Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-20 00:00:00

у липні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «Везем Шиппінг» про захист прав споживачів, визнання попереднього договору купівлі - продажу транспортного засобу недійсним, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначено, що 08.12.2021 між сторонами було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, за умовами якого сторони зобов`язались укласти в майбутньому договір купівлі-продажу (основний договір) на належний відповідачу транспортний засіб строком до 30.04.2022. На виконання зазначеного договору, позивачем було сплачено на користь відповідача кошти в сумі 261400,40 грн, однак відповідач у порушення вимог п. 1.2 Договору основний договір купівлі - продажу транспортного засобу не уклав з позивачем, вказаний у попередньому договорі автомобіль не передав позивачу. Оскільки ТОВ «Везем Шиппінг» не виконав умови попереднього договору, у позивача є законні підстави вимогами у Товариства повернення грошових коштів, сплачених за умовами попереднього договору. Позивач вважає, що оскільки відповідач не виконав умови попереднього договору, тому такий договір необхідно визнати недійсним через недобросовісність дій Товариства, відсутність наміру вчиняти будь - які дії на виконання умов попереднього договору після отримання грошових коштів від позивача. Вказав, що ряд умов попереднього договору є несправедливими, що є порушенням ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», у зв`язку із чим є підстави для визнання оспорюваного договору недійсним. Оскільки відповідач порушив умови попереднього договору купівлі - продажу транспортного засобу, не уклав у встановлений термін основний договір, як наслідок позивач не отримав автомобіль в обумовлений попереднім договором термін, це призвело до сильного психологічного морального страждання, постійно пригніченого стану, психологічного дискомфорту, страждань і завдання моральної шкоди, яку він оцінює у 100 000,00 грн. З урахуванням зазначеного позивач просив визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений 08.12.2021 між позивачем та відповідачем; стягнути із відповідача на користь позивача суму сплачених коштів в розмірі 261 400,38 грн. та 100 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди, а також судовий збір у розмірі 4 614,00 грн. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01.08.2022 відкрито провадження у справі та постановлено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження, призначено у справі підготовче судове засідання. Надано відповідачу строк на подання відзиву на позов. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 29.08.2022 накладено арешт в межах ціни позову (261 400,38 грн) на грошові кошти, які знаходяться на розрахунковому рахунку [NUMBER] , відкритому в АТ «ОТП Банк» та належить відповідачу ТОВ «Везем Шиппінг». Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 14.11.2022 витребувано у ТОВ «Везем Шиппінг» оригінал попереднього договору купівлі - продажу транспортного засобу ПКП - 10860-від 08.12.2021, укладеного між ТОВ «Везем Шиппінг» та [PERSON] . Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.03.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження у відкрите судове засідання. Представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просив задовольнити позов у повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання явку свого представника не забезпечив. Судові повістки, що направлялися на адресу відповідача, про що свідчать конверти з рекомендованими повідомленнями, повернулися до суду без вручення адресату із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Ураховуючи дотримання приписів ст. 128 ЦПК України, суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Отже, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, відповідач у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Будь-яких заяв, клопотань до суду від відповідача не надходило. Своїм право на подачу відзиву не скористався. Беручи до уваги зазначене та відсутність заперечень сторони позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи, що узгоджується із положеннями ст. 280 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно статей 2, 4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України). Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до положень ст. 22 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Згідно з пунктом 1 частини другої ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 3 статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За нормами ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Як зазначає [PERSON] у позовній заяві, 08.12.2021 між ним та ТОВ «Везем Шиппінг» було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-10860, в якому сторони погодили всі умови договору та терміни його виконання. На підтвердження зазначеного позивачем у розпорядження надано попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-10860 від 08.12.2021, який містить підпис [PERSON] . Проте у вказаному договорі відсутній підпис уповноваженого особи ТОВ «Везем Шиппінг» та відтиск печатки Товариства. Судом було вжито заходи щодо витребування оспорюваного позивачем договору від відповідача. Проте ухвала суду від 14.11.2022 залишена без виконання ТОВ «Везем Шиппінг». За вказаним попереднім договором купівлі-продажу транспортного засобу, сторони зобов`язались укласти в майбутньому договір купівлі-продажу на належний ТОВ «Везем Шиппінг» транспортний засіб марка: Mazda, модель: 3, рік випуску 2017, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . Згідно із п.1.2 зазначеного договору, сторони зобов`язались до 30.04.2022 укласти основний договір. ТОВ «Везем Шиппінг» гарантувала, що на момент укладання основного договору транспортний засіб, визначений у п.1.1. цього договору, буде належати їй та не буде знаходитись під забороною відчуження, арештом, не буде предметом застави чи іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань перед будь-якими фізичними та юридичними особами, а також не буде обтяжений будь-яким іншим чином, передбаченим чинним законодавством (п. 1.3 договору). Згідно із п. 2.1 договору, продаж транспортного засобу вчиняється між сторонами за ціною (вартістю) в розмірі 261 400,38 грн., в т.ч. ПДВ в сумі 43 566,73 грн., та сплачується позивачем в безготівковій формі на поточний рахунок ТОВ «Везем Шиппінг» в національній валюті України - гривні. Після укладення основного договору транспортний засіб підлягає державній реєстрації на власника в одному із сервісних центрів МВС України (п. 3.1 договору). Відповідно до п. 4.1 договору, останній, вступає в силу з моменту його підписання сторонами, а саме із 08.12.2021, і діє до 30.04.2022 або до укладення основного договору. На виконання вимог вищевказаного договору, позивачем згідно квитанції від 10.12.2021, було внесено на рахунок відповідача ТОВ «Везем Шиппінг», кошти в загальній сумі 261 400,40 грн, з призначенням платежу: оплата за згідно рахунку № 10860-ВШ0091 від 08.12.2021. Оскільки ТОВ «Везем Шиппінг» до теперішнього часу не виконало умови попереднього договору купівлі - продажу [PERSON] просить суд визнати такий договір недійсним, вказуючи на те, що про недійсність оспорюваного договору свідчить його невиконання Товариством. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені в ст. 203 ЦК України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 230 ЦК України, обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Приписами ст.ст. 6, 627 ЦК України встановлено принцип свободи договору, згідно яких сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; водночас у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. За змістом положень ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію повинна містити, зокрема, назву товару, найменування або відтворення знака для товарів і послуг, за якими вони реалізуються; дані про основні властивості продукції, номінальну кількість (масу, об`єм тощо), умови використання; дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції; найменування та місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування. Нормативно-правовими актами, в тому числі технічними регламентами, можуть бути встановлені додаткові вимоги до змісту інформації про продукцію. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Частина 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає ознаки несправедливих умов договорів, що обмежують права споживача, та до таких умов відносить, зокрема, надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору, проте згідно з вимогами ч.4 ст. 18 цього Закону вони не застосовуються до операцій із цінними паперами, фінансовими послугами та іншими товарами або послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем. Згідно зі ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Стаття 80 ЦПК України визначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи умови, укладеного між сторонами попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу, суд вважає, що його зміст відповідає вимогам ст. 203 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів». Суд вважає, що підписавши договір та сплативши на користь відповідач частину коштів за вказаним договором, - позивач засвідчив факт розуміння значення і умови попереднього договору, та його правові наслідки; волевиявлення сторін є вільним і відповідає їх внутрішній волі; послуга, що надається за цим договором, обрана позивачем самостійно, свідомо та розумно, без впливу обману, помилки, що свідчить про безпідставність посилання позивача на те, що відповідачем умисно вчинено дії із ведення його в оману при укладенні оспорюваного попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу. Отже, позивач був ознайомлений зі змістом договору, особисто та усвідомлено підписав його, умови угоди містять необхідну, доступну та достовірну інформацію про предмет договору та строки його виконання. Судом встановлено, що Договір був укладений з урахуванням вільного волевиявлення позивача, про що свідчить його підпис в Договорі, при цьому, його сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов договорів, підписавши Договір, позивач ознайомився та погодився з його умовами, тим самим не заперечував щодо його умов, не вказавши, що його положення є несправедливими. З огляду на предмет позову, сторона позивач мала довести наявність законодавчо визначених підстав недійсності оскаржуваного договору, у тому числі, що відповідач ввів позивача в оману щодо основних характеристик товару, щодо його наявності, належності відповідачу та поставки його в майбутньому тощо. У висновку щодо застосування норми права, викладеному у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, зазначається, що добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. У постанові від 08.06.2016 у справі № 6-330цс16 Верховний Суд України, проаналізувавши норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», дійшов висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно з ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Зміст спірного договору не свідчить про будь-який дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін. Будь-яких умов, що завдавали б шкоди позивачу, як споживачу, оспорюваний договір не містить. За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження абозаперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивачем, всупереч вимогам ст.ст. 12, 81 ЦПК України, не було доведено належними та допустимими доказами свої вимоги щодо недійсності укладеного з ТОВ «Везем Шиппінг» попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу, оскільки, умови договору, порядок і строк його виконання були погоджені сторонами. Даний висновок суду узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 11 березня 2021 року по справі №127/11564/19. Саме невиконання чи неналежне виконання договору не є підставою для його недійсності, та, на думку суду, стороною позивача обрано невірний спосіб захисту своїх прав, що також свідчить про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного договору недійсним за викладених в позові обґрунтувань. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Ураховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог в частині визнання оспорюваного договору недійсним не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, позивачем не доведено порушення його прав, в зв`язку із укладенням договору та фактично обрано невірний спосіб захисту, а відтак в задоволенні зазначених позовних вимог слід відмовити. Крім того, з огляду на те, що суд прийшов до переконання про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання договору недійсним, а відтак відсутні підстави за наведених в позові обґрунтувань для задоволення похідних позовних вимог про стягнення із відповідача на користь позивача грошових коштів, сплачених на виконання умов оспорюваного договору. Також, з огляду на те, що стороною позивача не доведені підстави, з якими закон пов`язує можливість визнання правочину недійсним, не доведено неправомірність дій відповідача при укладенні договору та причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та завданою шкодою, а відтак підстави для відшкодування відповідачем завданої позивачу моральної шкоди в сумі 100 000,00 грн відсутні, в зв`язку з чим в задоволенні зазначеної позовної вимоги слід також відмовити. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України. Оскільки суд відмовляє позивачу у задоволенні заявлених ним позовних вимог, тому судові витрати по сплаті судового збору не підлягають відшкодуванню відповідачем позивачу. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed