Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-10 00:00:00

позивачка звернулася до суду з даним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на 5/12 частин житлового будинку [ADDRESS] , за набувальною давністю. Обґрунтовуючи свої вимоги, посилалася на те, що вона є власником 7/12 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] . Вказана частина будинку знаходилась на земельній ділянці за вказаною адресою площею 0,08 га, призначеній для будівництва та обслуговування житлового будинку, а інша 5/12 частин будинку [ADDRESS] належала її дядьку - [PERSON] відповідно до свідоцтва про право спадщину, так як ще раніше між співвласниками був встановлений порядок користування будинком. [PERSON] після того, як оформив в БТІ своє право власності на частину будинку у 1973 році, виїхав в пошуках роботи до РСФСР і з того часу не повертався. Від дальніх родичів позивачка дізналася, що [PERSON] помер ще в 2001 році та отримала копію свідоцтва про смерть останнього. Також зазначила, що після смерті співвласника вказаного будинку [PERSON] . Однак, [PERSON] на час відкриття спадщини разом з спадкодавцем не проживала, протягом строку, встановленого ЦК України, відповідну заяву про прийняття спадщини за законом, чи заповітом та інших документів, які підтверджують факт прийняття нею спадщини, в нотаріальну контору не подавала, в зв`язку з чим останній постановою державного нотаріуса Вишгородської державної нотаріальної контори Київської області відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку житлового будинку. Вважає, що вона, як співвласник майна, законно безперервно володіла частиною будинку, що раніше належала дядьку, добросовісно та відкрито володіла i користувалась ним більше 20 років (належним чином підтримувала та ремонтувала будинок, сплачувала експлуатаційні витрати, обробляла земельну ділянку, на якій розташований будинок, після пожежі у 2019 році частково відновила будинок і т.д.), тому просить суд визнати за нею право власності на 5/12 частин вказаного житлового будинку, що належали її померлому дядьку [PERSON] , за набувальною давністю. Позивачка в суді просила задовольнити позов з викладених у ньому підстав. Представник відповідача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечив. Заслухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Так, як вбачається з нотаріально посвідченого договору дарування серії ABH №078475 від 23 вересня 2000 року, зареєстрованого Вишгородським БТІ за реєстровим номером 539, [PERSON] є власником 7/12 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] . З інвентаризаційної справи №1546 на будинок [ADDRESS] встановлено, що 5/12 частин вказаного будинку належить [PERSON] на підставі виписки з рішення народного Києво-Святошинського районного суду від 17 січня 1972 року. Згідно довідки Вишгородського ВП ГУНП в Київській області №2712 від 20 листопада 2017 року, [PERSON] перебуває в державному розшуку, ОРС «Розшук» №28/01/180/17 від 29 вересня 2017 року станом на 20 листопада 2017 року. 21 грудня 2019 року комісією у складі Провідного інспектора Вишгородського районного відділу ГУ ДСНС України у Київській області, [PERSON] та [PERSON] складено акт про пожежу за адресою: [ADDRESS] , в результаті якої знищено покрівлю та перекриття на площі 120 м2 та 2 м3 дерев`яної дошки. З акту про встановлення фактів від 17 березня 2018 року, підписаного депутатом Новопетрівської сільської ради, Вишгородського району Київської області та додатково засвідчений свідками [PERSON] та [PERSON] встановлено, що [PERSON] більше 30 років не проживає на території села, зокрема за адресою: [ADDRESS] . Така ж сама інформація підтвержується актом про встановлення фактів від 24 березня 2023 року, підписаним депутатом Петрівської сільської ради, Вишгородського району Київської області та додатково засвідчений свідками [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Встановлено, що [PERSON] помер [INFO] відповідно до свідоцтва про смерть [NUMBER] , повторно виданого 02 вересня 2020 року Відділом РАГС мерії міста Тамбова, Росії. 