Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом (з уточненням обставин, про що усно повідомив під час розгляду справи та уточненнями щодо розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу) до Державного агентства меліорації та рибного господарства України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до наказу №27-к від 02.05.2022 його було призначено виконуючим обов`язки директора ДП «Іркліївський розплідник рослиноїдних риб». 10.08.2022 він отримав наказ №35-к від 25.07.2022 про звільнення його, виконуючого обов`язки директора ДП з 25.07.2022, відповідно до п.2 ст. 36, 115 КЗпП, п.4 ч.1 ст. 6 ЗУ «Про управління об`єктами державної власності», п.п. 16 п.12 Положення про Державне агентство меліорації та рибного господарства України, службової записки начальника Управління роботи з персоналом Дем`яненко О. від 25.07.2022 №10.1-71/87. Позивач вказує, що на час звернення до суду (09.09.2022) йому не повернута трудова книжка. Також у позовній заяві зазначено, що 24.07.2022 йому стало погано, 25.07.2022 він звернувся до лікаря і перебував на лікарняному до 08.08.2022 включно, про що повідомив по телефону до Управління роботи з персоналом Державного агентства меліорації та рибного господарства України. Позивач вважає наказ від 25.07.2022 про його звільнення незаконним та таким, що порушує його право на працю, оскільки з ним строковий трудовий договір чи контракт укладені не були і він працює на умовах безстрокового трудового договору, укладеного на невизначений строк. У день звільнення йому не було вручено трудову книжку та копію наказу про звільнення. Крім того, вважає, що відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.07.2022 по дату винесення судового рішення, відповідно до ст. 235 КЗпП (розмір уточнено в судовому засіданні). Таким чином, позивач просить суд, - поновити строк на оскарження наказу №35-к від 25.07.2022; визнати незаконним та скасувати наказ від 25.07.2022 №35-к про звільнення; поновити на посаді виконуючого обов`язки директора ДП «Іркліївський розплідник рослиноїдних риб» з 25.07.2022; стягнути з ДП «Іркліївський розплідник рослиноїдних риб» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 111250грн.; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою суду від 12.09.2022 прийнято, відкрито провадження по справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Під час розгляду справи 17.10.2022 залучено співвідповідачем ДП «Іркліївський розплідник рослиноїдних риб». Під час розгляду справи 10.02.2023 залучено до участі у справі третю особу Фонд державного майна України. Під час розгляду справи 06.03.2023 замінено відповідача Державне агентство меліорації та рибного господарства України на Фонд державного майна України, у порядку правонаступництва. Відповідачем Державним агентством меліорації та рибного господарства України та його правонаступником Фондом державного майна України подані відзиви на позов, за якими просять відмовити у задоволенні позову повністю. Зазначено, що уповноважений орган управління має повноваження призначати (звільняти) виконуючого обов`язки керівника підприємства на (з) посади, яка є вакантною (посада директора підприємства була вакантна з 28.04.2022). Відповідно до наказу від 02.05.2022 позивача було призначено виконуючим обов`язки директора підприємства з 04.05.2022, але 13.05.2022 щодо нього було відкрите службове розслідування з подальшим відстороненням від виконання обов`язків директора, яке тривало до 15.07.2022. Відповідно, [PERSON] фактично не приступив до виконання обов`язків директора підприємства та не міг налагодити стабільну діяльність підприємства та здобути повагу колективу. Прийняття наказу від 25.07.2022 жодним чином не порушило права позивача, а агентство використало право органу Управління в межах повноважень, визначених чинним законодавством. Посада виконуючий обов`язки директора підприємства не передбачена структурою та штатним розписом підприємства, а поновлення можливе лише на існуючу посаду. Також зазначено, що між Держагентством та [PERSON] був укладений строковий трудовий договір, термін дії якого закінчувався з моменту прийняття відповідного рішення уповноваженим органом управління, а тому відсутні підстави вважати, що між сторонами був укладений безстроковий трудовий договір. Крім того, зазначено, що позивач не повідомив офіційно про перебування на лікарняному. Вважають, що агентство діяло відповідно до вимог законодавства, позовні вимоги є безпідставними, необгрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Позивачем подано відповідь на відзив, за якою просить позовні вимоги задовольнити, а викладені у відзиві доводи, - вважати безпідставними. Також вказує на те, що результати службового розслідування підтверджують безпідставність його звільнення, як виконуючого обов`язки директора ДП; агентство могло перевірити інформацію про перебування позивача на лікарняному. Відповідач ДП «Іркліївський розплідник рослиноїдних риб» відзив на позовну заяву не подав. В судовому засіданні позивач [PERSON] повністю підтримав позовні вимоги; уточнив обставини, які викладені у позовній заяві та надав розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, зазначив, що 02.05.2022 він з 04.05.2022 був наказом Держагентства прийняти на посаду виконуючого обов`язки директора ДП. 10.08.2022 по пошті отримав наказ від 25.07.2022 про його звільнення. Вважає, що з ним не був укладений строковий трудовий договір, а мав місце безстроковий, а тому підстави звільнення за п.2 ст.36 КЗпП безпідставні. Крім того, вказав, що він з 25.07.2022 до 08.08.2022 перебував на лікарняному, про що усно по телефону повідомив працівника агентства, а тому його не мали права звільняти під час лікарняного. З 13.05.2022 до 15.07.2022 позивач був відсторонений від виконання обов`язків директора ДП, відповідно до наказів від 13.05.2022 та від 01.06.2022. За результатами акту службового розслідування не було встановлено підстав для звільнення позивача. Наказ про відсторонення ним не був оскаржений. Інших наказів про продовження терміну службового розслідування не було. Після отримання акту, позивач вказав, що продовжив виконувати службові обов`язки. На час звільнення з посади, йому трудова книжка не повернута (була ним передана до агентства разом із заявою про прийняття на посаду). Доказів отримання агентством трудової книжки він не має. За весь час роботи з 04.05.2022 по час звільнення - 25.07.2022, він взагалі не отримував зарплату. У період роботи на підприємстві він у відпустках не перебував. Контракт з позивачем укладений не був, оскільки на посаду призначаються особи по конкурсу, а в період воєнного стану такі конкурси не проводяться. З 25.07. по 29.07.2022 - це час перебування на першому лікарняному, а з 29.07. по 08.08.2022 - другий. Незаконність наказу про звільнення: відсутні підстави для звільнення- відповідачем Держагентством не вказані, враховуючи, що конкурс не проводився і на посаду директора директор призначений не був, акт службового розслідування не містить підстав для звільнення; службова записка також не містить підстав для звільнення; звільнений в період лікарняного і трудова книжка не повернута; працював не по строковому договору, а по безстроковому. Прийшовши на посаду в.о., позивач особисто не визначав розмір зарплати для себе, а вона (оклад) була визначена штатним розписом, який визначений ДП за погодженням із агентством, який мав місце ще до його призначення; вважає, що він фактично виконував обов`язки директора (з 04.05. по 30.05.2022 та з 16.07. по дату звільнення- був на робочому місці, спілкувався із працівниками, підписував якісь документи тощо; печатку підприємства йому ніхто не передавав і він нею не користувався), хоча наказ про те, що він приступив до виконання таких обов`язків на підприємстві, ним видано не було. Зазначив, що дійсно весь час перебування на посаді в.о. директора ним систематично здійснювалися виклики до поліції та направлялися різні звернення щодо незаконності певних працівників підприємства та невідомих осіб, які перешкоджали здійснювати йому повноваження в.о. директора. Такі ж дії (виклики поліції, звернення із заявами тощо) вчинялися і представником підприємства адвокатом Гричаненко та іншими працівниками підприємства. При визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу ним врахований оклад 13750грн. (п`ятиденний робочий тиждень), який вказаний у фінплані ДП. Крім того, позивач зазначив, що оскільки це державна служба (ст.ст.77, 72 ЗУ «Про державну службу), тому слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу і за час, коли він був відсторонений від виконання обов`язків директора, враховуючи, що його вина актом службової перевірки не встановлена. Після звільнення він не передавав справи по підприємству іншій особі. Наказ про звільнення він отримав поштовим листом 10.08.2022, а тому слід поновити строки звернення до суду, оскільки пропущені з поважних причин, враховуючи дату наказу 25.07.2022. Судові витрати позивач не поніс. В судовому засіданні представник відповідача Фонду державного майна України, як правонаступника Державного агентства меліорації та рибного господарства України за довіреністю Губський В.М. заперечував проти задоволення позову, посилаючись на доводи відзиву. Зазначив також, що позивач не довів, що він приступив до виконання обов`язків в.