Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-06 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у праві користування власністю. Позов обґрунтовує тим, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.15.2015 року було розірвано шлюб між сторонами. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.03.2016 року у справі № 711/152/16-ц квартиру [ADDRESS] визнано спільним сумісним майном подружжя. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.04.2021року № 253059384 за [PERSON] зареєстровано право власності на 1/2 квартири [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу та поділу спільного майна подружжя він намагавсь протягом 4 років домовитись із відповідачем [PERSON] щодо користування спільним майном, проте добровільно вирішити спір не вдалось. Після цього, він намагався потрапити до квартири [ADDRESS] якої належить йому на праві власності, проте відповідач [PERSON] , яка там постійно проживає, не допускала його до спірної квартири. Зазначені факти зафіксовані шляхом звернення до патрульної поліції 26.04.2021 року, 18.05.2021 року, 09.06.2021 року, 10.06.2021 року, 30.06.2021 року, про що Черкаським районним ВП ГУ НП в Черкаській області повідомлено листом від 08.07.2021 року № 10797/46-2021. Листом від 11.06.2021 року № Ф-328/41/24/012021 патрульною поліцією Черкаської області надано копії відеозаписів факту фіксації подій, які мали місце 11.05.2021 року та в ході яких зафіксовано факт перешкоджання відповідачем [PERSON] у праві користування позивачу [PERSON] своєю власністю, а також користування власністю членом сім`ї позивача - матір`ю [PERSON] . Згідно листа Черкаського районного ВП ГУ НП в Черкаській області від 08.07.2021 року № 10797/46-2021, 18.05.2021року стосовно відповідача [PERSON] складено адміністративний протокол за ст. 186 КУпАП (самоуправство). Вважає, що дії відповідача [PERSON] перешкоджають йому вільно користуватись та володіти своєю власністю, а саме частиною квартири [ADDRESS] . На підставі наведеного просить суд усунути [PERSON] перешкоди у праві володінні та користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом його вселення до квартири [ADDRESS] та зобов`язати відповідача [PERSON] передати [PERSON] комплект ключів від вхідних дверей квартири [ADDRESS] . Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.09.2021 року відкрите загальне позовне провадження у справі. 06.12.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову у зв`язку з його недоведеністю. 06.12.2021 року [PERSON] звернулася в суд з зустрічним позовом до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні за вимогою іншого співвласника, в якому просить суд: відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] за первісним позовом; припинити право спільної часткової власності [PERSON] на частку квартири [ADDRESS] , за рішенням суду на підставі зустрічного позову [PERSON] , у зв`язку з внесенням вартості цієї частки на депозитний рахунок суду; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Зустрічний позов обґрунтовує тим, що рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 23.12.2015 року між сторонами було розірвано шлюб. Після цього [PERSON] звернувся з позовною до неї про поділ спільного майна подружжя. За рішенням Придніпровського того суду міста Черкаси від 25.03.2016 року по справі №711/152/16-ц визнано квартиру [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Назву вулиці «Вербовецького» змінено на « [PERSON] ». Після розірвання шлюбу та поділу спільного майна подружжя вона запропонувала [PERSON] викупити його частку зі спільного майна. Спочатку відповідач погодився на пропозицію, але згодом, не пояснюючи причин такого рішення, кардинально змінив свою думку і відмовляється продавати свою частину квартири. Вона бажає скористатись своїм правом, яке передбачене ч.1 ст.365 ЦК України, а саме здійснити примусове припинення права на часту у спільному майні на підставі суду. Зазначає, що існують всі передбачені законодавством підстави для задоволення її позовних вимог. Зокрема: неможливість виділу частини квартири відповідача; неподільність речі; неможливість спільного користування квартирою; припинення права власності на частку не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам його сім`ї. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10.01.2022 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні за вимогою іншого співвласника прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у праві користування власністю та об`єднано їх в одне провадження. 26.01.2022 року до Придніпровського районного суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву. в якому представник позивача за первісним позовом просив відмовити в задоволенні зустрічного позову. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28.01.2022 року у справі призначена судова оціночно-будівельна експертиза, на вирішення якої поставлене питання: яка ринкова вартість частини квартири [ADDRESS] . 