Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-17 00:00:00

У лютому 2022 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, якою просить зобов`язати [PERSON] не чинити їй перешкоди у користуванні власністю, а саме 1/3 частиною житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначає, що позивач є власником 1/3 частини житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] . Інші 2/3 частин будинку належать сестрі позивача - [PERSON] . Вказує, що [PERSON] змінила замки на калитці в подвір`я, в будинку та господарських спорудах, не пускає позивача до даного будинку та його господарських споруд. Позивач неодноразово зверталась до відповідача з пропозицією щодо спільного користування зазначеним майном, але було відмовлено та проігноровано всі пропозиції та вимоги. Вважає, що відповідач не визнає права позивача на частину даного будинку. Разом з відповідачем проживає її чоловік, який також заважає позивачу користуватися вищезазначеним нерухомим майном. Тому, позивач змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16.03.2022 року відкрито провадження та призначено підготовче засідання. 16.11.2022 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого вимоги не визнала, у їх задоволенні просила відмовити. Вказала, що є співвласником житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач, яка є її сестрою, після смерті їх батька з 1998 року проживає в будинку разом із відповідачем та їх матір`ю однією сім`єю. Проте, утримувала будинок та сплачувала комунальні послуги тільки відповідач самостійно. Позивач в свою чергу відповідальності за обслуговування будинку на себе не брала. Стосовно цього у них постійно виникали суперечки. Крім того, позивач матеріальної допомоги не надала і на поховання їх матері, а тому цим питанням займалась відповідач самостійно. Вказує, що ніколи не перешкоджала сестрі користуватися будинком, проживати в ньому, натомість позивач за своєю волею періодично проживала у своїх знайомих, потім поверталася додому. При цьому, в їх будинку чоловік відповідача не проживає, з 2013 року припинено їх проживання разом як подружжя. Відповідно до ухвали Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14.03.2023 року закрито підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач, її представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просили задовольнити. Відповідач, її представник в судовому засідання заперечували проти задоволення позовних вимог, просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В ході розгляду справи пояснила, що замки на калитці в подвір`я, в будинку та до господарських споруд не змінювала, комплект ключів насправді є у позивача, однак позивач приховує факт наявності в неї ключів та стверджує зворотнє. Зазначила, що коли закривала позивача у будинку, повертаючись до будинку бачила, що двері в будинку були відчинені. Окрім того, позивач не зверталась до неї з проханням надати комплект ключів і не повідомляла що втратила ключі до калитки, будинку та до господарських споруд. Допитана в судовому засіданні свідок зі сторони відповідача [PERSON] пояснила, що відповідач не перешкоджає своїй сестрі, позивачу в даній справі, користуватися будинком, проживати в ньому. Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення позивача, її представника, відповідача та представника відповідача, покази свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що на праві приватної спільної часткової власності належить 1/3 частка житлового будинку [ADDRESS] [PERSON] та 2/3 частки [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину 5-1933 від 14.10.1998 року, договором купівлі-продажу частини будинку зареєстрованого за №5-280 від 12.02.1999 року, свідоцтвом про право на спадщину 2-785 від 29.12.2021 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. У позовній заяві позивач вказує, що [PERSON] змінила замки на калитці в подвір`я, в будинку та господарських спорудах, не пускає позивача до даного будинку та його господарських споруд. На підтвердження своїх вимог, позивач до позовної заяви надала копії: пенсійного посвідчення, довідки №069997, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, відповідь Управління патрульної поліції в Кіровоградській області від 27.01.2022 року. Положеннями ст.16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 2 ст. 386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлю наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Відповідно до положень ст.83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Доводи позивача про те, що [PERSON] змінила замки на калитці в подвір`я, в будинку та господарських спорудах, не пускає позивача до даного будинку та його господарських споруд, суд відхиляє, оскільки жодних доказів на підтвердження вказаних обставин позивач не надала. Як вбачається із матеріалів справи [PERSON] долучила до неї копію відповіді Управління патрульної поліції в Кіровоградській області від 27.01.2022 року, яку суд не приймає до уваги, оскільки такий доказ не містить даних про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому, позивачем не було надано доказів на спростування пояснень та доказів наданих стороною відповідача, показань свідка [PERSON] . Сама по собі наявність неприязних відносин між сторонами по справі та лише факт звернення до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом зобов`язання [PERSON] не чинити їй перешкоди у користуванні власністю, а саме 1/3 частиною житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] не може бути безумовною підставою для задоволення позову. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про не доведеність позовних вимог позивача та відсутності правових підстав для задоволення позову. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed