Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-06 00:00:00

24.10.2022 р. [PERSON] звернулася до суду із позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», просить стягнути 2 415,89 доларів США. Свої вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що є клієнтом банку та мала картковий рахунок № [NUMBER] , на якому обліковувалося 24 158,93 доларів США, навесні 2014 р. означений рахунок та кошти на ньому були заблоковані, 10.07.2028 р. звернулася до відповідача із заявою від 10.06.2018 р. про видачу коштів, в подальшому звернулася до суду, рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/34314/18-ц її вимоги було задоволено, отже банк зобов`язаний сплатити їй пеню. Ухвалою суду від 27.10.2022 р. відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 06.01.2023 р. залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Фінілон». Відповідачем Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» подано клопотання про застосування строку позовної давності. Третьою особою: Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Фінілон» пояснення щодо позову не подано. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Встановлено, що протягом липня 2018 р.-квітня 2021 р. у провадженні Печерського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа № 757/34314/17-ц за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, стягнення коштів, вкладу, процентів та штрафних санкцій; рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26.11.2020 р., що набрало законної сили, позов [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволено частково, у тому числі стягнуто на її користь 24 158,93 доларів США за рахунком № [NUMBER] . Позивач [PERSON] , звертаючись до суду із вимогами про захист прав споживачів та стягнення штрафних санкцій, свої вимоги обґрунтовує статтею 1073 ЦК України. Згідно частини першої статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунку банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Позивач [PERSON] , звертаючись до суду із вимогами про захист прав споживачів та стягнення штрафних санкцій, у позовній заяві стверджує, що, починаючи з березня 2014 р., була позбавлена права користуватися своїм майном, банк зобов`язаний сплатити їй пеню у розмірі, який не перевищує 10% від суми переказу. Законодавством визначено строк (позовна давність), у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України); загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» (далі - Конвенція), передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має декілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів і запобігати несправедливості, яка може статися у разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення від 22.10.1996 р. у справі «Stabbings and Others проти Сполученого Королівства», рішення від 20.09.2011 р. у справі «OAO Neftyanaya kompaniya YUKOS проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», наведених у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факт, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права, що також випиває із загального правила, встановленого законодавством, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 19.05.2020 р. у справі № 33/5009/8037/11). Згідно частини другої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Твердження позивача [PERSON] в позовній заяві свідчать про те, що вона звернулася до відповідачаАкціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 10.07.2018 р. із заявою від 10.06.2018 р. про видачу коштів з рахунку № [NUMBER] , отже загальний строк позовної давності для звернення до суду із вимогами про стягнення штрафних санкцій сплинув 10.07.2021 р., втім позов, датований 17.10.2022 р. зареєстрований в суді 24.10.2022 р. Згідно частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд, оцінивши в сукупності здобуті докази, вважає необхідним відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог про стягнення штрафних санкцій, оскільки позивач пропустила строк позовної давності і судом не встановлено поважності причин його пропуску.

Outcome: dismissed