Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-09 00:00:00

Позивач в особі представника [PERSON] 04.11.2022 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 820\~954,45 грн. та моральної шкоди у розмірі 200\~000 грн, та заявою про зменшення розміру позовних вимог, просить стягнути з відповідача на користь позивача лише матеріальну шкоду завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 511\~000 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 17.07.2022 о 10:53 год. [PERSON] , керуючи автомобілем марки «DAF XF 95.480», реєстраційний номер [NUMBER] , з напівпричепом, реєстраційний номер [NUMBER] , по автомобільній дорозі Одеса-Рені на 180 км., відволікся від керування, виїхав на смугу зустрічного руху та скоїв зіткнення з автомобілем марки «MAN», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який їхав в зустрічному напрямку. Власником пошкодженого автомобіля «MAN», реєстраційний номер [NUMBER] , є [PERSON] . [PERSON] визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди. Цивільно-правова відповідальність відповідача була на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «ВУСО» з лімітом відповідальності за шкоду майну у розмірі 130\~000 грн. 12.08.2022 та 05.09.2022 позивачем було отримано страхове відшкодування в розмірі 229\~000 грн, з яких 129\~000 грн поліс ОСЦПВ та 100\~000 грн договір «ДГО». [PERSON] є власником транспортного засобу «DAF XF 95.480», а [PERSON] був водієм. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07.11.2022 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано 10-денний строк для усунення недоліків позову. Після усунення недоліків позову, ухвалою від 22.11.2022 провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 17.01.2023. У зв`язку з відключенням електроенергії в приміщенні Приморського районного суду м. Одеси та з метою повторного сповіщення відповідача та третю особу, підготовче засідання 17.01.2023 було відкладено на 09.03.2023. Представник [PERSON] [PERSON] звернувся з заявою про ознайомлення та відкладення розгляду справи. У зв`язку з перебуванням головуючого у відпустці 09.03.2023 розгляд справи у підготовчому засідання було відкладено на 31.03.2023. Ухвалою від 31.03.2023 було закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті на 10.04.2023. У судовому засіданні 10.04.2023 представник позивача [PERSON] підтримала заяву про зменшення позовних вимог, просила задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 17 липня 2022 року о 10 год 53 хв, [PERSON] , керуючи транспортним засобом марки «DAF XF 95.480», державний реєстраційний номер [NUMBER] , з напівпричепом, державний реєстраційний номер [NUMBER] , по автомобільній дорозі Одеса-Рені на 180 км, відволікся від керування, виїхав на смугу зустрічного руху та скоїв зіткнення з транспортним засобом марки «MAN», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який їхав в зустрічному напрямку. За результатами скоєного ДТП, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. В результаті дорожньо-транспортної пригоди зазначені транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Зазначене підтверджується постановою Арцизького районного суду Одеської області від 03 серпня 2022 року у справі № 492/656/22 (а.с.13-15). Так, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обґрунтовуючи позовні вимоги Позивач посилається на те, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем, а дорожньо-транспортна пригода сталася під час виконання [PERSON] своїх трудових обов`язків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) сформульовано висновок, що аналіз норм статей 1172 та 1187 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України та ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В свою чергу Позивачем не доведено факт виконання [PERSON] своїх трудових обов`язків, зокрема Відповідачем не надано підтвердження виконання трудових обов`язків відповідно до трудового договору, посадової інструкції або іншого документу на підтвердження виконання трудових обов`язків. В ході розгляду справи по суті, суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Матеріали справи не містять належних доказів, які би підтверджували, що на момент вчинення ДТП [PERSON] перебував у трудових відносинах із відповідачем. Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. З матеріалів справи вбачається, що власником транспортного засобу марки «DAF XF 95.480», державний реєстраційний номер [NUMBER] на момент ДТП був [PERSON] (а.с.20-21). Власником автомобіля MAN», державний реєстраційний номер [NUMBER] на момент ДТП була [PERSON] (а.с.32). Суд зауважує, що у постановах Верховного Суду неоднарозаво було зазначено, що головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки - стаття 1188 ЦК України), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Верховного Суду від від 02.11.2022 р. № 206/1234/19, від 28.02.2023 р. № 920/1257/21. Таким чином, [PERSON] , як власник зазначеного транспортного засобу, є особою, яка відшкодовує шкоду як власник джерела підвищеної небезпеки. Враховуючи, встановлену вину [PERSON] у постанові Арцизького районного суду Одеської області від 03.08.2022 у справі № 492/656/22, у разі відшкодування [PERSON] завданої шкоди, останній не позбавлений права звернутись з правом зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Відповідно до п. 4 Висновку Звіту № 08-007 фахівця-автотоварознавця про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного внаслідок пошкодження автомобіля МАN TGX 18.440, складеного 13 вересня 2022 року, фахівцем-автотоварознавця [PERSON] визначено вартість матеріального збитку, заподіяного внаслідок пошкодження автомобіля МАN TGX 18.440 держ. номер [NUMBER] , визначається такій, що дорівнює ринковій вартості досліджуваного ТЗ на дату події без врахування отримані в ДТП 17 липня 2022 року пошкодження і складає 903 390 (дев`ятсот три тисячі триста дев`яносто) гривень 00 коп. (а.с.36-48). При цьому, 31 березня 2023 року позивачем подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідного до якої позивач просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 511\~000 грн. Згідно полісу №206744197 цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «DAF XF 95.480», державний реєстраційний номер [NUMBER] , застрахована у ПрАТ «СК «ВУСО» (а.с.22) та страховою компанією було виплачено відшкодування у загальному розмірі 229\~000 грн (а.с.18-19). Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії"). Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). В постанові Верховного Суду від 15.10.2020 р. у справі N 755/7666/19 вказано, що під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. Таким чином суд вважає, доведеними обставинами про те, що матеріальна шкоди заподіяна позивачу автомобілем, який є власністю відповідача, а, тому, суд вважає ці вимоги доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно довідки до акту огляду МСКЕ серії 12 ААВ №451210 та посвідчення серії [NUMBER] , позивачка звільнена від сплату судового збору на підставі п. 9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved