на користь позивача. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори та інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтю 625 ЦК України розміщено у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Отже, положення розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, дія ст. 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст.1212 ЦК України. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі N 910/10156/17, від 16 травня 2018 року у справі N 14-16цс18, а також у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі N 908/2552/17. Отже, 3% річних від простроченої суми заборгованості за період з 30.11.2021р. по 15.09.2022р. складає 500,55 доларів США (21 000,00 доларів США*3%*290 кількість днів:365:100). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних в розмірі 500,55 доларів США. Щодо нарахування процентів за користування чужими коштами, суд доходить до наступних висновків. Згідно із частиною 2 статті 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства Оскільки після звернення позивача з вимогою до відповідача останній не повернув безпідставно отримані 30.11.2021 грошові кошти, тому повинен на підставі частини 2 статті 1214 ЦК України їх повернути з нарахованими процентами за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються проценти згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів. Відповідних висновків щодо застосування норми статті 625 ЦК України у кондикційних зобов`язаннях дійшов Верховний Суд у постановах від 24 липня 2019 року у справі № 216/2659/16-ц, провадження № 61-34390св18, від 21 квітня 2021 року у справі № 639/224/16-ц, провадження № 61-46386вссу18. Отже, виходячи з суми простроченого грошового зобов`язання 21 000 доларів США за період з 30.11.2021 по 15.09.2022 (290 днів прострочення) з відповідача на підставі частини 2 статті 625 ЦК України підлягають стягненню відсотки у розмірі 500,55 доларів США. Аналогічна позиція викладена в постанові Одеського апеляційного суду від 07.06.2022р. у справі №947/3879/20. Враховуючи, що ані оспорюваним Договором, ані нормами ч. 2ст.536,ст.1214 Цивільного кодексу України невизначено розмір процентів за користування чужими грошовими коштами,суд вважає обґрунтованим застосування положень статті 625 Цивільного кодексу України. Таким чином, відповідно до розрахунку ціни позову з відповідача підлягають стягненню безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 21 000 доларів США; 3% річних у розмірі 500,55 доларів США; проценти за користування чужими коштами у розмірі 500,55 доларів США. Вказані розрахунки стороною відповідача не ставилися під сумнів. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК ). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином слід повернути позивачу [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову, що становить 5 292 грн. 71 коп. Решту сплаченого судового збору в розмірі 5 292 грн. 71 коп. слід стягнути на користь [PERSON] з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved