Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про припинення стягнення аліментів, визначення місця проживання дітей разом з батьком, стягнення аліментів. На обґрунтування заявлених вимог позивач у позовній заяві зазначає, що 03.02.2020 року Деснянський районний суд м. Києва ухвалив рішення про стягнення з [PERSON] аліменти на утримання дітей, сина [PERSON] , [INFO], доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частини від усіх видів доходу. Задовольняючи вимоги про стягнення аліментів, Деснянський районний суд м. Києва виходив з того, що діти проживають разом з матір`ю. Проте, між сторонами була відсутня домовленість про місце проживання дітей. Водночас місцем реєстрації та фактичного проживання дітей з кінця 2019 року є адреса позивача - [ADDRESS] . Позивач вважає за можливе заявити вимогу про припинення стягнення аліментів з січня 2020 року з тих підстав, що з вказаного періоду діти проживали разом із позивачем. Відповідачка ухиляється від утримання дітей. На підставі викладеного, позивач просить суд, визначити місце проживання дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з батьком - [PERSON] . Припинити стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] з 01.12.2020 року. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей, [PERSON] , [INFO], [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частини від усіх видів доходу, з дня пред`явлення позову і до досягнення дітьми повноліття. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27.11.2020 року відкрито загальне позовне провадження по вказаній справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01.11.2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Письмові матеріали справи містять відзив на позовну заяву. Відповідно до якого, відповідачка вважає позовні вимоги необґрунтованими, незаконними та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03.02.2020 року спростовуються твердження позивача, яким визначено, що саме в період з кінця 2019 року діти проживають разом з матір`ю та перебувають на її утриманні. 3 огляду на наведене, позивач помилково та безпідставно вважає, що докази реєстрації дітей є доказами фактичного їх проживання. Після розірвання шлюбу і рік до ухвалення рішення про розірвання шлюбу, малолітні діти постійно проживали з відповідачкою, в той час, як позивач взагалі не піклувався, не цікавився ні станом здоров`я дітей, ні фінансовим забезпеченням, ні успіхами в навчанні. Тобто, вбачається повне ігнорування позивачем виконання своїх батьківських обов`язків. Сторона відповідача просить врахувати те, що відповідачка має постійне місце роботи, отримує стабільний дохід, має у приватній власності частини квартири , яка облаштована для проживання з дітьми. Таким чином, відповідачка спроможна забезпечити дітей фінансово, місцем для навчання та відпочинку. Проте, позивачем до позовної заяви не надано підтверджуючих документів працевлаштування останнього, що підтверджує ту обставину, що [PERSON] немає постійного доходу і не може забезпечувати дітей. Також, позивач зловживає спиртними напоями та не може надати дітям окреме місце для відпочинку і навчання, діти по черзі сплять з батьком, а інший в кріслі. позовна вимога про стягнення аліментів не підлягає задоволенню, через недоведеність, необґрунтованість та незаконність. на підставі викладеного представник відповідачки просив у задоволенні позову відмовити. До суду надійшов висновок Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації щодо визначення місця проживання малолітньої дитини від 31.08.2021 року № 1021/02/38-5351. З якого вбачається, що на засіданні комісії з захисту прав дитини, малолітні діти повідомили про те, що вони не хочуть проживати з батьком. На підставі викладеного та діючи виключно в інтересах малолітніх дітей, Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вважає за недоцільне визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . Стороною позивача до суду надано письмові пояснення. Відповідно до яких, відповідач вказує, що [PERSON] звернувшись до суду із позовом про стягнення аліментів на утримання дітей, ввела суд в оману щодо дійсної участі у вихованні дітей, та фактично ініціювала спір про те, з ким саме з батьків мають проживати діти. Вважає за можливими заявити вимогу про припинення стягнення аліментів з січня 2020 року, з тих підстав, що діти з вказаного періоду проживали разом із батьком. Відповідачка, не бажаючи сплачувати аліменти у разі задоволення позовних вимог, відповідачка знову забрала дітей до себе, що призвело до надзвичайно негативних наслідків для них. На даний час діти не ходять до школи, не навчаються та [PERSON] заохочує дітей до цього, що в подальшому може негативно впливати на нормальний розвиток та успішність [PERSON] та [PERSON] . В судовому засіданні представника позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з викладених підстав. Відповідачка [PERSON] проти задоволення позовних вимоги заперечувала з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Вислухавши вступне слово, допитавши свідків, з`ясувавши думку дітей, дослідивши письмові матеріали справи та докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. З письмових матеріалів справи вбачається, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16.07.2019 року. Прізвище [PERSON] змінено на « [PERSON] ». Від шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03.02.2020 року було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з 15.10.2019 року і до досягнення [PERSON] 18 років, а в подальшому в розмірі частини с усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно до досягнення повноліття [PERSON] . Під час ухвалення заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03.02.2020 року судом було встановлено, що діти [PERSON] та [PERSON] проживають та перебувають на утриманні матері. Вказане рішення оскаржено сторонами не було. Позивач [PERSON] , звертаючись до суду із позовом про визначення місця проживання дітей разом з батьком, посилається на те, що між сторонами відсутня домовленість щодо місця проживання дітей, а місцем реєстрації та фактичного проживання дітей є адреса саме позивача. Сам факт проживання дітей разом з батьком буде підтверджено висновком Органу опіки та піклування Деснянської районної м. Києва державної адміністрації. Відповідно до висновку Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 31.08.2021 року № 1021/02/38-5351 малолітні діти, [PERSON] та [PERSON] проживають разом з матір`ю за адресою - [ADDRESS] , зареєстровані за адресою - [ADDRESS] . за місце проживання дітей, створені належні умови для проживання дітей. в той час як за місцем проживання батька, в кімнаті наявне лише два спальних місця. З даного висновку вбачається, що на даний час малолітні діти навчаються у школі І-ІІІ ступенів № 300 Деснянського району м. Києва. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації малолітні діти повідомили про те, що вони не хочуть проживати з батьком. Допитаний свідок [PERSON] показав, що є знайомим позивача, проживають в одному будинку. Відповідачку також знає. У 2019 року відповідачка перестала жити разом із позивачем та пішла. Діти жили з батьком із зими 2019 року по літо 2019 рік. Позивача у нетверезому стані бачив, але не часто. Свідок [PERSON] показав, що є сусідом [PERSON] , а діти свідка ходять в одну школу із дітьми відповідачки. Свідок постійно бачить [PERSON] із дітьми. Познайомився із позивачем, коли останній в стані алкогольного сп`яніння намагався вибити двері [PERSON] . В такому стані бачив 3-4 рази. Свідок [PERSON] є подругою та сусідкою [PERSON] показала, що діти проживали у батька певний час, [PERSON] повернувся до матері у січні 2021 року, у лютому 2021 року повернулася [PERSON] . З 2021 року діти проживають із матір`ю. [PERSON] казав, що йому у батька погано (крики, п`ють, погано годували), дуже раді, що живуть вдома з мамою. Позивач казав дітям, якщо вони підуть жити до матері, він накладе на себе руки. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. За приписами статті 161 СК України. якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. В порядку ст. 171 СК України з метою з`ясування особистої прихильності дітей до батьків та їх позиції з приводу спірних питань, що вирішуються судом у даному провадження, в судовому засіданні проведено опитування малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] . З пояснень дітей встановлено, що вони проживають разом з матір`ю - відповідачем у справі. Бажають надалі проживати з матір`ю, а з батьком бачитися у вихідні дні. Крім того, вказали про те, щоб батьки суперечки між собою вирішували самостійно, не залучаючи їх. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Положенням ст. 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При вирішенні даної справи суд вважає доцільним звернутись до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно постанови Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 160 СК України визначено, що місце проживання дітей визначається за згодою батьків. Спір між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини у випадку відсутності такої згоди між батьками вирішується органом опіки та піклування або судом (ст.161 СК України). Аналіз вказаних положень національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дитини має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч.2 ст.161 СК України. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі №377/128/18 (провадження №61-44680 св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місяця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків, відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батька свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним із батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини). Дитина є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. Дитина є суб`єктом права і, незважаючи на неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Таким чином, при вирішенні спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини (з урахуванням її вікової зрілості), необхідним є з`ясування психоемоційного стану дитини, її інтересів та ставлення до кожного із батьків, а також мотивів бажання проживати з одним із батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04). Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, а отже, в першу чергу підлягають урахуванню інтереси дитини. Оцінюючи доводи позивача, а також всі зібрані у справі докази, враховуючи позицію опитаних дітей, які на момент вирішення справи проживають з матір`ю і не бажають змінювати це, а також висновок Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації щодо недоцільності визначення місця проживання дітей з батьком, суд вважає правильним у задоволенні позовних вимог в частині визначення місця проживання дітей із батьком - позивачем по справі, відмовити. Позовна вимога про припинення стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] з 01.12.2029 року задоволенню не підлягає, з наступних підстав. Позивач вказує на те, що діти у період з січня 2020 року проживали разом із ним, а відтак відсутні підстави для стягнення аліментів. Проте, прохальна частина позовної заяви містить інший період - з 01.12.2029 р. при цьому будь яких заяв щодо вказаної дати письмові матеріали справи не містять. Відповідно до розрахунку заборгованості від 07.10.2021 року, загальний розмір заборгованості зі сплати аліментів станом на 01.10.2021 року становить 142036,61 грн. З наданого розрахунку вбачається, що у період з 15.10.2019 року позивач [PERSON] не здійснив жодної оплати на виконання виконавчого листа Деснянського районного суду м. Києва від 03.06.2020 року. Надані стороною позивача письмові пояснення та заяви, що містять на сторінках - Т. 1 а.с.124, 126, 127, 134, 135 суд до уваги не приймає, оскільки останні не є належними доказами. Вказані особи у судовому засіданні не допитувалися та не попереджалися про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві свідчення, а тому їх покази не можуть бути беззаперечним доказом. Крім того, суд звертає увагу на те, що обставини щодо періоду проживання дітей, встановлені заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03.02.2020 року не підлягають доказуванню згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Враховуючи положення ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 81 ЦПК України стороною позивача не було надано доказів на підтвердження вимог прохальної частини позовної заяви, а відтак підстав для задоволення вказаної позовної вимоги немає. Позовна вимога про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітніх дітей задоволенню не підлягає згідно положення ч. 3 ст. 181 СК України. Відповідно до положення ст. 141 ЦПК України судову витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed