Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-11 00:00:00

Позивачка звернулась до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справаї дітей Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, про надання дозволу на виїзд за межі України неповнолітньої дитини. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровсьокї області від 01 квітня 2015 року шлюб між ними було розірвано. Після припинення спільного проживання з відповідачем, вона виїхала за межі країни, а її донька залишилась проживати з бабусею, тобто, з її матір`ю. З метою проживання однією сім`єю та влаштуваня доньки до школи, вона отримала дозвіл на її навчання з 01 вересня 2022 року у 3 класі початкової школи № 138 з інтеграційним відділенням ім.Юзефа Хорста в м.Варшава. При цьому, зазначає, що з моменту припинення спільного проживання з відповідачем, вихованням її доньки займається її мати, натомість, відповідач як батько дитини від її утримання ухиляться, розвитком та інтересами дитини не цікавиться. Вона неодноразово зверталась до відповідача для отримання згоди на виїзд дитини за кордон, щоб їхня дитина мала можливість спільно проживати з нею та мала можливість отримати освіту за кордоном. Тому, змушена звернутись до суду та просить надати дозвіл малолітній [PERSON] , [INFO] , на виїзд за кордон в Республіку Польща на навчання, в період з 01 липня 2022 року і до досягнення повноліття, а саме - до [INFO] , у супроводі матері [PERSON] або в супроводі інших осіб, уповноважених нею, без згоди батька [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2022 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.18-19). Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть, якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не прибув, будь-які заяви чи клопотання на адресу суду не надав, конверт, який був направлений за останньою відомою адресою його місця реєстрації, повернувся до суду з відміткою «за закінченням строку зберігання» (а.с.22). Крім цього, відповідача про розгляд справи було повідомлено на офіційному сайті «Судова влада» (а.с.20). Представник Служби у справах дітей Нікопольської міської ради Дніпропетровської області у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, причину неявки в судове засідання суду не повідомив, будь-які заяви чи клопотання на адресу суду не надав. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка, згідно з частиною першою статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у справі за принципами встановленими ст.89 ЦПК України, дійшов до наступного. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). Згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим, відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст.263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Так, відповідно до ч.ч.2 - 4 ст.13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.5). Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровсьокї області від 01 квітня 2015 року шлюб між ними було розірвано (а.с.4). Як вбачається з матеріалів справи та викладених вимог, підставою для звернення до суду з даними вимогами стала відмова відповідача в наданні позивачці дозволу на виїзди дитини за кордон на навчання, тобто, в даному випадку, між сторонами наявний спір, який слід вирішувати в судовому порядку. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої, жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно приписів статей 141, 150, 153, 155 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі, в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно з правовим висновком, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18), тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Як вбачається з викладених вимог, позивачка просить суд надати їй дозвіл на виїзд дитини за кордон до Республіки Польша на навчання в період з 01 липня 2022 року і до досягнення дитиною [PERSON] [INFO] , повноліття, тобто, до [INFO] , у її супроводі та без згоди батька [PERSON] . Згідно зі ст.2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», документами, що надають право на виїзд з України і в`їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за ії межами, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон проїзний документ на дитини. Відповідно до ч.3 ст.313 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників та у їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас, фізична особа, яка досягла шістнадцяти років має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Відповідно до пп.1 п.4 Правил перетинання державного кордону України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою КМУ від 31.03.1995 року № 231. Правила перетинання державного кордону громадянами України затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 із змінами та доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16 річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18 річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правила оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, у супроводі одного з батьків або в супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16 річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; у разі пред`явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків, рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків, рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім, рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої ВДВС із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої ст.135 СК України (під час виїзду за кордон у супроводі одинокої матері). Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Відповідно до ст.6 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч.ч.1, 2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої 27 лютого 1991 року, за якою, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст.150, ч.1 ст.155 СК України, батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, і здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч.2 ст.141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ч.2 ст.155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст.16 Закону України «Про охорону дитинства», дитина та її батьки для возз`єднання сім`ї мають право на вільний в`їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом. Батьки, інші члени сім`ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов`язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. Приписами ст.155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають грунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Також, відповідно до пп.2 п.4 Правил перетинання державного кордону України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку в супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди на супроводу другого з батьків. Тобто, вкотре суд звертає увагу на ту обставин, що законом встановлюється певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Відповідно до ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень які встановлені законом. Відповідно до статті 12 Міжнародного акту про громадянські і політичнв права від 16 грудня 1966 року, що ратифікований Українською PCP 19.10.1973 року, кожному, хто законно перебуває на території будь-якої держави, належить, у межах цієї території, право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи власну. Згідно ч.2 ст.9 Цивільного кодексу України, правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється смертю», ст.21 Конституції України передбачає, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності и правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Статтею 22 Конституції України передбачено, що права і свободи людини не є вичерпними, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При цьому, суд, при прийнятті рішення щодо періоду надання дозволу на виїзд за кордон, вважає за необхідне враховувати наступне. Так, у відповідності до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" № 133/2022, Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" № 259/2022, Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" № 341/2022, Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" № 573/2022,Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" № 757/2022,Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 06 лютого 2023 року № 58/2023, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05.30 хв. 26 березня 2022 року строком на 30 діб, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05.30 хв. 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05.30 хв. 25 травня 2022 року строком на 90 діб, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб та діє по теперішній час. Тому, у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні, Кабінетом Міністрів України спрощено порядок виїзду за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків. Так, пунктом 2-3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 передбачено, що виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону. Після прибуття дітей, до держави остаточного перебування особи, що супроводжують дітей, зобов`язані протягом одного робочого дня звернутися до консульської установи України в державі перебування для постановки їх на тимчасовий консульський облік. Тому, суд вважає, що у позивачки, на даний час, не існує перешкод для виїзду з неповнолітньою дитиною за кордон без рішення суду та нотаріально посвідченої згоди батька. Оцінюючи викладені вимоги діючих нормативно-правових актів, якими урегульовано правила перетину кордону, зокрема, право виїзду дітей, які не досягли 16 річного віку, суд приходить до висновку, що, з урахуванням введеного воєнного стану на території України, вимога щодо надання нотаріально посвідченої згоди другим із батьків втратила свою актуальність і не є обов`язковою вимогою та передумовою для виїзду дитини за кордон. Однак, суд вважає за необхідне зазначити й ту обставину, що позивачка не надала адреси, за якою буде перебувати дитина, у разі надання судом відповідного дозволу, як і не надано доказів на підтвердження наміру повернути дитину на територію України. Незазначення вищезазначених відомостей, а також необгрунтування їх відповідним обсягом доказів виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини. А надання дозволу на виїзд дитини за кордон, без ненадання позивачкою доказів на підтвердження повернення дитини на територію України, створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості (наведене узгоджується з правовим висновками Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) та постанові ВС від 03 липня 2019 року справа № 643/1090/17 (провадження № 61-28548св18). Тому, оскільки станом на день прийняття даного рішення в Україні введено воєнний стан, Держава зазнає військової агресії з боку російської федерації, батьки мають право забезпечувати безпеку своїх дітей. При цьому, суд не приймає до уваги посилання позивачки на ту обставину, що єдиною причиною звернення до суду з даним позовом є надання дитині відповідного рівня початкової освіти, оскільки дане твердження не являється єдиною підставою для надання такого дозволу. При цьому, належних та допустимих доказів, які б підтверджували той факт, що відповідач такої згоди не надає, позивачкою до суду подано не було. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених вимог, оскільки останні не доведені належними та допустимими доказами, а тому жодних підстав для задоволення позовних вимог не вбачається. Однак, суд наголошує на тому, що, в даний момент, не існує перепон, які б завадили позивачці вчиняти дії щодо перетину кордону разом з дитиною, з урахуванням ситуації, яка склалась в країні, без згоди батька. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed