Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-04 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та доводів позивача. Адвокат Очиченко О.Г., яка діє в інтересах [PERSON] , звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] та Агропромислової біржі "Харків" з вимогами: визнати дійсним Договір купівлі-продажу 5/6 будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , № Н-1177/98 від 22.09.1998 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , підписаний та зареєстрований на Агропромисловій біржі "Харків". В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 22.09.1998 [PERSON] через брокерське агентство № 002 придбав у [PERSON] 5/6 будинку з надвірними будівлями, розташованих за адресою: [ADDRESS] . Договір № Н-1177/98 від 22.09.1998 між [PERSON] та [PERSON] був підписаний та зареєстрований на Агропромисловій біржі "Харків". Відповідно до п.п. 1.1., 1.2, 1.3 вказаного договору його предметом є 5/6 будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що складається з земельної ділянки площею 806,00 кв. м., на якій розташований житловий будинок літ. "А-1" (дерев`яний, обкладений цеглою, житловою площею 41,90 кв. м.) та надвірних будівель: сараю літ. "Б, Г, К", вбиральні літ. "В, Д", літньої кухні літ. "Е, Ж", навісу літ. "І", загорожі № 1-7. Згідно пункту 7 вказаного договору, на підставі статті 15 Закону України "Про товарну біржу" угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. 24.09.1998 право власності [PERSON] на зазначену частку житлового будинку з надвірними будівлями було зареєстровано Харківським міським бюро технічної інвентаризації під реєстровим № 1946 на підставі вищевказаного договору. Купівля частини житлового будинку з надвірними будівлями була здійснена [PERSON] в той час, коли він перебував у шлюбі з [PERSON] [PERSON] сплатив [PERSON] належну за договором ціну, а остання отримала від нього гроші та передала в розпорядження 5/6 будинку з надвірними будівлями, розташованими за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] з дружиною вселились до вищевказаного будинку, перевезли туди свої речі, робили ремонт, придбавали необхідні будівельні матеріали, сплачували комунальні платежі. Таким чином, позивачем були виконані всі суттєві вимоги угоди, викладені в договорі № Н- 1177/98 від 22.09.1998. Тобто між [PERSON] та [PERSON] була досягнута згода з усіх необхідних та суттєвих умов договору та відбулося його виконання. На момент укладення угоди та за минулий час сторони не мали претензій один до одного. Наразі право власності на весь вищевказаний будинок належить [PERSON] , оскільки 08.04.1999 ним було придбано 1/6 зазначеного будинку у [PERSON] , уклавши з нею нотаріальний договір купівлі-продажу за реєстровим номером 2-915. Крім того, 26.07.2004 позивач отримав державний акт на право власності на земельну ділянку розміром 0,0921 га, що розташована в [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. 27.07.2022 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса для підготовки документів для оформлення дарування свого будинку онуці, де отримав консультацію щодо невідповідності вимогам діючого (на теперішній час) законодавства його правовстановлюючого документу, а саме Договору № Н-1177/98 від 22.09.1998 на тій підставі, що договір купівлі-продажу будинку не був посвідчений нотаріально. Однак, нотаріально посвідчити вищевказаний договір не має можливості, оскільки [PERSON] не спілкується з позивачем. Останнім, відомим позивачу, зареєстрованим місцем проживання [PERSON] є адреса: [ADDRESS] . Наразі за цією адресою фактично проживає позивач. Після укладення договору купівлі-продажу позивач більше не спілкувався з [PERSON] і не має її нової адреси та телефону, позивач не може самостійно звернутись до відповідача з метою нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. Зазначено стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Аргументи учасників справи. Відповідачі відзиву на позов не подали. Рух справи. Ухвалою Ленінського районного суду міста Полтави від 03.11.2022 прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 01.12.2022 о 09.00 годині. 01.12.2022, 05.01.2023, 31.01.2023 та 06.03.2023 належним чином повідомлені учасники судового процесу в судове засідання не з`явилися, у зв`язку з чим судовий розгляд було відкладено. 05.04.2023 учасники справи повторно на судовий розгляд не прибули. Представник позивача адвокат Плугатирьова Н.В. подала заяву про розгляд справи без її участі та без участі позивача, позов підтримує та просить його задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі [PERSON] та представник Агропромислової біржі "Харків", які повідомлялися належним чином, не повідомили про причини повторної неявки в судове засідання, будь-яких заяв по суті справи чи з процесуальних питань не подали. Суд не має відомостей про причину повторної неявки відповідачів, які повідомлялися про час і місце розгляду справи у порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України, і від яких не надійшли відзив чи заява про судовий розгляд за їх відсутності, що дало підстави вирішити справу на підставі наявних у ній даних (постановити заочне рішення) у відповідністю з частиною 4 статті 223, частиною 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, проти чого не заперечував представник позивача. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частиною 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 22.09.1998 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 5/6 житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , договір в цей же день було зареєстровано на Агропромисловій біржі "Харків" за № Н-1177/98 (а. с. 11-12). Право власності на вказані 5/6 частин житлового будинку 24.09.1998 [PERSON] зареєстрував в Державному комунальному підприємстві Харківського міського бюро технічної інвентаризації № 1 (а. с. 13). [PERSON] з 26.07.2004 є власником земельної ділянки площею 0,0921 га з кадастровим номером 6310138800:09:060:0001, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (державний акт серії ХР № 002363 від 26.07.2004) (а. с. 14-15). Із договору купівлі-продажу від 08.04.1199 серії АВА № 884371, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєда О.Д., реєстровий № 2-915, вбачається, що [PERSON] купив 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS] , у [PERSON] , вказаний договір зареєстрований у Комунальному підприємстві "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" 09.04.1999 за реєстровим № 1946 (а. с. 16). Однак, нотаріально посвідчити договір позивач не має можливості, оскільки не спілкується з відповідачем [PERSON] . Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду. Статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом ( стаття 81 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до пункту 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року,чинного на час їх виникнення. Відповідно до статті 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» № 1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року, згідно частини 2 якої - угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Міністерство юстиції України за № 17-12-44 від 10 квітня 1998 року, роз`яснює, що угоди укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. Положеннями статті 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Договір купівлі-продажу об`єкту нерухомості повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин України. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу об`єкту нерухомості підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно з пунктом 2 статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі частини 2 статті 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01 липня 2004 р. за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст. ст. 242,227 ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст.15 Закону України "Про товарну біржу" біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР), а у відповідності до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Як убачається з положень укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна, сторони за договором - уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж належної продавцю на праві власності нерухомого майна, [PERSON] , як покупцем, усі умови за договором виконані. Згідно з п.п. 1.6 п. 1 вищевказаного договору об`єкт нерухомості проданий позивачу за 14000 (чотирнадцять тисяч) грн, які були отримані Продавцем від Покупця до підписання угоди. Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, згідно до вимог ст. 237 ЦК України, суду не було надано, тому, суд вважає укладений договір дійсним. Враховуючи вище викладене, зважаючи на те, що сторони за договором домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується договором купівлі-продажу № Н-1177/98 від 22.09.1998, укладеним на Агропромисловій біржі "Харків"; крім того, відбулося повне виконання договору, виходячи з принципу розумності та справедливості, є підставою для визнання дійсним договору купівлі-продажу частини будинку. На підставі викладеного, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо судових витрат. Оскільки під час судового розгляду позивач не вимагав відшкодування судових витрат, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішувалося. На підставі викладеного і

Outcome: approved