09.02.2022 року до суду надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву. 09.09.2022 року до суду надійшов висновок експерта №СЕ-19/124-22/1470-ОБ від 08.09.2022 року. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.09.2022 року поновлено провадження у справі. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.10.2022 року в задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Жук Т.О. про призначення у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у праві користування власністю та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні за вимогою іншого співвласника судової будівельно-технічної експертизи відмовлено. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.11.2022 року закрите підготовче провадження у справі, справа призначена до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та його представник первісний позов підтримали повністю, просили його задовольнити. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити повністю. Відповідач та її представник в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечували. Зустрічний позов підтримали, та просили його задовольнити повністю. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.ч.1.2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)\~чи є\~підстави для\~скасування заходів\~забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 26.08.2010 року, який було розірвано рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси 23.12.2015 року. Під час перебування сторін в шлюбі, 29.07.2013 року між [PERSON] , як «Продавцем» та [PERSON] як «Покупцем» укладено договір купівлі-продажу квартири. Згідно умов вказаного договору, продавець передає у власність (продає), а покупець приймає у власність (купує) квартиру [ADDRESS] і сплачує за неї грошову суму. Цей договір укладено за згодою чоловіка покупця, [PERSON] яка викладена в заяві, справжність підпису на якій, посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Р.В. 29.07.2013 року за реєстром №1483. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.03.2016 року (справа №711/152/16-ц) визнано квартиру [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Судове рішення вступило в законну силу 28.04.2016 року. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, право власності [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14.04.2021 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 118856871000. Виходячи з наведеного, [PERSON] набув право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] 14.04.2021 року. З позовом про усунення перешкод в користуванні власністю позивач звернувся до суду 28.07.2021 року. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Так, диспозитивність цивільного судочинства виявляється в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (стаття 13 ЦПК України). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. За статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). На підтвердження своїх позовних вимог, позивач посилається на те, що факт перешкоджання відповідачем в користуванні ним частини квартири [ADDRESS] підтверджується зверненнями до патрульної поліції 26.04.2021 року, 18.05.2021 року, 09.06.2021 року, 10.06.2021 року, 30.06.2021 року, копією відеозапису події, яка мала місце 11.05.2021 року та в ході якої зафіксовано факт перешкоджання відповідачем [PERSON] у праві користування позивачу [PERSON] своєю власністю, а також користування власністю членом сім`ї позивача - матір`ю [PERSON] , та тим, що 18.05.2021року стосовно відповідача [PERSON] складено адміністративний протокол за ст. 186 КУпАП (самоуправство). Оцінюючи вказані докази з точки зору їх належності, достовірності та достатності, суд вважає зазначити наступне Листом ЧРУП ГУНП в Черкаській області від 08.07.2021 року №10797/46-2021 повідомлено [PERSON] - мати позивача про те, що ЧВП ГУНП в Черкаській області розглянуто запит [PERSON] від 24.06.2021 року, щодо надання інформації з приводу звернень [PERSON] щодо неправомірних дій колишньої невістки [PERSON] , зареєстрованих з червня 2019 року та по теперішній час. Дані повідомлення зареєстровані за наступними номерами: ЄО №21336 від 26.04.2021 року; ЄО №24352 від 11.05.2021 року; ЄО №25863 від 18.05.2021 року; ЄО 25875 від 18.05.2021 року; ЄО №30510 від 09.06.2021 року; ЄО №30731 від 10.06.2021 року; ЄО №35381. Даний лист не містить жодної інформації, яка підтверджує те, що відповідач чинить перешкоди позивачу в користування його власністю частини квартири [ADDRESS] . Крім того, з вказаного листа вбачається, що до органів поліції звертався не сам позивач з приводу порушення його прав, а його мати, яка не є власником майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, в судовому засіданні представник позивача повідомив суд про те, що позивач [PERSON] 29.06.2021 року видав довіреність якою уповноважив [PERSON] бути його представником з певними повноваженнями та мати вільний доступ до належної йому квартири [ADDRESS] . При цьому суд вкотре звертає увагу на те, що саме на позивача, як на власника майна покладений обов`язок довести те, що саме йому (власнику) чиняться перешкоди у користуванні його власністю. Крім цього позивачем не надано доказів, які підтверджують те, що відповідач була притягнута до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 186 КУпАП. Допитана в судовому за клопотанням позивача свідок [PERSON] пояснила суду що про конфлікт між [PERSON] та [PERSON] , щодо користування спірною квартирою вона дізналася зі слів матері [PERSON] - [PERSON] . Вона особисто не була свідком того, що [PERSON] чинить перешкоди [PERSON] у користуванні його власністю. В судовому засіданні також досліджений відеозапис, який був доданий позивачем до позовної заяви та наданий йому УПП в Черкаській області, що підтверджується листом від 11.06.2021 року № Ф-328/41/24/012021. З вказаного відеозапису (файл №1_20210511194326000184) вбачається, що подія має місце 11.05.2021 року в період часу з 15:15 год. до 15:24 год. за адресою [ADDRESS] . Відеозаписом зафіксовано, що мати позивача повідомила працівників поліції про те, що вони не можуть потрапити до квартири та не можуть бачитися з онуком. Поліцію викликали за порадою адвоката та дільничного для складання протоколу з метою звернення до суду. З відеозапису не вбачається що позивач намагається потрапити до квартири. Відповідач не вчиняє будь-яких дій, які б свідчили про те, що вона перешкоджає позивачу потрапити до квартири, а лише надає пояснення працівникам поліції з приводу їхнього виклику. Працівники поліції роз`яснили відповідачу про те, що позивач також має право користуватися своєю власністю. Також відповідач повідомила працівникам поліції про те, що не може надати доступ, оскільки не зрозуміло куди саме слід надати доступ. З відеозапису вбачається, що діалог фактично відбувається між патрульним поліцейським та матір`ю позивача. Отже з наданих позивачем доказів не вбачається, що відповідач чинить йому, як власнику майна, перешкоди в користуванні своєю власністю частини квартири [ADDRESS] . За таких обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, у зв`язку з його недоведеністю. Щодо зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні за вимогою іншого співвласника, то суд вважає, що зустрічний позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Як вже було встановлено судом, рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.03.2016 року (справа №711/152/16-ц) визнано квартиру [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Судове рішення вступило в законну силу 28.04.2016 року. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, право власності [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14.04.2021 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 118856871000. Так в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю, що, по суті, є правом двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. За ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною;спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідачка 27.01.2023 року внесла на спеціальний рахунок ТУ ДСА в Черкаській області 167100 грн. вартості частки позивача, що підтверджується квитанцією АТ КБ «Приватбанк» (код квитанції 9294-8329-6166-9921). Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Отже, для припинення права на частку у спільному майні на підставі позову одного із співвласників [PERSON] , необхідно встановити наявність хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, тобто чи є відповідна частка незначною, і не може бути виділена в натурі, або річ є неподільною, або спільне володіння і користування майном є неможливим, за умови, що таке припинення не завдасть інтересам співвласника [PERSON] , та попереднього внесення вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. При цьому право власності співвласника на частку у спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Питання про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що відсутність конструкції ("за наявності одночасно") в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності. Як вбачається з технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] (паспорт виготовлено 07.04.2021 року, за станом на 17.11.2011 року), квартира розташована на першому поверсі одноповерхового будинку та складається з 2-х кімнат житловою площею 20,3 кв.м., загальною площею 30,6 кв.м., в тому числі: коридор - 2.2 кв.м., кухня- 8,1 кв.м., кімната - 12,1 кв.м., кімната 8,2 кв.м. Згідно висновку експерта №СЕ-19/124-22/1470-ОБ від 08.09.2022 року, вартість частин ринкової вартості квартири [ADDRESS] , складає 167100 грн. Під час розгляду справи, представником відповідача надано висновок експерта №2911/22 за результатами проведеної судової будівельно-технічної експертизи від 29.11.2022 року, який складений на замовлення відповідача [PERSON] . Згідно вказаного висновку, судовий експерт прийшов до висновку про те, що аналізуючи планувальні рішення приміщень квартири [ADDRESS] , загальною площею 30,6 кв.м. та порівнюючи їх з вимогами нормативно-правових актів, чинних в Україні в галузі будівництва, встановлено, що виділити в натурі та частки квартири, навіть з відступом від даних часток, не вбачається за можливе. Мінімальна площа однокімнатної квартири згідно п. 5.19 ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинки, основні положення» повинна становити 28,0 кв.м. та включати себе: житлові кімнати та допоміжні приміщення-кухню, ванну кімнату (душову), туалет (або суміщений санвузол), а також передпокій, комору чи вбудовану шафу. Так,\~звертаючись до\~суду з\~зустрічним позовом,\~відповідач вказує\~на те,\~що частка\~позивача не\~може бути\~виділена в\~натурі,\~не \~надаючи при\~цьому доказів\~про те\~що \~його частка\~є незначною,\~хоча відповідно\~до п.1ч.1\~ст.\~365\~ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо частка є незначною і не може бути виділена в натурі. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в абз.1 п.6 постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04.10.1991р. №7 при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Поняття «незначна частка» є оціночним, тому при вирішенні спору в судовому порядку суд враховує співвідношення вартості всього майна, часток кожного тощо. При цьому, тягар доказування, що частки відповідачів є незначними і вони не можуть бути виділені в натурі, несе позивач. Судом встановлено, що частка [PERSON] в спірній квартирі становить 1/2, складає 50% та площу 15,3 кв.м. від площі житлового будинку в цілому\~, що не може бути визначена як незначна. При цьому суд враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18), згідно якої: \~«позивачам на праві спільної часткової власності належить по 1/3 частини трикімнатної, а інша 1/3 частина цієї ж квартири належить відповідачу. Встановлено, що відповідачу належить 1/3 частина спірної квартири, указана частина у порівнянні із частинами співвласників позивачів, яким також належить по 1/3 частині квартири, не може бути визначена як незначна». Відповідно до п.2 ч.1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо річ є неподільною. Відповідно до\~ст. 183 ЦК України,\~подільною є річ,\~яку можна поділити без втрати її цільового призначення.\~Неподільною є річ,\~яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Суд враховує, що поняття неможливість виділення в натурі охоплює як неподільність речі, коли частка не може бути виділена в натурі внаслідок природних або штучних характеристик речі як єдиного об`єкта (ст. 183 ЦК), так і заборону виділу згідно із законом (ч. 2 ст. 364 ЦК). Іншими словами, неможливість виділення речі в натурі вже включає в себе неподільність речі і є ширшим поняттям. Згідно висновку експерта №2911/22 від 29.11.2022 року за результатами проведеної судової будівельно-технічної експертизи, аналізуючи планувальні рішення приміщень квартири [ADDRESS] , загальною площею 30,6 кв.м. та порівнюючи їх з вимогами нормативно-правових актів, чинних в Україні в галузі будівництва, встановлено, що виділити в натурі та частки квартири, навіть з відступом від даних часток, не вбачається за можливе. Мінімальна площа однокімнатної квартири згідно п. 5.19 ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинки, основні положення» повинна становити 28,0 кв.м. та включати себе: житлові кімнати та допоміжні приміщення-кухню, ванну кімнату (душову), туалет (або суміщений санвузол), а також передпокій, комору чи вбудовану шафу. Отже спірна квартира є неподільною, відтак наявна обставина визначена пунктом другим частини першої статті 365 КК України. Щодо неможливості спільного володіння та користування майном, то суд відзначає наступне. На даний момент сторони спільно володіють спірною квартирою. Співвласники не є членами однієї сім`ї, не проживають спільно і не ведуть спільне господарство. Конструкція пункту третього частини першої статті 365 КК України визначає необхідність двох умов, а саме володіння та користування. А тому слід визначити в судовому порядку можливість спільного користування квартирою сторонами у справі. Обгрунтовуючи неможливість спільного користування квартирою, відповідач посилається на те, що після розірвання шлюбу між сторонами склалися особисті неприязні стосунки, наявність майнових та інших претензій постійно призводить до виникнення нових конфліктів між сторонами, що унеможливлює спільне користування такою квартирою. Сам факт конфліктних стосунків може бути підтверджений свідками. Разом з тим, допитана в судовому засіданні за клопотанням відповідача свідок [PERSON] пояснила суду, що вона проживає за адресою: [ADDRESS] . В 2015 році в квартирі [ADDRESS] вказаного будинку проживали [PERSON] з [PERSON] та дітьми. Свідком конфліктних ситуацій вона не була. Допитана в судовому засіданні за клопотанням відповідача свідок [PERSON] пояснила суду, що вона проживає за адресою: [ADDRESS] . Їй відомо, що [PERSON] та [PERSON] разом з дітьми заселилися в квартиру № в 2015 році. Її чоловік товаришував з [PERSON] . Між [PERSON] та [PERSON] виникали сварки у зв`язку з тим, що [PERSON] вживав алкогольні напої. Разом з тим, суд критично відноситься до показів вказаних свідків, та не приймає такі докази як належні, оскільки в зустрічній позовній заяві відповідач вказує на те, що позивач ніколи не проживав в квартирі з приводу якої виник спір ні під час шлюбу, ні після його розірвання. Під час шлюбу сторони проживали разом у квартирі, яка належить позивачу та знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а після розірвання шлюбу в даній квартирі продовжує проживати сам позивач. Крім того, відповідачем не надано доказів її звернення до правоохоронних органів з заявами щодо неправомірної поведінки позивача відносно неї. Не надано відповідачем доказів й того, що позивач не бере участі у витратах, яких потребує утримання майна, не несе витрати зі сплати житлово-комунальних послуг. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 липня 2021 року у справі № 736/659/19 (провадження № 61-4489св21) зроблено висновок «Неможливість виділення частки в натурі в окреме жиле приміщення та неприязні відносини між співвласниками не є безумовними підставами для примусового припинення права власності на частину належного особі майна, якщо таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї». За таких обставин, суд приходить до висновку що відповідачем в судовому засіданні не доведено неможливості спільного користування майном сторонами. Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) зроблено висновок «Тлумачення пункту 4 частини першої\~статті 365 ЦК України\~свідчить, що припинення права на частку має відбуватися,\~якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку.\~Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.\~Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку». Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності. Аналогічні висновки щодо застосування норм статті 365 ЦК України викладено також у постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 343/2271/16-ц (провадження № 61-32св19), від 18 липня 2019 року у справі № 210/2236/15-ц (провадження № 61-33924св18), від 14 квітня 2021 року у справі № 344/120/16-ц (провадження № 61-22129св19), від 17 травня 2021 року у справі № 183/4432/16-ц (провадження № 61-385св21), від 22 вересня 2021 року у справі № 289/398/16, провадження № 61-16865св20) та інших. Судом встановлено, що відповідно до договору міни укладеному 24.10.2013 між [PERSON] та [PERSON] , посвідченому приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Р.В., реєстровий номер 2241, [PERSON] обміняв кімнату [ADDRESS] на квартиру [ADDRESS] , яка належала на праві власності [PERSON] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності право власності [PERSON] на вищевказану нерухомість зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.10.2013, реєстровий номер 3043606. Кімната [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі договору дарування від 20.10.2010 укладеного між останнім та його матір`ю [PERSON] . Вказане вбачається з рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.03.2016 року. Отже [PERSON] з 24.10.2013 року є одноосібним власником квартири [ADDRESS] . При цьому, суд враховує, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18)\~вказано, що: «висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Та обставина, що відповідач та її діти зареєстровані в іншому житловому приміщенні само по собі не є підставою для висновку про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, оскільки доказами по справі підтверджено, що таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам її сім`ї». Також слід зазначити , що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2023 року у справі № 463/4859/21 зазначено, що: «сам по собі факт реєстрації права власності дружини [PERSON] на житловий будинок у с. Звенигород Пустомитівського району Львівської області, не свідчить про наявність підстав для припинення права [PERSON] на частку 1/3 частину квартири». Суд приходить до висновку про те, що реєстрація за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] само по собі не є підставою для висновку про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні - квартирі [ADDRESS] може бути припинено, оскільки таке припинення завдасть істотної шкоди [PERSON] , враховуючи те, що його частка не може бути визначена незначною та у вказаній квартирі проживає спільний син сторін, який також має право на користування вказаною часткою. Також суд враховує, що відповідач не надала доказів. які свідчать про те. що вона зверталася до позивача з пропозицією викупити його частку. Або встановити порядок користування спірною квартирою. З таких обставин суд приходить до висновку про відмову первісного та зустрічного позовів. На підставі наведеного, ст.ст. 317-319, 365 ЦК України,

Outcome: dismissed