15 грудня 2021 року рішенням Солом`янського районного суду м. Києва, яке набрало законної сили, у цивільній справі № 760/28780/20 за заявою [PERSON] , заінтересовані особи: Вишгородська районна державна нотаріальна контора, Новопетрівська сільська рада Вишгородського району Київської області, Солом`янський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту, що має юридичне значення, встановлено що [PERSON] , [INFO] є племінницею [PERSON] , померлого [INFO] . Як вбачається з інвентаризаційної справи №1546 на будинок [ADDRESS] , вказаний будинок складається з житлового будинку під літерою «А», житлової прибудови «А1», прибудов «а», «а1» та господарських будівель і споруд: сарай «Б», погріб «під Б», уборна «В», уборна «Г», сарай «Д», огорожа «1-6», тротуар «І-ІІ». Згідно листа Вишгородської районної державної нотаріальної контори №875/01-16 від 24 листопада 2022 року встановлено, що спадкова справа до майна померлого [INFO] [PERSON] не заводилася. 21 жовтня 2022 року державним нотаріусом Вишгородської державної нотаріальної контори Київської області Шилом О.С. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину на частку житлового будинку [ADDRESS] , у зв?язку з тим, що [PERSON] на час відкриття спадщини разом з спадкодавцем не проживала, протягом строку, встановленого ЦК України, відповідну заяву про прийняття спадщини за законом, чи заповітом та інших документів, які підтверджують факт прийняття нею спадщини, в нотаріальну контору не подавала. Свідки [PERSON] та [PERSON] в суді ствердили, що [PERSON] є їхньою сусідкою, яку вони знають більше 30 років, яка постійно доглядає за будинком [ADDRESS] та є його власником. Зазначили, що [PERSON] співвласник будинку та дядько [PERSON] , більше 30 років в с. Нові Петрівці відсутній. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України\~та\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до ч. 1 і 4\~ст. 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набуваються за рішенням суду. Згідно роз`яснень даних в п. 9-14 Постанови пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до частини першої\~статті 344 ЦК\~України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено\~ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя\~статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга\~статті 344 ЦК). Враховуючи положення статей\~335\~і\~344 ЦК\~України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Враховуючи положення пункту 8\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК\~про те, що правила\~статті 344 ЦК\~про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що\~ЦК\~набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення\~статті 344 ЦК\~поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2001 року. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей\~15,\~16 ЦК\~України, а також частини четвертої\~статті 344 ЦК\~України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Судом встановлено, що позивачка є власником 7/12 частин будинку житлового будинку [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами нотаріально посвідченого на підставі договору дарування серії ABH №078475 від 23 вересня 2000 року, зареєстрованого Вишгородським БТІ за реєстровим номером 539 та добросовісно заволоділа іншими 5/12 частинами вказаного будинку, що належали померлому, [INFO] , [PERSON] , відкрито володіла і користувалася його часткою більше 20-ти років, належним чином підтримувала, ремонтувала будинок, сплачувала експлуатаційні витрати, після пожежі у 2019 році частково відновила будинок та продовжує відкрито, безперервно володіти вказаним домоволодінням з господарськими будівлями та спорудами. Крім того, з інвентаризаційної справи №1546 на будинок [ADDRESS] , зокрема схематичного плану земельної ділянки садибного (індивідуального) житлового будинку від 12 вересня 2017 року встановлено, що по [ADDRESS] самочинно добудовано житлову прибудову «А1», прибудови «а2» та «а4» та терасу «а3», загальна площа житлового будинку збільшена на 23, 4 м2, житлова площа збільшена на 9, 7 м2. Відповідно до роз`яснень даних у п.п. 6, 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 ЦК та з урахуванням роз`яснень, наданих у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування". Це майно не є об`єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів. У справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376\~ЦК). Відтак, за загальним правилом, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. (ст. 376 ЦПК України). Отже вказане будівництво при прийнятті рішення про визнання права власності на майно в порядку спадкування судом не враховується. Таким чином, суд вважає можливим визнати за позивачем право власності на 7/12 частин вказаного будинку, що належали, померлому [INFO] , [PERSON] за набувальною давністю на підставі ч. 1\~ст.\~344\~ЦК України і тим самим позов задовольнити частково. За таких обставин, вказаний позов є обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial