Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-12 00:00:00

У листопаді 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду м. Києва із позовною заявою до Спільного українсько-естонського підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Оптіма-Фарм, ЛТД» (далі - СП ТОВ «Оптіма-Фарм, ЛТД») в якому просить стягнути з останнього на свою користь матеріальну шкоду, завдану пошкодженням автомобіля в розмірі 425050,00 грн та понесені судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 19 травня 2018 року о 7 годині 10 хвилин на автошляху Харків-Вовчанськ-КПП «Чугунівка» 27 км, водій [PERSON] керував автомобілем марки «ГАЗ 2705-206», реєстраційний номер [NUMBER] , який належить СП TOB «Оптіма-Фарм, ЛТД», під час зустрічного роз`їзду не врахував дорожніх обставин, не дотримався безпечного інтервалу, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем марки «DAF», реєстраційний номер [NUMBER] , який належить позивачу на праві приватної власності на підставі техпаспорту серії [NUMBER] , виданого 13 травня 2016 року Сервісним центром МВС №4441, під керуванням [PERSON] , який рухався у зустрічному напрямку. Внаслідок ДТП автомобілі зазнали механічних ушкоджень, а водій [PERSON] отримав тілесні ушкодження. Своїми діями [PERSON] порушив вимоги пунктів 11.1, 12.1, 13.3 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР України), за що відповідальність передбачена статтею 124 КУпАП. Постановою судді Вовчанського районного суду Харківської області Глоба М.М. від 17 липня 2019 року (справа №617/1101/18) провадження у справі щодо притягнення [PERSON] до відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене статтею 124 КУпАП закрито у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Під час розгляду справи для з`ясування обставин ДТП та об`єктивного і неупередженого розгляду справи були призначені судова транспортно-трасологічна та автотехнічна експертизи. Як зазначено у висновку судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 19081/22112 від 28 вересня 2018 року в даній дорожньо-транспортній ситуації дії водія автомобіля марки «ГАЗ 2705-206», реєстраційний номер [NUMBER] , який належить відповідачу, [PERSON] не відповідали вимогам п. 12.1 Правил дорожнього руху України та знаходилися, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність СП ТОВ «Оптіма-Фарм, ЛТД» була застрахована у ПрАТ «СК «Глобал Гарант» відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/2448320. 19.09.2019 року після отримання оригіналу постанови Харківського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року позивач звернувся до страховика - ПрАТ «Європейський страховий альянс», у якого був застрахований забезпечений транспортний засіб марки «ГАЗ 2705-206», реєстраційний номер [NUMBER] , який належить СП TOB «Оптіма-Фарм, ЛТД», з заявою про виплату страхового відшкодування. ПрАТ «Європейський страховий альянс» відмовило у виплаті страхового відшкодування відповідно до п.37.1.4. ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», про що повідомило листом №4609/13 від 10.10.2019 року. Підставою для відмови стаю неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Крім того, зазначив, що на момент ДТП [PERSON] перебував у трудових відносинах з СП TOB «Оптіма-Фарм, ЛТД», в зв`язку з чим, з останнього на користь [PERSON] підлягають стягненню матеріальні збитки в розмірі 425000,00 грн. Ухвалою суду від 15 листопада 2019 року у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження. 15 січня 2020 року представник третьої особи ПрАТ «Європейський страховий альянс» - Білогуб Ю.С. подала письмові пояснення з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини із законодавчим обґрунтуванням відмови у здійсненні страхового відшкодування. 23 січня 2020 року представник відповідача СП TOB «Оптіма-Фарм, ЛТД» - Яковенко Д.М. подав відзив на позов з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що з огляду на наявність відносин у СП «Оптіма-Фарм, ЛТД» із ПрАТ «Європейський страховий альянс» щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обов`язок щодо відповідальності за заподіяну шкоду в межах страхових лімітів покладається саме на Третю особу. Представник відповідача звертав увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року по справі /18006/15-ц вирішила відійти від правового висновку щодо права потерпілого самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування та зазначила наступне. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичнимчним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. пункт 35 цієї постанови). А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність». Поряд з тим, не дивлячись на наявність полісу обов`язкового страхування та положень Закону, у пред`явленому цивільному позові, Позивач не заявляє жодних майнових вимог по відшкодуванню шкоди до страховика - ПрАТ «Європейський страховий альянс». Відповідно до статті 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодування). З огляду на ті обставини, що страхова виплата Третьою особою не проводилася та позивач жодних майнових вимог до неї не пред`являє, неможливо встановити розмір, який має бути сплачено СП «Оптіма-Фарм, ЛТД» у відшкодування заподіяної шкоди. Ухвалою суду від 09 липня 2020 року клопотання представника відповідача про призначення судової-автотоварознавчої експертизи задоволено, у зв`язку з чим провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. Ухвалою суду від 02 червня 2021 року відновлено провадження у справі у зв`язку з проведенням експертизи та поверненням матеріалів справи. Ухвалою суду від 14 червня 2022 року було закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. 16 червня 2022 року на адресу суду надійшла заява представника відповідача СП ТОВ «Оптіма-Фарм, ЛТД» - адвоката Суховенка О.В. в якій просив розгляд справи проводити у їх відсутність. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив такі обставини та дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 19 травня 2018 року о 7 годині 10 хвилин на автошляху Харків-Вовчанськ-КПП «Чугунівка» 27 км, водій [PERSON] керував автомобілем марки «ГАЗ 2705-206», реєстраційний номер [NUMBER] , який належить СП TOB «Оптіма-Фарм, ЛТД», під час зустрічного роз`їзду не врахував дорожніх обставин, не дотримався безпечного інтервалу, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем марки «DAF», реєстраційний номер [NUMBER] , який належить позивачу на праві приватної власності на підставі техпаспорту серії [NUMBER] , виданого 13 травня 2016 року Сервісним центром МВС №4441, під керуванням [PERSON] , який рухався у зустрічному напрямку. Внаслідок ДТП автомобілі зазнали механічних ушкоджень, а водій [PERSON] отримав тілесні ушкодження. Своїми діями [PERSON] порушив вимоги пунктів 11.1, 12.1, 13.3 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР України), за що відповідальність передбачена статтею 124 КУпАП. Постановою судді Вовчанського районного суду Харківської області Глоба М.М. від 17 липня 2019 року (справа №617/1101/18) провадження у справі щодо притягнення [PERSON] до відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене статтею 124 КУпАП закрито у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Під час розгляду справи для з`ясування обставин ДТП та об`єктивного і неупередженого розгляду справи були призначені судова транспортно-трасологічна та автотехнічна експертизи. Як зазначено у висновку судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 19081/22112 від 28 вересня 2018 року в даній дорожньо-транспортній ситуації дії водія автомобіля марки «ГАЗ 2705-206», реєстраційний номер [NUMBER] , який належить відповідачу, [PERSON] не відповідали вимогам п. 12.1 Правил дорожнього руху України та знаходилися, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність автомобіля «ГАЗ 2705-206», д.н.з. [NUMBER] , що належить СП ТОВ «Оптіма-Фарм, ЛТД» була застрахована у ПрАТ «Європейський страховий альянс» відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/2448320. (а.с. 69). 19 вересня 2019 року позивачем на адресу ПрАТ «Європейський страховий альянс» було подано заяву про виплату страхового відшкодування, однак дана вимога залишилась без задоволення (а.с. 70,71). Як зазначено у висновку судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 19081/22112 від 28 вересня 2018 року, місце зіткнення транспортних засобів розташовувалося на смузі руху автомобіля «DAF», встановити більш детально розташування місця зіткнення з розмірними прив`язками до меж проїзної частини як в поздовжньому, так і в поперечному напрямках, виходячи зі схеми місця ДТП, експертним шляхом не уявляється можливим, з причин, які наведені у дослідницькій частині висновку експертизи. В даній дорожньо-транспортної ситуації водій автомобіля ГАЗель [PERSON] повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України. В даній дорожньо-транспортній ситуації технічна можливість запобігти зіткнення для водія автомобіля ГАЗель [PERSON] визначалася шляхом виконанням ним вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України, для чого він не мав перешкод технічного характеру. В даній дорожньо-транспортній ситуації дії водія автомобіля ГАЗель [PERSON] не відповідали вимогам п. 12.1 Правил дорожнього руху України та знаходилися, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП. В даній дорожньо-транспортній ситуації діями водія [PERSON] не визначалася технічна можливість попередження виникнення даної ДТП. В даній дорожньо-транспортній ситуації в діях водія [PERSON] не вбачається невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які б, з технічної точки зору, знаходилися в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП. Дані обставини встановлені у постанові Вовчанського районного суду Харківської області від 17.07.2019. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За змістом ст. 1187, 1188 ЦК України, в їх системному зв`язку, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, зокрема транспортним засобом, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, а шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно зі статтею 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи, суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. Зокрема, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV (далі Закон № 1961-IV). Згідно зі ст. 6 Закону №1961-IV, страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. За змістом ст.ст. 9, 22-28, 35 Закону №1961-IV, настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. При цьому, в Законі №1961-IV визначено порядок розрахунку шкоди, пов`язаної з пошкодженням транспортного засобу. Так, відповідно до статті 29 цього Закону, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Такий розрахунок здійснюється згідно з Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року №142/5/2092 (далі - Методика). Згідно зі ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана оплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Тобто з метою захисту інтересів потерпілого на страхувальника (зокрема, винуватця ДТП) покладається додаткова (субсидіарна) відповідальність. Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Саме такий правовий висновок навів Верховний Суд України у своїй постанові від 04.07.2018 р. у справі №755/18006/15-ц. Суд не бере до уваги аргументи представника відповідача щодо сплати винною у ДТП особою виключно різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, з посиланням на вищенаведену постанову Верховного Суду, оскільки останнім не враховано, що позивачу не було виплачено третьою особою страхове відшкодування на підставі п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» згідно якої підставою для відмови у здійснення відшкодування є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, з моменту скоєння ДТП, а відтак у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, у зв`язку з чим відшкодування шкоди має відбуватись особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відповідно до висновку судового експерта Романяка А.М. Київської незалежної судово-експертної установи від 20.05.2021 № 3118 судової товарознавчої експертизи проведеної у цивільній справі № 757/59741/19-ц вартість автомобіля DAF XF 105.460, д.н.з. [NUMBER] , в пошкодженому стані (після ДТП) в цінах на момент ДТП - 19.05.2018, згідно даних наявних в представлених матеріалах справи становить 221944,11 грн. Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду у постанові від 21.02.2019 в справі № 355/1394/16-ц, виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника. Схожі за змістом висновки зроблені і у постановах Верховного Суду від 06.02.2019 у справі №640/4185/15-ц, від 05.05.2018 у справі №910/14685/17. Сукупність встановлених судом обставин , зокрема, перебування [PERSON] в трудових відносинах з СП ТОВ «Оптіма-Фарм ЛТД», що підтверджується витягом з наказу № 123-к від 30.03.2018 про прийняття [PERSON] на основну роботу на посаду старшого водія-експедитора структурного підрозділу у м. Харків з 02.04.2018 з випробувальним терміном строком 3 місяці та витягом з наказу № 360-к від 28.09.2018 про звільнення [PERSON] за власним бажанням, згідно ст.. 38 КЗпП України (а.с. 157-158); керування [PERSON] автомобілем «ГАЗ 2705-206», д.н.з. [NUMBER] , фактичним володільцем якого є СП ТОВ «Оптіма-Фарм ЛТД», що підтверджується обставинами встановленими у постанові Вовчанського районного суду Хаоррківської області від 17.07.2019 у справі № 617/1101/18 (а.с. 33- 34) та копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с. 159); факт настання ДТП 19 травня 2018 року; беззаперечно свідчать про те, що під час зазначеної ДТП [PERSON] керував автомобілем марки «ГАЗ 2705-206», д.н.з. [NUMBER] , перебував у трудових відносинах з СП ТОВ «Оптіма-Фарм ЛТД» та виконував свої трудові обов`язки, покладені ним роботодавцем. Виходячи із положень ст. 1187 ЦК України, вбачається, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Для покладання на юридичну особу відповідальності, передбаченої ст. 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Така ж правова позиція висловлена й у висновках Верховного Суду, викладених у постановах від 25 листопада 2020 року (справа № 760/28302/18-ц) та від 02 листопада 2020 року (справа № 133/1238/17). На підставі викладеного позовні вимоги про стягнення з СП ТОВ «Оптіма-Фарм ЛТД» на користь [PERSON] матеріальної шкоди в розмірі 221944,11 грн. відповідно до висновку експерта за результатами проведеної судової автотоварознавчої експертизи № 3118 від 20.05.2021, яке суд покладає в основу рішення. Крім того підлягають розподілу пропорційно до задоволених позовних вимог витрати за проведення судової авто товарознавчої експертизи, про що клопотав представник відповідача СП ТОВ «Оптіма-Фарм ЛТД» - адвокат Суховерко О.В. 20.09.2021,які підтверджуються платіжним дорученням № 56824 від 16.09.2020 року. Відтак, оскільки позов у відношенні до відповідача задоволений на 52,22% (221944,11х100/425050,00), суд покладає на відповідача сплату коштів за проведення судової авто товарознавчої експертизи у розмірі 7728,56 грн (14800х52,22%), у зв`язку з чим з позивача на користь СП ТОВ «Оптіма-Фарм ЛТД» підлягають стягненню кошти в розмірі 7071,44 грн. Разом з тим, вимоги позивача про стягнення з відповідача витрати на незалежну оцінку вартості матеріального збитку в сумі 2000,00 грн не підлягають задоволенню, оскільки до матеріалів справи не долучено доказів сплати вказаної суми на користь ПП «Центр незалежної оцінки та експертизи». Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України суд здійснює розподіл судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. За подання позовної заяви позивач сплатив судовий збір у розмірі 4250,00 грн. Оскільки позов у відношенні до відповідача задоволений на 52,22% (221944,11х100/425050,00), суд покладає на останнього судовий збір у розмірі 2219,35 грн (4250х52,22%). Щодо вимог сторони позивача про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 25000,00 грн, суд зазначає наступне. Встановлено, що між адвокатом Будник М.В. та Чернецьким О.А. укладено договір про надання правової допомоги від 04 листопада 2019 року. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного Кодексу України. Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку , що встановлені договором. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та\\або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та\\або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Згідно ч.4 ст. 263 ЦПУ України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до п.п. 3.1. Договору про надання правової допомоги від 04.11.2019 розмір винагороди за надання правової допомоги, передбаченої в п.п. 1.1 та п.п. 1.2. Договору визначається сторонами в додатковій угоді. Згідно з п.п. 4.1. Договору строки виплати винагороди за надання правової допомоги, передбаченої в п.п. 1.1 та п.п. 1.2. Договору визначається сторонами в додатковій угоді. Разом з тим, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування, заявником не надано належних та допустимих доказів, зокрема, не надано додаткової угоди в якій була б вказана ціна Договору, акту виконаних робіт та відповідної квитанції, платіжного доручення чи будь-якого розрахункового документу, що зареєстрований у встановленому порядку, з якого вбачалась би сплата коштів за надані послуги. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в стягненні витрат на професійну правову допомогу в розмірі 25000,00 грн. Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до Спільного українсько-естонського підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Оптіма-Фарм, ЛТД» третя особа: ПрАТ «Європейський страховий альянс» про відшкодування майнової шкоди, завданої майну фізичної особи внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Outcome: partial