Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-18 00:00:00

06.10.2021 року позивач - Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради в інтересах дитини - [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] серія [NUMBER] його батьками є [PERSON] та [PERSON] , відомості про батька дитини внесені до актового запису про народження дитини відповідно до ч.1 ст. 135 СК України. 11.01.2018 року мати дитини [PERSON] написала заяву з проханням влаштувати її сина [PERSON] , [INFO] , до будинку дитини, у зв`язку зі станом здоров`я дитини та важкими сімейними обставинами. Рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Дніпрі ради № 8 від 19.01.2018 року дитина влаштована до спеціалізованого Будинку дитини на повне державне забезпечення до досягнення ним 4х років. 07.02.2021 року хлопчику виповнилося 4 роки, термін його перебування у державному закладі закінчився, він має інвалідність та потребує постійної допомоги та цілодобового нагляду, тому більше не може перебувати у Будинку дитини. Мати дитини не виявила бажання забрати хлопчика додому. За інформацією КЗ «Дніпропетровський спеціалізований будинок дитини» ДМР [PERSON] в період перебування дитини у закладі його відвідувала, а в умовах карантину з 19 лютого 2020 року по цей час постійно цікавиться станом його здоров`я, фізичним розвитком по телефону, допомоги не надавала. Також декілька разів дитину відвідували дідусь та бабуся, дядько, цікавилися його станом здоров`я по телефону, ніякої допомоги не надавали. З метою з`ясування подальшої долі дитини спеціалістами управління у справах дітей було здійснено вихід за місцем реєстрації матері дитини, зі слів власниці будинку [PERSON] має лише право користування житловою площею, ніколи за адресою не проживала, місце її знаходження невідоме. Посилаючись на зазначене, позивач просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно дитини - [PERSON] , [INFO] ; стягнути аліменти з [PERSON] , [INFO] , в розмірі частки зі всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, на користь особи, яка буде виконувати обов`язки законного представника дитини - [PERSON] , [INFO] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.10.2021 року для розгляду даної справи була визначена суддя Лукінова К.С. Відповідно до розпорядження керівника апарату суду від 18.05.2022 року № 377 та протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 18.05.2022 року для розгляду даної справи визначена суддя Кудрявцева Т.О. Ухвалою судді від 20.05.2022 року у справі відкрито загальне провадження, визначено про необхідність проведення у справі підготовчого засідання. Ухвалою суду від 05.09.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином. У наданій суду заяві представник позивача позовні вимоги підтримала, просила розглянути справу у її відсутності та в заочному порядку. Відповідач причину неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву, заяв та клопотань суду не надавала. Зважаючи на викладене, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду за наявними у справі доказами та відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Розглянувши справу, дослідивши докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України). Згідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як встановлено в судовому засіданні, відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого 17.05.2017 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, [PERSON] народився [INFO] , його батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] . Відомості про батька дитини внесені до актового запису про народження дитини відповідно до ч.1 ст. 135 СК України. 11.01.2018 року мати дитини [PERSON] написала заяву до Шевченківської районної у м.Дніпрі ради з проханням влаштувати її сина [PERSON] , [INFO] , до будинку дитини, у зв`язку зі станом здоров`я дитини та важкими сімейними обставинами. Рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Дніпрі ради № 8 від 19.01.2018 року дитина [PERSON] , [INFO] , влаштована до спеціалізованого Будинку дитини на повне державне забезпечення до досягнення ним 4х років. 07.02.2021 року хлопчику виповнилося 4 роки, термін його перебування у державному закладі закінчився, він має інвалідність та потребує постійної допомоги та цілодобового нагляду, тому більше не може перебувати у Будинку дитини. Мати дитини не виявила бажання забрати хлопчика додому. За інформацією КЗ «Дніпропетровський спеціалізований будинок дитини» ДМР від 19.08.2020 року [PERSON] в період перебування дитини [PERSON] , [INFO] , у закладі його відвідувала, а в умовах карантину з 19 лютого 2020 року по цей час постійно цікавиться станом його здоров`я, фізичним розвитком по телефону, допомоги не надавала. Також декілька разів в 2018 та 2019 роках дитину відвідували дідусь та бабуся, дядько, цікавилися його станом здоров`я по телефону, ніякої допомоги не надавали. [PERSON] , [INFO] , є дитиною з інвалідністю, отримує з 19.02.2018 року державну соціальну допомогу на дитину-інваліда, потребує постійного нагляду лікарів та цілодобового догляду медичного персоналу. З метою з`ясування подальшої долі дитини спеціалістами управління у справах дітей було здійснено вихід за місцем реєстрації матері дитини, зі слів власниці будинку [PERSON] має лише право користування житловою площею, ніколи за адресою не проживала, місце її знаходження невідоме. Відповідно до доповідної записки від 08.10.2019 року, спеціалістами управління-служби у справах дітей адміністрації Шевченківського районної у місті Дніпрі ради 08.10.2019 року здійснено вихід за адресою [ADDRESS] з метою встановлення місця проживання [PERSON] та проведення бесіди щодо подальшої долі дитини [PERSON] , [INFO] . Під час відвідування встановлено, що [PERSON] за даною адресою не проживає, дана квартира здається в оренду. Отже, встановлено, що дитина має незадовільний стан здоров`я, хлопчик перебував в Будинку дитини на повному державному забезпеченні до досягнення ним 4х років. 07.02.2021 року хлопчику виповнилося 4 роки, термін його перебування у державному закладі закінчився, він має інвалідність та потребує постійної допомоги та цілодобового нагляду спеціалістів, тому більше не міг перебувати у Будинку дитини. Розпорядженням голови Адміністрації Шевченківського району Дніпропетровської міської ради № 56-р від 07.04.2022 року дитина [PERSON] , [INFO] , переведений з КЗ «Дніпропетровський спеціалізований будинок дитини» Дніпропетровської обласної ради до КЗ «Криворізький спеціалізований будинок дитини» Дніпропетровської обласної ради терміном на шість місяців на повне державне забезпечення. Відповідно до листа КЗ «Криворізький спеціалізований будинок дитини» Дніпропетровської обласної ради від 29.03.2023 року дитина [PERSON] , [INFO] , дійсно знаходиться у даному комунальному закладі на повному державному утриманні з 20.04.2022 року по теперішній час на підставі Розпорядження голови Адміністрації Шевченківського району Дніпропетровської міської ради № 56-р від 07.04.2022 року; за весь час перебування дитини в закладі мати - [PERSON] не відвідувала свого сина, але постійно телефонує до закладу (1 раз на тиждень) та цікавиться долею і станом здоров`я дитини, допомогу своєму синові не надавала у зв`язку з тим, що сама перебуває за межами України. Відповідно до доповідних від 29.07.2022 року та 02.02.2023 року, спеціалістами управління-служби у справах дітей адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради 02.02.2023 року здійснено виходи за адресою [ADDRESS] з метою перевірки проживання [PERSON] за даною адресою та проведення бесіди щодо явки до суду з приводу питання позбавлення її батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] . На час відвідування вдома нікого не було, зі слів мешканки будинку поруч з`ясовано, що в будинку [ADDRESS] проживає тільки літня жінка, ніякої іншої не бачили. Відповідно до Висновку від 04.10.2021 року Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її дитини [PERSON] , [INFO] . Таким чином, судом встановлено, що мати дитини [PERSON] , [INFO] . [PERSON] зі своїм сином не спілкується, тривалий час ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, по виповненню дитині 4х річного віку не забрала дитину з будинку дитини, хоча їй було відомо про такий обов`язок, дитину у медичних закладах не відвідує, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, тривалий час не цікавиться його життям, розвитком, підготовкою до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти, чим свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками. Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. У відповідності до ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. На вказане посилається і у Пленумі Верховний Суд України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007р. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і дитини (ст. 166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява N 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейного життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17 (провадження № 61 2175св20), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 22.09.2021 року у справі № 0907/2-5553/2011. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява N 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України"). Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, зокрема, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини та наведені положення законодавства, в тому числі практику Європейського суду з прав людину як джерело права, суд вважає, що в судовому засіданні знайшли підтвердження ті обставини, що відповідачка тривалий час ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток своєї дитини [PERSON] , [INFO] , не приймає участі у його житті, розвитку, підготовці до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання дитини; особисто не спілкується з дитиною, не надає їй доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не забирає без поважних причин з дитячого будинку, де дитина перебуває, чим свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, що нею не спростовано. Отже, суд дійшов зазначеного висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно її дитини, зважаючи на те, що в ході розгляду справи встановлено вину в діях відповідача щодо невиконання покладеного на неї законом обов`язку щодо виховання дитини та її свідомого ухилення на протязі тривалого часу від виконання батьківських обов`язків щодо дитини, і докази того, що змінити її поведінку в кращу сторону у суда відсутні. Суд також вважає, що хоч позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, проте з огляду на встановлені в ході розгляду справи обставини вважає за необхідним задовольнити позов в цій частині, що буде відповідати інтересам дитини, яка потребує лікування спеціалістів за станом здоров`я та поміщення у спеціальний медичний заклад, та яка тривалий час перебуває без участі матері у її житті. Зважаючи на викладене, позовні вимоги позивача про позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини - [PERSON] , [INFO] , підлягають задоволенню. Також, необхідно зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дітьми і побачення з ними, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. На це вказує і Верховний суд у постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18, провадження № 61-10531св21. Крім зазначених позовних вимог позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Тобто, утримання відповідачем своєї дитини є не її правом, а є її обов`язком. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також положеннями ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України встановлено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Так, статтею 23 Конвенції про права дитини (20 листопада 1989 року), ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, встановлено, що дитина має вести повноцінне і достойне життя в умовах, які забезпечують її гідність, сприяють почуттю впевненості в собі і полегшують її активну участь у житті суспільства. Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Позивач просить стягнути аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на користь особи яка буде виконувати обов`язки законного представника дитини, до досягнення дитиною повноліття. Судовим розглядом даної справи встановлено, що відповідач [PERSON] не надає матеріальну допомогу на утримання сина - [PERSON] , [INFO] . Таким чином, з огляду на те, що відповідач зобов`язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття, створювати необхідні умови для її розвитку та життя, від чого, як судом встановлено, вона ухиляється, суд приходить до висновку про задоволення і цих позовних вимог у повному обсязі. Будь-яких доказів неможливості надавати матеріальну допомогу - як то за станом здоров`я, перебування на утриманні інших осіб, відповідачем суду не надано. Тому позовні вимоги позивача про стягнення з [PERSON] , [INFO] , аліментів на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , на користь особи, яка буде виконувати обов`язки законного представника дитини, у розмірі частини усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і до досягнення дитиною повноліття дитини підлягають задоволенню, при цьому початок стягнення аліментів слід обраховувати з дня подачі позову - з 06.10.2021 року . З урахуванням вищевказаного, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити до негайного виконання рішення про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини в межах суми платежу за один місяць. В порядку ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 1073 грн. 60 коп. за позовні вимоги про позбавлення батьківських прав та 1073,60 грн. про стягнення аліментів, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду на Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного,

Outcome: approved