о. директора; посада директора підприємства не є державною службою; відсутні докази, що позивачу чинились перешкоди у виконанні обов`язків; звільнення проведене законно. В судовому засіданні представник відповідача ДП «Іркліївський розплідник рослиноїдних риб» адвокат Гричаненко О.М. та керівник цього ж підприємства [PERSON] просили відмовити у задоволенні позову, який є безпідставним. Зазначили, що [PERSON] не був виданий наказ про те, що він приступає до виконання обов`язків в.о. директора ДП. Оригінал трудової книжки до ДП не надходив і не подавався позивачем; при звільненні позивача підприємством не оформлялася новостворена трудова книжка, оскільки позивач пояснив, що він її подавав до агентства. У штатному розписі ДП є посада директора, а не в.о. директора, а тому розмір зарплати (окладу) для в.о. не визначався, в тому числі позивачем не погоджувався. З 16.07. по 25.07.2022 в.о. директора ДП був [PERSON] . За весь час [PERSON] не приступав до виконання обов`язків в.о. директора ДП; невідомі особи з боку позивача та позивач чинили перешкоди щодо роботи підприємства, погрожували працівникам ДП і намагалися незаконно захопити підприємство, а тому до правоохоронних органів були чисельні звернення. З 02.05.2022 працівникам підприємства зарплата не виплачувалася, хоча вони табелювалися по обліку робочого часу; [PERSON] також зарплата не виплачувалася, оскільки він фактично не приступив до виконання обов`язків в.о. директора і роботу не виконував. Наказ про призначення [PERSON] до ДП не надходив з агентства і він його також сам не надав. Після відсторонення [PERSON] , обов`язки директора виконував [PERSON] , а згодом - [PERSON] (і по даний час). Вважають, що позивачем пропущені строки звернення до суду з цим позовом без поважних причин, оскільки про звільнення позивач знав 25.07.2022. Відсутні докази, що [PERSON] з 25.07.2022 перебував на лікарняному. Позивач не є членом профспілки. Бухгалтерія ДП не могла нараховувати [PERSON] зарплату і здійснити розрахунок при його звільненні, оскільки позивач не подав до ДП трудову книжку, не було видано наказу про те, що він приступив до виконання обов`язків в.о. директора і не було наказу про призначення із визначенням розміру окладу; до роботи він фактично не приступив. Заслухавши пояснення учасників справи та їхніх представників, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення за таких підстав: встановлено, що наказом голови Державного агентства меліорації та рибного господарства України від 28.04.2022 звільнений з посади директора ДП «Іркліївський розплідник рослиноїдних риб» з 29.04.2022 [PERSON] , з ним же припинений контракт №14. [PERSON] , 1988р. народження наказом голови Державного агентства меліорації та рибного господарства України від 02.05.2022 №27-к був призначений виконуючим обов`язки директора Державного підприємства «Іркліївський розплідник рослиноїдних риб» з 04.05.2022 до призначення в установленому порядку, відповідно до чинного законодавства, директора ДП «Іркліївський розплідник рослиноїдних риб» з наданням йому права підпису фінансових документів. Підстава: заява [PERSON] від 02.05.2022. Як зазначив позивач в судовому засіданні, ним не було винесено наказу по підприємству про те, що він приступає до виконання обов`язків в.о. директора ДП. Наказом голови Державного агентства меліорації та рибного господарства України від 13.05.2022 №123 призначене службове розслідування щодо в.о. директора ДП [PERSON] у період з 16.05. по 15.07.2022; створено відповідну комісію і визначено, що до 22.07.2022 слід надати на розгляд голови Держагентства акт службового розслідування. Відповідно до наказу №30-к від 01.06.2022 т.в.о. голови Державного агентства меліорації та рибного господарства України, - [PERSON] відсторонений від здійснення повноважень виконуючого обов`язки директора ДП з 01.06.2022 на період проведення службового розслідування, на підставі службової записки т.в.о. Управління аналізу ефективності використання та управління державною власністю [PERSON] від 31.05.2022. Даний наказ про відсторонення позивачем [PERSON] оскаржений не був, про що він повідомив під час розгляду справи. Наказом т.в.о голови Державного агентства меліорації та рибного господарства України №31-к від 01.06.2022 покладено тимчасово виконання обов`язків директора ДП на [PERSON] , заступника директора підприємства, з 02.06.2022 на період відсторонення [PERSON] в.о. директора цього ж підприємства із правом підпису фінансових документів, на підставі заяви [PERSON] та наказу від 01.06.2022 №30-к. Відповідно до акту комісії щодо проведення службового розслідування щодо в.о. директора ДП [PERSON]. від 18.07.2022 (факти, які стали підставою для проведення службового розслідування - звернення трудового колективу), - факти, викладені у зверненні трудового колективу в частині [PERSON] не знайшли свого підтвердження. З актом [PERSON] ознайомлений 19.07.2022, про що свідчить його розписка. Наказом т.в.о голови Державного агентства меліорації та рибного господарства України №35-к від 25.07.2022, відповідно до п.2 ст. 36 КЗпП, 115 КЗпП, п.4 ч.1 ст. 6 ЗУ «Про управління об`єктами державної власності», п.п. 16 п.12 Положення про Державне агентство меліорації та рибного господарства України №895, Статуту ДП, службової записки начальника Управління роботи з персоналом Дем`яненко О. від 25.07.2022 №10.1-7/87, - звільнено [PERSON] виконуючого обов`язки директора ДП «Іркліївський розплідник рослиноїдних риб» з 25.07.2022. Даний наказ поштовим відправленням за супровідним листом від 26.07.2022 був направлений 28.07.2022 [PERSON] . Державним агентством меліорації та рибного господарства України. Підтверджуючих даних про дату (час) отримання цього наказу позивачем, судом не встановлено. Між тим, позивач вказує, що він його отримав 10.08.2022, що не було спростовано відповідачами. Крім того, у службовій записці начальника управління Дем`яненка О. від 25.07.2022 №10.1-71/87 серед іншого зазначено, що [PERSON] фактично не приступив до виконання обов`язків директора підприємства та не зміг налагодити стабільність підприємства та здобути повагу колективу. До управління роботи з персоналом надійшли документи та заява про призначення виконуючого обов`язки директора ДП «Іркліївський розплідник рослиноїдних риб» від [PERSON] та запропоновано розглянути питання про його призначення. Наказом т.в.о. голови Державного агентства меліорації та рибного господарства України №36-к від 25.07.2022 призначено [PERSON] виконуючим обов`язки директора ДП «Іркліївський розплідник рослиноїдних риб» з 26.07.2022 до призначення в установленому порядку, відповідно до чинного законодавства, директора ДП «Іркліївський розплідник рослиноїдних риб» з наданням йому права підпису фінансових документів. Підстава: заява [PERSON] від 25.07.2022 та службова записка начальника Управління роботи з персоналом Дем`яненка О. від 25.07.2022 №10.1-71/87. Виконуючий обов`язки директора [PERSON] , відповідно до наказу №61-к по підприємству від 26.07.2022, приступив до виконання повноважень виконуючого обов`язків директора ДП з 26.07.2022. Встановлено, що [PERSON] і на час судового розгляду справи є в.о. директора підприємства, про що свідчать відомості з витягу ЄДРПОУ від 27.07.2022. Наказом від 05.12.2022 №1499 Фондом державного майна України прийнято із сфери управління Державного агентства меліорації та рибного господарства України до сфери Фонду державного майна України єдиний майновий комплекс ДП «Іркліївський розплідник рослиноїдних риб», крім майна, що не підлягає приватизації. Отже, Фонд державного майна України на даний час є органом управління Державного підприємства «Іркліївський розплідник рослиноїдних риб» і є належним співвідповідачем по справі. Відповідно до довідок бухгалтера ДП від 08.12.2022 №250, від 13.01.2023 №4 та листа від 08.12.2022 на ім`я першого заступника голови Кот Т. , у зв`язку з неподанням [PERSON] необхідних документів, відсутністю відомостей про виконання ним обов`язків в.о. директора ДП та відсутністю відомостей про розмір посадового окладу, зарплата [PERSON] не нараховувалася. Також зазначено, що [PERSON] до підприємства не надавав трудову книжку і, відповідно вона йому при звільненні не поверталася. У наказі від 02.05.2022 про призначення [PERSON] в.о. директора ДП не визначено розмір його посадового окладу або умов оплати праці і таку інформацію не надав і сам [PERSON] . Вказано, що [PERSON] на підприємстві не працював, що виключає можливість йому нарахувань та виплат, які є обов`язковими при звільненні. У наказі про відсторонення від 01.06.2022 не вказано про збереження, чи не збереження за [PERSON] оплати праці. Наказ [PERSON] про те, що він приступає до виконання обов`язків в.о. директора, не надходив. Відповідно до штатного розпису ДП на 2022-2023, погодженого на загальних зборах колективу у 15.12.2021 та затвердженого директором ДП [PERSON]. 15.12.2021, який вводиться в дію з 01.12.2021, зазначено: «директор по контракту, місячний фонд оплати праці у грн. (не вказаний)». Відповідно до штатного розпису ДП на 2022 рік, погодженого на загальних зборах колективу у червні 2022 та затвердженого в.о. директора ДП [PERSON]. 27.06.2022, зазначено: «директор по контракту, місячний фонд оплати праці у грн. (не вказаний)». За даними довідки в.о. головного бухгалтера ДП від 20.01.2023 №7, після звільнення з посади директора ДП [PERSON] , Державним агентством меліорації та рибного господарства України директора ДП з укладанням контракту призначено не було, посадовий оклад керівника підприємства не переглядався; контракт був підписаний з встановленим посадовим окладом в розмірі 12300грн. Нарахування та виплата зарплати в.о. директора здійснюється згідно умов попереднього контракту. Судом досліджені матеріали особової справи №64 щодо [PERSON] , заведеної та наданої Державним агентством меліорації та рибного господарства України, яка містить: особову картку, копію паспорту, копію особової картки платника податків, автобіографію, копію документу про освіту, копію тимчасового посвідчення військовозобов`язаного, копію трудової книжки, заяву на призначення, копію наказу від №27-к від 02.05.2022 та копію наказу №35-к від 25.07.2022. Також судом, за результатами дослідження наданих сторонами доказів, на предмет їх належності, допустимості, достовірності та переконливості, - не встановлено обставин про те, що [PERSON] з 25.07.2022 перебував на лікарняному. Оскільки надані ним копія інформаційної довідки з електронної системи охорони здоров`я (медичний висновок про тимчасову непрацездатність з 25 по 29.07.2022) та скрін про відкриття 30.07.2022 та закриття 08.08.2022 випадку непрацездатності, - не є належними та допустимими доказами, у розумінні ст.ст. 76-78 ЦПК України. Крім того, вони подані позивачем, як такі, що не відповідають вимогам ст.ст. 95, 100 ЦПК України, враховуючи, що відповідачем Фондом державного майна України у відзиві та в судовому засіданні було зазначено про сумнівність їх як доказів. Суд також зазначає, що навіть, якщо й можливо б було взяти до уваги як доказ інформаційну довідку, що вказана вище, то в ній взагалі відсутні дані про те, що відомості стосуються саме позивача [PERSON] . Під час розгляду справи, позивач не скористався правом підтвердити обставини, на які він посилається, про те, що станом на час його звільнення 25.07.2022, він дійсно перебував на лікарняному. Не довів він і обставин про те, що про перебування на лікарняному він належним чином повідомив державне агентство чи ДП, а посилання на долучений до позову скрін з мобільного телефону, не є належним та допустимим доказом. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. У силу статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом. Право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на гідне ставлення з боку роботодавця, інших працівників, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби або реабілітації, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством (ст. 2 КЗпП України). Як передбачено ст. 3 КЗпП, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ст. 4 КЗпП). Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (ч.1 ст. 235 КЗпП, в редакції, чинній на час виниклих правовідносин). Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП (в редакції, чинній на час виниклих правовідносин), при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію. Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19 вказала, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи. Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. Способи захисту трудових прав визначені у ст. 232 КЗпП України. Під судовим захистом прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права; обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як передбачено ч. 2 ст. 233 КЗпП (в редакції, чинній на час виниклих правовідносин) із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Відповідно до ст. 234 КЗпП (в редакції, чинній на час виниклих правовідносин) у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. В даному випадку, жодною із сторін не доведено обставин про дату (час) отримання (вручення) позивачем [PERSON] наказу про звільнення, датованого 25.07.2022. Між тим, враховуючи, що наказ від 25.07.2022 був направлений позивачу відповідачем Держагентством поштовим відправленням 28.07.2022, відповідно до конверту, і позивач вказує, що він цей наказ отримав 10.08.2022, що не спростовується відповідачами, то на думку суду, слід вважати, що позивачем не були пропущені строки звернення до суду з цим позовом, який надійшов до суду 09.09.2022. Крім того, враховуючи вимоги позивача про поновлення строку звернення до суду з цим позовом та заперечення проти цього сторони відповідача, а також встановлені обставини в судовому засіданні з даного приводу, то суд зазначає й наступне, - пунктом 1 глави ХІХ Прикінцевих положень КЗпП України, в редакції, яка чинна з 02.04.2020р., під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Слід зазначити, що датою початку карантину в країні є 12.03.2020р. відповідно до постанови КМУ №211 від 11.03.2020р. і в подальшому послідуючими постановами КМУ термін дії карантину продовжувався, в тому числі і протягом всього 2022 року. На даний час через COVID-19 уряд постановою № 1423 від 23.12.2022 продовжив на всій території України дію карантину до 30 квітня 2023 року. Крім того, відповідно до ст. 21 КЗпП (в редакції, чинній на час виниклих правовідносин, станом на 25.07.2022) трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Роботодавець зобов`язаний інформувати працівників, які працюють за строковим трудовим договором, про вакансії, що відповідають їх кваліфікації та передбачають можливість укладення безстрокового трудового договору, а також забезпечити рівні можливості таких працівників для його укладення (ст. 23 КЗпП в редакції, чинній на час виниклих правовідносин). Відповідно до п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП (в редакції, чинній на час виниклих правовідносин) підставами припинення трудового договору є: закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Нормативно-правовими актами: Законом України від 21.09.2006 «Про управління об`єктами державної власності», постановами Кабінету Міністрів України від 03.09.2008 №777 «Про проведення конкурсного відбору керівників державних суб`єктів господарювання», від 02.08.1995 № 597 «Про Типову форму контракту з керівником підприємства, що є в державній власності», від 19.03.1993 № 203 «Про застосування контрактної форми трудового договору» встановлені вимоги для призначення на посаду керівника державного підприємства. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 65 ГК України, управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу. Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів. Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) безпосередньо або через уповноважені органи чи наглядова рада такого підприємства (у разі її утворення) призначає (обирає) керівника підприємства, який є підзвітним власнику, його уповноваженому органу чи наглядовій раді. Керівник підприємства, головний бухгалтер, члени наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно до статуту є посадовими особами цього підприємства. Статутом підприємства посадовими особами можуть бути визнані й інші особи. Як передбачено п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань, зокрема, - призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних унітарних підприємств, у яких не утворено наглядову раду, установ, організацій та господарських структур, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі, та в яких не утворено наглядову раду, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотриманням їх вимог. Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Як зазначалось вище, за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом. На думку суду, помилковими є твердження позивача про те, що в даному випадку підлягають до застосування норми Закону України «Про державну службу», з огляду на викладене вище та те, що у цьому випадку посада директора державного підприємства не відноситься до державної служби. Суд вважає, що в даному випадку між сторонами мали місце трудові відносини із виконання обов`язків за вакантною посадою (не за сумісництвом), що може бути тільки на тимчасовій основі до обрання за конкурсом чи призначення на посаду. Призначення в.о. за вакантною посадою є видом строкового трудового договору, строк якого закінчується після настання певної події. Отже, суд вважає безпідставними доводи позивача про те, що між сторонами мали місце трудові відносини за безстроковим трудовим договором. Як на думку суду, наказ від 25.07.2022 про звільнення [PERSON] виконуючого обов`язки директора підприємства, є законним і цим наказом не були порушені права та інтереси позивача, тобто негативу для нього не настало. Звільнення відбулося на законних підставах і без порушення порядку, установленого законом. Так, звертаючись до Державного агентства із заявою від 02.05.2022, [PERSON] просив призначити його саме виконуючим обов`язки директора державного підприємства, що і відповідало прийнятому наказу від 02.05.2022. Відповідно, позивач на час призначення його виконуючим обов`язки директора підприємства усвідомлював, що він виконуватиме такі обов`язки тимчасово до вирішення питання призначення директора підприємства, а відтак, і усвідомлював, що може бути звільнений від їх виконання на підставі рішення (ініціативи) уповноваженого органу управління, яким станом на 25.07.2022 було Державне агентство меліорації та рибного господарства України, а на даний час - це його правонаступник Фонд державного майна України. Враховуючи норми зазначеного вище законодавства, саме уповноважений орган управління має повноваження призначати (звільняти) виконуючого обов`язки керівника підприємства на (з) посади, яка є вакантною. Суд погоджується із доводами представника відповідача Фонду державного майна України про те, що посада виконуючий обов`язки директора ДП «Іркліївський розплідник рослиноїдних риб» не передбачена структурою та штатним розписом підприємства, а поновлення можливе лише на існуючу посаду. Отже, суд вважає, що поновлення [PERSON] , який був виконуючим обов`язки директора, на посаду виконуючого обов`язки директора, не можливе, оскільки таке не передбачене трудовим законодавством. Крім того, відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 62 ГК України, підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Підприємства можуть створюватись як для здійснення підприємництва, так і для некомерційної господарської діяльності. Підприємство, якщо законом не встановлено інше, діє на основі статуту або модельного статуту. Підприємства незалежно від форми власності, організаційно-правової форми, а також установчих документів, на основі яких вони створені та діють, мають рівні права та обов`язки. Управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу. Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів (ч.ч. 1, 2 ст. 65 ГК України). Відповідно до ст. 73 ГК України, державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління. Орган державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, є представником власника і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Майно державного унітарного підприємства перебуває у державній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання чи праві оперативного управління. Найменування державного унітарного підприємства повинно містити слова "державне підприємство". Державне унітарне підприємство не несе відповідальності за зобов`язаннями власника і органу влади, до сфери управління якого воно входить. Особливості управління державним унітарним підприємством визначаються Законом України «Про управління об`єктами державної власності». Відповідно до абз. 1 ч. 6 ст. 73 ГК, органами управління державного унітарного підприємства є: керівник підприємства, який призначається (обирається) суб`єктом управління об`єктами державної власності, що здійснює функції з управління підприємством, або наглядовою радою такого підприємства (у разі її утворення) і є підзвітним органу, який його призначив (обрав). В даному випадку, [PERSON] , відповідно до наказу від 02.05.2022, був виконуючим обов`язків директора - керівника (посадової особи) державного підприємства. Таким чином, суд вважає, що Державне агентство меліорації та рибного господарства України, відповідно до положень чинного законодавства, як орган управління ДП «Іркліївський розплідник рослиноїдних риб», використав своє право компетентного (уповноваженого) органу звільнити [PERSON] від тимчасового виконання ним обов`язків, які він йому визначив, і він (відповідач) мав таке право реалізувати у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав, - в даному випадку у зв`язку із призначенням виконуючим обов`язки директора підприємства [PERSON] . При цьому, суд звертає увагу, що у службовій записці начальника Управління роботи з персоналом Дем`яненка О. від 25.07.2022 №10.1-71/87, яка також була підставою для видання наказу від 25.07.2022, зазначено, що [PERSON] фактично не приступив до виконання обов`язків директора підприємства та не зміг налагодити стабільність підприємства та здобути повагу колективу. До управління роботи з персоналом надійшли документи та заява про призначення виконуючого обов`язки директора ДП «Іркліївський розплідник рослиноїдних риб» від [PERSON] та запропоновано розглянути питання його призначення на вищевказану посаду. В подальшому, 25.07.2022 Держагентством і був виданий наказ про призначення з 26.07.2022 останнього виконуючим обов`язки директора підприємства. Крім того, суд вважає, що Державне агентство реалізувало своє право щодо зміни виконуючого обов`язки директора підприємства, оскільки вважало, що це було необхідним саме в інтересах як його, держави, так і ДП «Іркліївський розплідник рослиноїдних риб» задля здійснення останнім підприємницької, виробничої діяльності, забезпечення систематичної та безперебійної роботи підприємства, торговельної, науково-дослідної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому чинним законодавством та Статутом ДП. Також, діяльність підприємства направлена і на отримання прибутку, на забезпечення людей (працівників) робочими місцями задля отримання ними заробітку, компенсаційних виплат тощо. При цьому, ті обставини, які мали місце протягом часу з 04.05.2022 по 25.07.2022, тобто у період, коли виконуючим обов`язки директора підприємства був [PERSON] , як вважав орган управління ДП, про що зазначено у службовій записці від 25.07.2022, вказували на зворотнє. Так, було створеною комісією, якою з 13.05 по 18.07.2022 проводилося службове розслідування за фактами, які викладені трудовим колективом ДП у зверненні щодо дестабілізації роботи підприємства; [PERSON] з 01.06.2022 по 15.07.2022 наказом Держагентства був відсторонений від виконання обов`язків директора підприємства (наказ позивачем не оскаржений) і, відповідно - обов`язки директора ДП виконувалися іншою особою - заступником директора підприємства [PERSON] (за сумісництвом) з 02.06. по 15.07.2022 (у період відсторонення), враховуючи, що без керівника діяльність підприємства не можлива; як зазначили під час розгляду справи і позивач, і представники відповідача ДП - увесь час постійно мали місце випадки, як вони вказують, - перешкоджань працівників підприємства та інших осіб у здійсненні повноважень в.о. [PERSON] , так і перешкоджань сторонніх осіб з боку [PERSON] у здійсненні діяльності працівниками підприємства, і для розв`язання таких конфліктних ситуацій вони викликали працівників поліції та направляли чисельні звернення до відповідних органів щодо захисту їхніх порушених прав. Тобто, суд вважає, що доводи службової записки, яка, зокрема також була підставою для звільнення [PERSON] , знайшли своє підтвердження під час розгляду справи і зумовили прийняття уповноваженим органом управління ДП відповідного рішення. На думку суду, не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що наказом від 25.07.2022 про звільнення його, як виконуючого обов`язки директора підприємства, були порушені його права; відсутні належні та допустимі докази про те, що наказ був виданий під час перебування [PERSON] на лікарняному; жодним чином не підтверджені обставини про те, що позивачем до Державного агентства чи до державного підприємства була передана трудова книжка (оригінал), яка, як він вказує, і досі йому не повернута. Враховуючи викладене, на думку суду, відсутні підстави для зміни формулювання підстав звільнення [PERSON] та застосування норм п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП, за якими трудовий договір з ініціативи роботодавця може бути розірваний у випадках припинення повноважень посадових осіб, оскільки, в даному випадку, звільнення відбулося за наявності підстав, передбачених п. 2 ст. 36 КЗпП (строковий трудовий договір, реалізація права уповноваженого органу управління підприємства щодо призначення/звільнення особи, настання певних обставин, призначення виконуючим обов`язки директора підприємства іншої особи). Слід зазначити, що при вирішенні даного спору судом враховувалися висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, які викладені у постанові від 23.01.2023 у справі №766/23789/19. Доводи позивача про те, що не був призначений саме директор підприємства, як одна із умов наказу від 02.05.2022, не був проведений конкурс, в якому він не взяв участь, а був призначений виконуючий обов`язки директора - [PERSON] , а тому його (позивача) незаконно звільнено, як виконуючого обов`язки керівника, - є безпідставними, оскільки у уповноваженого органу управління державного підприємства наявне право звільнити, зокрема [PERSON] від виконання обов`язків, які він йому визначив, - у будь-який час, на свій розсуд, і з будь-яких підстав, що повинен був усвідомлювати і фактично усвідомлював позивач , враховуючи його заяву від 02.05.2022 на час прийняття його виконуючим обов`язки керівника підприємства. Таким чином, оскільки відсутні підстави для скасування наказу про звільнення від 25.07.2022 та поновлення [PERSON] виконуючим обов`язки директора підприємства, то, відповідно не підлягають до задоволення і позовні вимоги про стягнення з ДП «Іркліївський розплідник рослиноїдних риб» на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Що стосується невиплати відповідачем/відповідачами позивачу заробітної плати на час його звільнення, то враховуючи, що суд вирішує спір, відповідно до ст. 13 ЦПК України, тобто в межах пред`явлених позовних вимог та на підставі досліджених доказів, а такі вимоги [PERSON] заявлені не були, то він не позбавлений права звернення до суду з відповідним позовом, у разі, якщо вважає, що його права/інтереси порушуються, не визнаються чи оспорюються, з огляду на норми ст. 4 ЦПК України та ст.ст. 115-116 КЗпП. Крім того, ст. 117 КЗпП передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Також слід зазначити, що середній заробіток за час вимушеного прогулу та заробіток за час затримки розрахунку при звільненні мають різну правову природу, зокрема регламентовані різними нормами, - ст.235 КЗпП та ст. 117 КЗпП, відповідно. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати (судовий збір) слід компенсувати за рахунок держави у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, оскільки позивач є звільненим від сплати судового збору при подачі позову за такою категорією справи, враховуючи норми ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного та

Outcome: dismissed