Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-20 00:00:00

[PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх [PERSON] та [PERSON] звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до держави Російська Федерація (далі за текстом - РФ) в особі посольства Російської Федерації в Україні про встановлення фактів, що мають юридичне значення, та відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії РФ проти України. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що позивач та її малолітні діти [PERSON] та [PERSON] народилися та проживали в м. Донецьк Донецької області. Так, в лютому 2014 року розпочалась збройна агресія РФ проти України, внаслідок чого у серпні 2014 року позивач разом зі своїми дітьми у зв`язку з окупацією РФ були вимушені залишити місце їх проживання та переселитись спочатку в м. Кременчук Полтавської області, надалі - до м. Маріуполя Донецької області та ще пізніше - в м. Київ. Після 24.02.2022 внаслідок повномасштабної збройної агресії РФ проти України позивач разом зі своїми дітьми вкотре була вимушена покинути місце їхнього проживання в м. Києві, оскільки частина Київської області була тимчасово окупована. Позивач переміститись в м. Тернопіль, де на даний час проживає разом зі своїми дітьми як внутрішньо переміщені особи. Позивач зазначила, що такі дії відповідача порушили права та свободи її та її малолітніх дітей, оскільки вони втратили єдине житло, позбавлені вільного спілкування з рідними та друзями, а також втратили налагоджений ними побут та місце праці. При цьому позивач зауважила, що рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 23.11.2017 за її сином [PERSON] визнано право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] , де вони проживали сім`єю до липня 2013 року та яку вони також вимушені були покинути. Рішенням Маріупольської міської ради № 546 від 20.12.2018 [PERSON] та [PERSON] надано статус дітей, що постраждали внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів. Також позивач вказала, що встановлення факту про вимушене переселення з окупованої території Донецької області та Київської області, яке відбулося внаслідок збройної агресії РФ проти України та окупації РФ частини території Донецької області у 2014 році та Київської області у 2022 році, необхідне позивачу з метою визначення свого статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, що в свою чергу наділяє позивача правами та обов`язками, передбаченими цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Позивач зазначила, що внаслідок збройної агресії РФ проти України та окупації РФ частини території України відповідачем [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] завдані моральні страждання, які проявилися в істотному порушенні їх конституційних прав, виникненні почуття безпорадності та розчарування, які вони відчувають впродовж тривалого часу, оскільки позбавлені можливості скористатися належним їм житлом, працювати за місцем своєї роботи та здобувати освіту у навчальних закладах, а також позбавлені можливості спілкуватись з близькими їм людьми. З урахуванням викладених обставин позивач вважає, що внаслідок неправомірних дій відповідача їй та її дітям [PERSON] та [PERSON] завдана моральна шкода, яку позивач оцінює у розмірі 105000 євро, а саме 35000 євро на кожного за наслідками вимушеного переміщення у 2022 році з м. Києва до м. Тернополя, а також додатково 35000 євро особисто [PERSON] за наслідками вимушеного переміщення у 2014 році з м. Донецьк в м. Кременчук Полтавської області, а надалі до м. Маріуполя Донецької області та згодом у м. Київ, де вона мешкала до березня 2022 року. За таких підстав позивач просить встановити юридичні факти, що мають юридичне значення, а саме, що: 1) вимушене переселення [PERSON] у серпні 2014 року з окупованої території Донецької області до м. Кременчук Полтавської області, м. Маріуполя Донецької області та м. Києва відбулося унаслідок збройної агресії РФ проти України та окупації РФ частини території Донецької області; 2) вимушене переселення [PERSON] та малолітніх [PERSON] і [PERSON] у березні 2022 року з м. Київ до м. Тернопіль відбулося унаслідок збройної агресії РФ проти України та окупації РФ частини території Київської області. Крім цього, позивач просить стягнути з держави РФ на користь [PERSON] компенсацію за відшкодування моральної шкоди у сумі 2764300 грн, що на день пред`явлення позову еквівалентно 70000 євро за офіційним курсом Національного банку України, а також стягнути з держави РФ на користь [PERSON] компенсацію за завдану моральну шкоду у сумі 1382150 грн, що на день пред`явлення позову еквівалентно 35000 євро за офіційним курсом Національного банку України, та стягнути з держави РФ на користь [PERSON] компенсацію за завдану моральну шкоду у сумі 1382150 грн, що на день пред`явлення позову еквівалентно 35000 євро за офіційним курсом Національного банку України. 20.01.2023 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 16.02.2023 та наданий сторонам строк для подання заяв по суті справи. 16.02.2023 підготовче засідання відкладено на 08.03.2023 у зв`язку з неявкою всіх учасників справи. 08.03.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 29.03.2023. 29.03.2023 судове засідання відкладене на 21.04.2023 у зв`язку з неявкою учасників справи. У судове засідання 21.04.2023 позивач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх [PERSON] та [PERSON] , належним чином повідомлена про дату, час та місце цього засідання, не з`явилась. Подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, та просила позов задовольнити повністю. У судове засідання 21.04.2023 уповноважений представник відповідача держави РФ в особі посольства РФ в Україні, належним чином повідомлений про дату, час і місце цього судового засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, не з`явився без повідомлення про причини неявки. Правом подання відзиву відповідач не скористався. Заяв чи клопотань на день розгляду справи від відповідача не надходило. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, приймаючи до уваги повторну неявку в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд прийшов до переконання про можливість вирішення справи на підставі наявних у ній доказів (постановлення заочного рішення). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2019 у справі № 320/948/18 зробила висновок, що якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах. Тобто у разі наявності спору про право розгляд справи про встановлення факту, що має юридичне значення, здійснюється судом у порядку позовного провадження. Також ч. 1 ст. 59 ЦПК України визначає, що права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Згідно з копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 24, 25). З урахуванням викладених обставин, враховуючи те, що [PERSON] та [PERSON] є малолітніми особами, в силу вимог ч. 1 ст. 59 ЦПК України їх права під час даного судового розгляду захищає [PERSON] . Суд встановив, що [PERSON] народилась [INFO] у м. Шахтарськ Донецької області та з 12.07.2013 була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] (а.с. 20-23). Згідно зі ст. 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. У розумінні ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Поряд із тим ст. 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з дій, зазначених в даній статті Закону, серед яких значиться вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України. Аналіз вказаних вище положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України, у тому числі, але не виключно, може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства. Так, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини. Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована РФ територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частиною 4 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії РФ, покладається на РФ відповідно до принципів і норм міжнародного права. Отже, вказаний вище Закон і передбачає, які права можуть виникнути в осіб, щодо яких встановлені юридичні факти, про які просить позивач. Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на будь-які правовідносини, що виникають у державі, судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на РФ як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. За таких обставин суд доходить висновку, що встановлення факту, що має юридичне значення, щодо вимушеного переселення осіб з тимчасово окупованої території України, яке відбулось внаслідок збройної агресії РФ та окупації РФ частини території України, можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій та військовою агресією РФ. Так, відповідно до копії довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції від 15.10.2014 № 1604000023 (а.с. 10), [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] перемістились з тимчасово окупованої території м. Донецька до м. Кременчука Полтавської області за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 7 ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована РФ територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування РФ та окупаційна адміністрація РФ встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування РФ встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації РФ. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається сухопутна територія тимчасово окупованих РФ територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях. Адміністративна межа між тимчасово окупованою територією та іншою територією України визначається Кабінетом Міністрів України (абз. 1 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»). Указом Президента України № 32/2019 від 07.02.2019 затверджено межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, зі змісту якого вбачається, що до переліку районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях входить м. Донецьк. Таким чином м. Донецьк станом на 15.10.2014, тобто на момент переселення позивача з дітьми до м. Кременчук Полтавської області, було тимчасово окупованою територією України. З урахуванням викладених обставин суд доходить висновку, що вимушене переселення [PERSON] з тимчасово окупованої території Донецької області до м. Кременчук Полтавської області відбулося унаслідок збройної агресії РФ проти України та окупації РФ частини території Донецької області. Разом з тим датою вимушеного переселення [PERSON] з тимчасово окупованої території Донецької області до м. Кременчук Полтавської області слід вважати 15.10.2014, тобто дату фактичного взяття [PERSON] на облік як внутрішньо переміщеної особи з тимчасово окупованої території України, оскільки всупереч позовних вимогам позивачем не доведено, що таке внутрішнє переміщення мало місце у серпні 2014 року. Крім цього, з копії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 0000079046 від 25.09.2017 (а.с. 11) вбачається, що з 25.09.2017 [PERSON] зареєстрована як внутрішньо переміщена особа та фактично проживає/перебуває за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11). Відповідно до копії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 3005-5000205431/22888 від 02.10.2019 (а.с. 12) [PERSON] зареєстрована як внутрішньо переміщена особа та фактично проживає/перебуває за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою були взяті на облік як внутрішньо переміщені особи [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копіями довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 3005-5000205449/22890 від 02.10.2019 та № 3005-5000205440/22889 від 02.10.2019 (а.с. 13, 14). Разом з тим факти вимушеного переселення позивача 25.09.2017 з м. Кременчук Полтавської області до м. Маріуполя Донецької області та в подальшому вимушеного переселення 02.10.2019 з м. Маріуполя Донецької області до м. Києва внаслідок збройної агресії РФ проти України та ведення активних бойових дій на цих територіях свого підтвердження під час судового розгляду не знайшли. Так, перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих РФ, затверджений наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22.12.2022. Разом з тим у даному переліку відсутні відомості про те, що станом на 25.09.2017 м. Кременчук Полтавської області та станом на 02.10.2019 з м. Маріуполь Донецької області були тимчасово окупованими територіями України внаслідок збройної агресії РФ проти України та/або про те, що станом на вказаний час на таких територіях велись активні бойові дії. При цьому, як зазначив суд вище, відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» підставою вважати особу внутрішньо переміщеною можуть бути не лише залишення місця проживання внаслідок збройного конфлікту чи тимчасової окупації, але й, зокрема внаслідок надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Відтак сама по собі наявність довідки про взяття особи на облік як внутрішньо переміщеної особи не свідчить, що таке переміщення відбулось унаслідок збройної агресії чи тимчасової окупації. Такі обставини відповідно до ст. 81 ЦПК України підлягають доказуванню на загальних підставах. Разом з тим докази того, що переміщення позивача та її малолітніх дітей 25.09.2017 з м. Кременчук Полтавської області до м. Маріуполь Донецької області та 02.10.2019 з м. Маріуполь Донецької області до м. Києва відбулось внаслідок збройної агресії РФ проти України чи внаслідок тимчасової окупації РФ указаних територій, суду не надані. Відтак суд вважає, що наявність даних фактів, що мають юридичне значення, позивачем належними, допустимими та достатніми доказами не доведена, а тому позов у цій частині не є обґрунтованим та задоволенню не підлягає. Разом з тим суд встановив, що з 12.04.2022 [PERSON] зареєстрована як внутрішньо переміщена особа та фактично проживає/перебуває за адресою: [ADDRESS] . Також за цією ж адресою 13.04.2022 були взяті на облік як внутрішньо переміщені особи [PERSON] та [PERSON] . Указане підтверджується копіями довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 6117-5000814077 від 12.04.2022 (а.с. 15), № 6117-5001032457 від 13.04.2022 та № 6117-5000978108 від 13.04.2022 (а.с. 16, 17). Так, згідно з Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією РФ проти України в Україні з 24.02.2022 введений воєнний стан строком на 30 діб. Також Указами Президента України № 133/2022 від 14.03.2022, № 259/2022 від 18.04.2022, строк дії воєнного стану в Україні продовжено на 90 діб. Відповідно до Переліку № 309 від 22.12.2022 у період з 24.02.2022 до 30.04.2022 на усій території м. Києва велися активні бойові дії внаслідок збройної агресії РФ. Указані обставини в сукупності свідчать про те, що вимушене переселення [PERSON] та малолітніх [PERSON] і [PERSON] 12-13 квітня 2022 року з м. Київ до м. Тернопіль відбулося внаслідок збройної агресії РФ проти України та ведення активних бойових дій на території м. Київ. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що факт того, що вимушене переселення [PERSON] 15.10.2014 з окупованої території Донецької області до м. Кременчук Полтавської області відбулося унаслідок збройної агресії РФ проти України та окупації РФ частини території Донецької області, а також факт того, що вимушене переселення [PERSON] та малолітніх [PERSON] і [PERSON] 12-13 квітня 2022 року з м. Київ до м. Тернопіль відбулося унаслідок збройної агресії РФ проти України та ведення активних бойових дій на території м. Київ, знайшли своє підтвердження дослідженими доказами, дані факти має для позивача юридичне значення та іншого порядку встановлення даних фактів немає. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов у цій частині є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди суд зазначає таке. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України. Статтею129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Частина 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Як передбачено ч. 4 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави. Водночас міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16.05.1972, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02.12.2004. Вказані Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці. Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (ст. 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (ст. 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду. Україна не є учасницею жодної із цих Конвенцій, однак ці Конвенції відображають тенденцію розвитку міжнародного права щодо визнання того, що існують певні межі, в яких іноземна держава має право вимагати імунітет у цивільному процесі. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Олєйніков проти Росії» від 14.03.2013 Суд вказав, що положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року застосовуються «відповідно до звичаєвого міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала її», і Суд повинен брати до уваги цей факт, вирішуючи питання про те, чи було дотримано право на доступ до суду у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Також у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Цудак проти Литви» від 23.03.2010 Суд визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті. З урахуванням викладеного можна дійти висновку про те, що держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю чи життю, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду, та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час знаходилась на території держави суду. Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції». Однак необхідною умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни. Тож коли РФ заперечує суверенітет України та вчиняє щодо неї загарбницьку війну, жодних зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. Слід зазначити, що, починаючи з 2014 року, загальновідомим є той факт, що РФ чинить збройну агресію проти України. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14.04.2022 про заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24.02.2022, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до ООН, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами РФ та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб. Наведені дії РФ учиняє з 2014 року та продовжує станом на момент постановлення цього судового рішення. Отже, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також усупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом. Преамбулою Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що Верховна Рада України, виходячи з того, що відповідно до п. а, b, c, d, g ст. 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Визначення агресії» від 14.12.1974 застосування РФ збройної сили проти України становить злочин збройної агресії та грубо порушує Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994 та Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією від 31.05.1997 констатуючи, що у світлі положень IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18.10.1907, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I) від 08.06.1977, одним із наслідків збройної агресії РФ проти України стала тимчасова окупація частини території України; беручи до уваги, що РФ чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань РФ; відзначаючи, що дії РФ на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та м. Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права, зокрема шляхом: систематичного недодержання режиму припинення вогню та продовження обстрілів цивільних об`єктів та інфраструктури, що спричиняють численні жертви серед цивільного населення, військовослужбовців Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань; приймає цей Закон, що має на меті визначити особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях. РФ припинила бути членом Ради Європи у контексті процедури, розпочатої відповідно до ст. 8 Статуту Ради Європи. Відповідна Резолюція Ради Європи CM/Res (2022) про припинення членства РФ у Раді Європи прийнята Комітетом Міністрів 16.03.2022. Комітет Міністрів Ради Європи констатував, що агресія РФ проти України є серйозним порушенням РФ своїх зобов`язань за ст. 3 Статуту Ради Європи. Суд встановив, що у даній справі [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх [PERSON] та [PERSON] , звернулася до суду з позовом до держави РФ в особі посольства РФ в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії РФ проти України. У цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, в тому числі моральної шкоди, завданої фізичній особі у результаті збройної агресії РФ) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ, оскільки такі дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, так як будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну. У пункті 4 ч. 1 ст. 2 Статуту ООН закріплений принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються в їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Статуту ООН Організація Об`єднаних Націй переслідує ціль підтримувати міжнародний мир і безпеку і з цією ціллю вживати ефективні колективні заходи для попередження та усунення загрози світу й актів агресії чи інших порушень миру, і проводити мирними засобами, відповідно до принципів справедливості і міжнародного права, залагодження чи вирішення міжнародних спорів чи ситуацій, які можуть призвести до порушення миру. У міжнародному праві кодифіковані підстави для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну, так званий «деліктний виняток». Умовами, необхідними для застосування «деліктного винятку», є: 1) принцип територіальності: місце дії/бездіяльності має бути на території держави суду; 2) присутність автора дії/бездіяльності на території держави суду в момент вчинення дії/бездіяльності (агента чи посадової особи іноземної держави); 3) дія/бездіяльність ймовірно може бути привласнена державі; 4) відповідальність за дії/бездіяльність передбачена положеннями законодавства держави суду; 5) завдання смерті, фізичної шкоди особі, збитків майну чи його втрата; 6) причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю і завданням смерті, фізичної шкоди особі або збитків майну чи його втратою. Визначаючи, чи поширюється на РФ судовий імунітет у цій справі, суд приймає до уваги те, що: предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої фізичним особам, громадянам України, внаслідок збройної агресії РФ; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; шкода завдана агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту). Юрисдикція судів України поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (ч. 3 ст. 124 Конституції України). Тобто у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть із іноземною країною, зокрема й РФ, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом. Відтак, враховуючи те, що вчинення РФ з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється до сьогоднішнього часу, РФ заперечує суверенітет України, а тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. Так, у зв`язку з повномасштабним вторгненням РФ на територію України 24.02.2022 Україна розірвала дипломатичні відносини з РФ, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства РФ в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. Отже, починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави, а починаючи з 24.02.2022 таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з РФ. З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією РФ проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди РФ бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним. РФ, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. РФ діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 08.06.2022 у справі № 490/9551/19, від 27.07.2022 у справі № 308/9708/19. Отже, зважаючи на те, що [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх [PERSON] та [PERSON] , звернулася до суду з позовом до держави РФ в особі посольства РФ в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії РФ проти України, суд дійшов висновку про відсутність обов`язку отримувати згоду компетентних органів РФ на пред`явлення до неї позову та залучення до участі у справі як відповідача відповідно до ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право». Так, завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦКК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч. 3, 4 ст. 23 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі за текстом - Постанова), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з п. 5 Постанови обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно з п. 9 Постанови розмір відшкодування зазначеної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру й обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат і з урахуванням інших обставин; при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог, залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, враховуючи істотність вимушених змін у їх життєвих стосунках, наміру, з яким діяв відповідач. Частини 1, 5 ст. 81 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд встановив, що внаслідок збройної агресії РФ проти України [PERSON] та малолітнім [PERSON] і [PERSON] спричинена моральна шкода, яка виразилась в істотному порушенні їх конституційних прав. Так, останні, побоюючись за власне життя та здоров`я, були змушені двічі внутрішньо переміститися на іншу територію України, внаслідок чого змінився усталений для них спосіб життя. Указані обставини спричинили виникнення у [PERSON] та у малолітніх [PERSON] і [PERSON] почуття безпорадності та розчарування, які вони відчувають впродовж тривалого часу, оскільки позбавлені можливості скористатися належним їм житлом, працювати за місцем своєї роботи та здобувати освіту у навчальних закладах за місцем свого постійного проживання. Разом з тим при визначенні розміру завданої відповідачем моральної шкоди, позивач вказала, що внаслідок неправомірних дій відповідача їй та її дітям [PERSON] та [PERSON] завдана моральна шкода, яку позивач оцінює у розмірі 105000 євро, а саме 35000 євро на кожного за наслідками вимушеного переміщення у 2022 році з м. Києва до м. Тернополя, а також додатково 35000 євро особисто [PERSON] за наслідками вимушеного переміщення у 2014 році з м. Донецьк в м. Кременчук Полтавської області, а надалі до м. Маріуполя Донецької області та згодом у м. Київ, де вона мешкала до березня 2022 року. При цьому розмір компенсації за спричинену моральну шкоду позивач обґрунтувала, у тому числі множинним характером порушень прав і законних інтересів позивача та її малолітніх дітей, що мали місце у 2014 році та у 2022 році. Надаючи оцінку таким доводам позивача, суд виходить з того, що обсяг моральних страждань малолітнього [PERSON] , [INFO] , не може визначатись у тій самій мірі, що й моральні страждання інших двох позивачів. Так, 15.10.2014 під час внутрішнього переміщення з тимчасово окупованої території м. Донецька до м. Кременчука Полтавської області [PERSON] , будучи шестимісячною дитиною, у силу свого віку не міг зазнати моральних страждань або інших негативних явищ, пов`язаних внаслідок переїзду з одного населеного пункту до іншого. Так само і розмір моральних страждань, спричинених втратою постійного місця проживання, у [PERSON] є меншим, ніж в інших позивачів, оскільки [PERSON] знову ж таки унаслідок свого віку не встиг набути морального зв`язку з місцем проживання у м. Донецьк. Натомість суд погоджується з доводами позивача [PERSON] , що розмір моральних страждань останньої є більшим у порівнянні з її малолітніми дітьми, оскільки, на думку суду, позивач відчувала страх та невпевненість не тільки за свої життя та здоров`я, але й за життя та здоров`я своїх малолітніх дітей. Однак суд вважає, що доводи позивача при визначенні розміру компенсації за завдану моральну шкоду не можуть ґрунтуватися лише на посиланні на рішення Європейського суду з прав людини, якими було стягнуто компенсацію в інших справах. Іншого обґрунтованого розрахунку для визначення такого розміру позивач не надала. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги характер страждань позивача та її малолітніх дітей, обсяг заподіяної їм шкоди та обставини, за яких така шкода була заподіяна, суд доходить висновку, що з відповідача держави РФ на користь [PERSON] слід стягнути компенсацію за завдану моральну шкоду у сумі 600996 грн (що еквівалентно 15000 євро), на користь [PERSON] , яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] , компенсацію за завдану моральну шкоду у сумі 400664 грн (що еквівалентно 10000 євро) та на користь [PERSON] , яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] , компенсацію за завдану моральну шкоду у сумі 200332 грн (що еквівалентно 5000 євро). Указані розміри відшкодування суд вважає такими, що відповідають засадам розумності, виваженості та справедливості і у повній мірі відшкодують завдану позивачеві та її малолітнім дітям моральну шкоду. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України). Згідно з вимогами Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються заявники - у справах за заявами про встановлення факту народження або смерті, поданих у зв`язку із воєнним станом, надзвичайним станом, збройною агресією, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру, а також позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Так, виходячи з предмету та ціни позову, яка становить 5528600 грн, за розгляд даної справи необхідно сплатити судовий збір у максимальному розмірі, визначеному законодавцем у сумі 13420 грн. Також за дві вимоги немайнового характеру у справах окремого провадження за розгляд даної справи необхідно сплатити судовий збір у сумі 1073,60 грн (536,80 грн х 2 = 1073,60 грн). Відтак з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 14493,60 грн.

Outcome: partial