Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-04 00:00:00

05.08.2021 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів. Позов обґрунтовується тим, що 29.04.2010 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за яким [PERSON] отримав від [PERSON] 7 980 000 грн. Договір посвідчено приватним нотаріусом КМНО [PERSON]. та зареєстровано в реєстрі за № 1086. За умовами договору передачу грошей було здійснено до підписання цього договору, повернення яких має бути здійснено не пізніше 31.05.2018 року (включно). Однак, станом на 01.06.2018 року і до тепер грошові кошти відповідачем позивачу так і не повернуті, з пропозицією про продовження терміну повернення грошових коштів [PERSON] не звертався, а, відтак, порушив умови договору. Відповідно до п. 4 договору при неповерненні суми позики своєчасно, тобто до 31.05.2018 року включно або у додатково узгоджений термін, Позикодавець вправі пред`явити цей договір до стягнення в строки і у порядку, передбаченому чинним законодавством України, та вимагати при цьому повернення частини позики, що залишилась несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення. 31.05.2018 року у зв`язку з невиконанням умов договору було пред`явлено договір до стягнення. 09.08.2018 року вчинено виконавчий напис приватним нотаріусом КМНО Змисловською Т.В., зареєстровано в реєстрі за № 1421. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.11.2020 року у справі № 754/13554/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним та виконання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, - відмовлено повністю. Постановою Київського апеляційного суду від 16.06.2021 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково - рішення скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково, а саме: - позовні вимоги про визнання недійним договору позики залишено без задоволення; - виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню. 29.07.2021 року Верховним Судом відкрито касаційне провадження у справі. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача кошти в сумі 7 980 000 грн. та судові витрати. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20.08.2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20.08.2021 року відмовлено в задоволенні заяви сторони позивача про забезпечення позову. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25.10.2021 року зупинено провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів до розгляду Верховним Судом справи № 754/13554/18 за касаційною скаргою [PERSON] на постанову Київського апеляційного суду від 16.06.2021 року в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним та визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 30.12.2022 року поновлено провадження у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21.03.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися в порядку, передбаченому процесуальним законом. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 233 ЦПК України). Представники сторін надали заяви про розгляд справи без їх участі, представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, представник відповідача просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. В матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву, який надійшов до суду 16.09.2021 року, відповідно до якого представник відповідача просить відмовити у позовних вимогах позивача. Посилається на те, що даний договір позики [PERSON] з [PERSON] ніколи не укладав, грошових коштів у позику від нього не отримував та взагалі він особисто не знайомий з позивачем. Так, Київський апеляційний суд в постанові від 16.06.2021 у справі № 754/13554/18 встановив, що договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] , нібито, отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 7 980 000,00 грн., між сторонами не укладався, а неукладений договір не може бути визнаний недійсним (правовий висновок, що викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 року у справі №145/2047/16-ц). При цьому, апеляційний загальний суд визнав ефективним способом захисту права, яке позивач вважає порушеним, шляхом припинення безпідставного стягнення коштів з позивача на користь відповідача. Рішення Київського апеляційного суду набрало законної сили. Також в якості додаткового пояснення щодо особи нотаріуса [PERSON] зазначає, що згідно відкритих даних Єдиного державного реєстру судових рішень стало відомо, що вироком Оболонського районного суду міста Києва від 23.04.2013 року по справі № 2605/7851/12 приватного нотаріуса [PERSON] визнано винуватою у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190 КК України, ч. 1 ст. 358 КК України, ч. 3 ст. 358 КК України, та призначено їй остаточне покарання у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна засудженої, що належить їй на праві власності. Надаючи пояснення на допиті у судовому засіданні по справі №2605/7851/12, [PERSON] зазначила, що «у цей час всю її діяльність як нотаріуса контролював ОСОБА 17, у якого вона в 2011 р. позичала грошові кошти під розписку, але повернути їх не встигла. Він заволодів її печаткою приватного нотаріуса та її паспортом громадянина України. ОСОБА17 контролював всі її дії, весь час був присутній у неї в офісі та забирав весь її прибуток». З умовами оспорюваного договору нотаріусом [PERSON] для позичальника [PERSON] примірник оригіналу оспорюваного договору не виготовлявся та останньому не видавався. Також рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 13.11.2020 року та постановою Київського апеляційного суд від 16.06.2021 року у справі № 754/13554/18 встановлено факт, що оригінал договору позики також відсутній у позивача. Відповідно до наказу Головного управління юстиції у місті Києві від 04.04.2012 року № 618 діяльність приватного нотаріуса КМНО [PERSON]. була припинена. Наказами Головного управління юстиції у місті Києві від 01.06.2012 року №1087 «Про передачу документів нотаріального діловодства та архіву приватного нотаріуса КМНО [PERSON].» та від 11.09.2012 року № 2092 «Про внесення змін до наказу Головного управління юстиції у місті Києві від 01.06.2012 року № 1087 «Про передачу документів нотаріального діловодства та архіву приватного нотаріуса КМНО [PERSON].» створено робочу групу Головного управління юстиції у місті Києві для передачі документів нотаріального діловодства та архіву приватного нотаріуса КМНО [PERSON]. до Київського державного нотаріального архіву. Робочою групою було здійснено вилучення справ приватного нотаріуса КМНО [PERSON]., про що складено відповідний акт з додатками, який зберігається у реєстраційній справі приватного нотаріуса. Також, у відповіді ГТУ юстиції у м. Києві Міністерства юстиції України № 17274/4-19 від 30.10.2019 року повідомлено, що в даному акті зазначено, що фізичний стан документів, що вилучаються, неупорядкований, наряди відповідно до номенклатури справ не сформовані. Більша частина справ вилучається розсипом документів. Деякі справи вкладено в папки, складено внутрішній опис, який не відповідає наповненню цих папок. Звірка документів під час вилучення не проводилась. Станом на сьогодні архів та документи нотаріального діловодства та архіву приватного нотаріуса КМНО [PERSON]. фактично знаходяться у приміщенні Київського державного нотаріального архіву, акт прийому-передачі не підписаний, отже, документи нотаріального діловодства на зберігання до архіву не передані. Разом з тим, примірник спірного договору позики від 29.04.2010 року у справах приватного нотаріуса відсутній, про що вказано у відповіді начальника Управління нотаріату Центрального міжрегіонального Управління Міністерства юстиції № 12428/6-21 від 15.03.2021 року. З наданої поганої копії оспорюваного договору вбачається, що договір був виготовлений на нотаріальному бланку серії ВМТ 427754 та посвідчений приватним нотаріусом 29.04.2010 року та зареєстрований у реєстрі за № 1086. Відповідно до витягу з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів від 23.11.2018 року вказаний вище спеціальний бланк нотаріального документа був витрачений 29.04.2010 року по коду витрачання 3 - інші договори. Разом з тим, у справі № 02-33 том № 1 «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій» за 2010 рік приватного нотаріуса КМНО [PERSON] за 29.04.2010 року відсутній запис за реєстровим № 1086, про що вказано у відповіді начальника Управління нотаріату Центрального міжрегіонального Управління Міністерства юстиції №12428/6-21 від 15.03.2021 року. Остання нотаріальна дія вчинена приватним нотаріусом КМНО [PERSON] 31.12.2010 року за реєстровим № 2485, при цьому за період з 04.01.2010 року по 14.07.2010 року включно закінчується реєстровим номером № 962. Відповідно до опису справ 2010 року, складеного робочою групою 29.04.2010 року, приватним нотаріусом КМНО [PERSON]. посвідчено договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] за реєстровим № 484, що вбачається з Акту про вилучення справ приватного нотаріуса КМНО [PERSON]. для передачі на зберігання до державного нотаріального архіву з додатками (відповідь ГТУ юстиції у м. Києві Міністерства юстиції України №17274/4-19 від 30.10. 2019 року). А відповідно до внутрішнього опису справи 02-03 (том 2), складеного приватним нотаріусом КМНО [PERSON]., 29.04.2010 року посвідчено лише один договір, а саме договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] за реєстровим № 498, що вбачається з Акту про вилучення справ приватного нотаріуса КМНО [PERSON]. для передачі на зберігання до державного нотаріального архіву з додатками (відповідь ГТУ юстиції у м. Києві Міністерства юстиції України №17274/4-19 від 30.10.2019 року. Додатково на адвокатський запит представника [PERSON] від 03.03.2021 року № 2121/03/12 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції була отримана відповідь від 15.03.2021 року № 12428/6-21, примірник договору позики в матеріалах приватного нотаріуса [PERSON] відсутній, а також відсутній запис за реєстровим № 1086. Тобто, [PERSON] звернувся з позов до суду про стягнення з [PERSON] коштів за договором позики, який, нібито, посвідчено приватним нотаріусом КМНО [PERSON]. 29.04.2010 року за №1086, але відповідно до документів нотаріального діловодства та архіву нотаріуса [PERSON]. такий договір в 2010 році взагалі не посвідчувався та не укладався. Такої ж думки дотримується і колегія Київського апеляційного суду у справі № 754/13554/18, яка достеменно встановила, що договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 7 980 000 грн., строком повернення не пізніше 31.05.2018 року, в приміщенні нотаріальної контори 29.04.2010 року в присутності приватного нотаріуса КМНО [PERSON]. між [PERSON] та [PERSON] не укладався; на вказаному спеціальному бланку нотаріального документа серії ВМТ 427754 приватним нотаріусом КМНО [PERSON]. не виготовлявся, не посвідчувався та не реєструвався у реєстрі за № 1086. А, отже. можна вважати, що такий договір є підробленим, а дії відповідних осіб незаконними. Оскільки договір позики між сторонами у справі не укладався, то відсутні підстави вважати, що [PERSON] були передані, а [PERSON] отримані грошові кошти у розмірі 7 980 000 грн., та у [PERSON] виник обов`язок їх повернути [PERSON] не пізніше 31.05.2018 року. За правилами положень ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Інших заяв по суті від сторін не надходило, як і клопотань про відкладення розгляду справи. Суд враховує ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод якою передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Отже, позивачі та відповідачі мають рівні права, гарантовані Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами, на захист своїх інтересів державою, у тому числі і право на своєчасний розгляд справи судом. Враховуючи викладене та виходячи з визначених у ст. 2 ЦПК України завдань та основних засад цивільного судочинства, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін за наявними матеріалами справи. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Згідно положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача коштів, наданих йому за договором позики від 29.04.2010 року, посвідченим приватним нотаріусом КМНО [PERSON]., зареєстрованим в реєстрі за № 1086. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч. 1, 2 ст. 207 цього Кодексу правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України). Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ст. 1047 ЦК України). Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику (правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, від 24.02.2016 року у справі № 6-50цс16). Відповідно до ст. 509 цього Кодексу зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. З наданої копії договору позики вбачається, що за його умовами позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти 7 980 000 грн., передачу яких було здійснено до підписання цього договору. Повернення грошових коштів має бути здійснено не пізніше 31.05.2018 року (включно). За доводами сторони позивача, грошові кошти відповідачем позивачу повернуті не були, чим порушено умови вказаного договору. У зв`язку з цим позивач звернувся до приватного нотаріусу КМНО Змисловської Т.В., яким 09.08.2018 року було вчинено виконавчий напис, зареєстровано в реєстрі за № 1421. Однак, як стверджує відповідач, такий договір між сторонами не укладався, тому ним було подано до Деснянського районного суду м. Києва позовну заяву про визнання договору позики недійсним та визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню (справа № 754/13554/18). Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.11.2020 року в задоволенні позовної заяви відмовлено. Постановою Київського апеляційного суд від 16.06.2021 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13.11.2020 року скасовано з ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги задоволено частково, а саме: позовні вимоги про визнання недійсним договору позики залишено без задоволення; визнано виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. За змістом вказаної постанови колегія апеляційного суду встановила, що договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 7 980 000 грн., строком повернення не пізніше 31.05.2018 року, в приміщенні нотаріальної контори 29.04.2010 року в присутності приватного нотаріуса КМНО [PERSON]. між [PERSON] та [PERSON] , - не укладався; на вказаному спеціальному бланку нотаріального документа серії ВМТ 427754 приватним нотаріусом КМНО [PERSON]. не виготовлявся, не посвідчувався та не реєструвався у реєстрі за № 1086. При цьому, колегія апеляційного суду вважає, що той факт, що дата посвідчення договору відповідає даті використання спеціального бланку нотаріального документа, не підтверджує факт укладання договору позики, що оспорюється позивачем у справі. Отже, колегія апеляційного суду враховує, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Підсумовуючи, колегія апеляційного суду дійшла висновку, що у позові про визнання недійсним договору позики слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту. Отже, оскільки договір позики між сторонами у справі не укладався, то відсутні підстави вважати, що [PERSON] були передані, а [PERSON] отримані грошові кошти у розмірі 7 980 000 грн., та у [PERSON] виник обов`язок їх повернути [PERSON] не пізніше 31.05.2018 року. Верховний Суд в постанові 07.06.2022 року погодився з висновками суду апеляційної інстанції та залишив постанову Київського апеляційного суду від 16.06.2021 року без змін. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За положеннями ст.ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. При цьому, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи викладене, оскільки як було встановлено Київським апеляційним судом в ході розгляду цивільної справи № 754/13554/18, постанова якого від 16.06.2021 року набрала законної сили 19.07.2021 року та була залишена без змін постановою Верховного Суду від 07.06.2022 року, договір позики від 29.04.2010 року між [PERSON] та [PERSON] не укладався, тому позовні вимоги про стягнення коштів за таким договором є безпідставними та не обґрунтованими, а, отже, задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed