Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача ФОП [PERSON] про зміну дати звільнення, стягнення невиплачених сум при звільненні та стягнення заробітку за весь час затримки розрахунку. Свій позов [PERSON] обґрунтовує тим, що з 01 липня 2018 року вона була прийнята на роботу до ФОП [PERSON] , займаючи посаду продавця-консультанта непродовольчих товарів. На вказаній посаді вона працювала з 01 липня 2018 року по 07 березня 2022 року в магазині дитячих товарів « [INFO] » по [ADDRESS] . За період роботи в ФОП [PERSON] вона жодного разу не перебувала в оплачуваній відпустці. 25 лютого 2022 року, тобто в післядень повномасштабного вторгнення росії в Україну, роботодавець повідомила їй, що магазин тимчасово працювати не буде. Позивач вказує, що вона знову вийшла на роботу 02 березня 2022 року, а також працювала 03 березня 2022 року, 06 березня 2022 року, 07 березня 2022 року за вказівкою роботодавця. 07 березня 2022 року відповідач повідомила усіх працівників у месенджері «Viber», що графік роботи магазину змінюється. Не погоджуючись зі зміненими умовами роботи, враховуючи реальну загрозу життю і здоров`ю у зв`язку з воєнним станом в Україні, вона повідомила відповідача про намір звільнитись. 08 березня 2022 року вона віддала ключі від магазину та на роботу більше не виходила. Позивач вказує, що вона 25 березня 2022 року написала заяву роботодавцю, в якій просила звільнити її за власним бажанням з 01 квітня 2022 року, однак відповідач відмовилась від отримання цієї заяви, в зв`язку з чим цю заяву вона надіслала роботодавцю на поштову адресу рекомендованим листом. Крім того, позивач повідомляє, що вона 26 березня 2022 року надіслала заяву про звільнення роботодавцю у месенджері «Viber». У заяві про звільнення вона також просила виплатити їй компенсацію за всі дні невикористаної відпустки, а саме: 24 календарні дні за період з 01 липня 2018 року по 30 червня 2019 року, 24 календарні дні за період з 01 липня 2019 року по 30 червня 2020 року, 24 календарні дні за період з 01 липня 2020 року по 30 червня 2021 року та 20 календарних дні за період з 01 липня 2021 року по 26 березня 2022 року, а всього 90 календарних днів. [PERSON] зазначає, що 04 травня 2022 року за попередньою вказівкою роботодавця вона прийшла до магазину за розрахунком. В ході цієї зустрічі ФОП [PERSON] ознайомила її з наказом про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП з 04 травня 2022 року, вона отримала трудову книжку та написала заяву на відпустку за власний рахунок від 07 березня 2022 року. На думку позивача, відповідач в порушення вимог трудового законодавства не провела з нею належного, повного розрахунку, чим завдала їй моральних страждань. На підставі наведеного позивач просить: 1) зобов`язати ФОП [PERSON] змінити дату звільнення [PERSON] з 04 травня 2022 року на 01 квітня 2022 року; 2) стягнути з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] 17\~681,60 гривень компенсації за невикористані дні відпустки; 3) стягнути з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] середній заробіток за весь час затримки з 01 квітня 2022 року по день фактичного розрахунку, за період з 01 квітня 2022 року по 01 червня 2022 року 13\~742,80 гривень; 4) стягнути з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] витрати за надання правничої допомоги у розмірі 20\~000 гривень. Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 червня 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) учасників справи (а. с. 36). 01 серпня 2022 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Заперечуючи позов, ФОП [PERSON] зазначає, що 27 червня 2018 року між нею (як роботодавцем) та [PERSON] (як найманим працівником) укладено трудовий договір № 005/18, відповідно до умов якого позивач прийнята на посаду продавця непродовольчих товарів з 01 липня 2018 року. 24 лютого 2022 року, враховуючи воєнний стан в Україні, з метою збереження життя працівників, вона видала наказ № 1-В про надання відпустки без збереження заробітної плати, відповідно до якого [PERSON] було надано відпустку за власний рахунок на підставі заяви останньої. 04 травня 2022 року [PERSON] звернулась із заявою про звільнення за власним бажанням. Відомістю на виплату готівки № 1 за травень 2022 року підтверджується, що [PERSON] виплачено 15\~476,75 гривень. 04 травня 2022 року [PERSON] надала розписку про відсутність претензій до роботодавця та отримання нею розрахунку в повному обсязі. Трудову книжку [PERSON] видано в день звільнення 04 травня 2022 року. Таким чином, на думку відповідача, звільнення [PERSON] було проведено у повній відповідності до трудового законодавства. Заявою позивача підтверджується її волевиявлення звільнитися саме з 04 травня 2022 року, а тому підстав для зміни дати її звільнення немає. У день звільнення позивач отримала компенсацію за невикористані дні відпустки в розмірі 15\~476,75 гривень та власною розпискою підтвердила відсутність матеріальних претензій до роботодавця. Доводи позивача про стягнення на її користь невиплачених сум при звільненні (компенсації за невикористані дні відпустки), а також про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. На підставі наведеного відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі (а. с. 56-59). 29 вересня 2022 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив. На спростування аргументів відзиву [PERSON] зазначає, що вона відомість про виплату готівки № 1 за травень 2022 року та розписку роботодавцю від 01 травня 2022 року не підписувала, компенсацію за невикористані дні відпустки в зазначеному відповідачем розмірі вона не отримувала. Позивач вважає, що ФОП [PERSON] підробила вказані докази, у зв`язку з чим вона була змушена звернутись до правоохоронних органів (а. с. 80-81). 08 листопада 2022 року [PERSON] заявила клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, на вирішення якої просила поставити такі питання: чи виконано рукописний текст «Підпис», «прізвище ініціали» [PERSON] у розписці від 04 травня 2022 року та у відомості на виплату готівки № 1 за травень 2022 року (а. с. 88-89). Ухвалою суду від 28 листопада 2022 року вищевказане клопотання позивача задоволено, у справі призначено судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено такі питання: - чи належить [PERSON] підпис та рукописний текст «Хоронжук» в розписці роботодавцю ФОП [PERSON] про отримання розрахунку готівкою в повному обсязі від 04 травня 2022 року?; чи належить [PERSON] підпис у відомості на виплату готівки № 1 за травень 2022 року в графі відомості «підпис про одержання»? Проведення експертизи доручено експертам Волинського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України (а. с. 100-101). У зв`язку з призначенням у справі судової почеркознавчої експертизи провадження у справі було зупинено. 28 грудня 2022 року до суду надійшло клопотання експерта Волинського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України про надання оригіналів досліджуваних документів, експериментальних та вільних зразків підписів, почерку [PERSON] (а. с. 105-106). Копію вказаного клопотання було вручено позивачу та представнику відповідача адвокату Веремчуку В. В. (а. с. 106, зворот). На виконання клопотання експерта позивач [PERSON] 30 січня 2023 року надала суду вільні зразки свого підпису (а. с. 110). У порядку окремої процесуальної дії судом 30 січня 2023 року було відібрано в [PERSON] експериментальні зразки почерку і підпису в обсязі та у формі, що заявлені експертом (у вигляді записів «Хоронжук», « [PERSON] », « [PERSON] », виконані сидячи та стоячи на 15 аркушах, експериментальні зразки підпису 8 аркушах, виконані сидячи та стоячи) (а. с. 111). Незважаючи на неодноразові письмові та усні (засобами телефонного зв`язку) повідомлення, відповідач ФОП [PERSON] та її представник адвокат Веремчук В. В. на проведення окремої процесуальної дії 30 січня 2023 року до суду не з`явились, оригінали досліджуваних документів (відомість про виплату готівки та розписку [PERSON] від 04 травня 2022 року) з метою забезпечення проведення судової почеркознавчої експертизи суду не надали. 14 лютого 2023 року до суду надійшло повідомлення експерта про неможливість проведення судової почеркознавчої експертизи (а. с. 112-113). Ухвалою суду від 15 лютого 2023 року провадження у справі поновлено, призначено судове засідання (а. с. 114). 21 березня 2023 року від позивача [PERSON] до суду надійшла заява про зменшення позовних вимог, в якій позивач виклала свої позовні вимоги в новій редакції, зокрема, позивач ставить на вирішення суду такі вимоги: 1) стягнути з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] 17 681,60 гривень компенсації за невикористані дні відпустки; 2) стягнути з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] витрати за надання правничої допомоги у розмірі 10 000 гривень. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, попередньо подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просить їх задовільнити (а. с. 144). Відповідач ФОП\~ [PERSON] \~в судове\~засідання не\~з`явилася,\~хоча належним\~чином була\~повідомлена про\~дату,\~час та\~місце розгляду\~справи. Зокрема, відповідач повідомлена про розгляд справи шляхом отримання SMS-сповіщення. Крім того, відповідач вважається такою, що отримала судову повістку, оскільки таку повістку отримав її представник адвокат Веремчук В. В., що відповідає положенням ч. 5 ст. 130 Цивільного процесуального кодексу України. Суд ураховує, що відповідачу достовірно відомо про перебування у провадженні суду цієї справи, що підтверджується її відзивом на позовну заяву та клопотаннями про відкладення розгляду справи (а. с. 43, 47, 73, 94). Після поновлення провадження судове засідання у цій справі було призначено на 02 березня 2023 року. У той же день від представника відповідача адвоката Веремчука В. В. на електронну адресу суду надійшло клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні (а. с. 119). У день призначення наступного судового засідання, тобто 22 березня 2023 року, від представника відповідача адвоката Веремчука В. В. на електронну адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі (а. с. 137). Тож, чергове судове засідання у цій справі було призначено на 19 квітня 2022 року об 11 год. 30 хв., про що повідомлено відповідача та її представника. У вказане судове засідання ані відповідач, ані представник відповідача не з`явились та не повідомили про причини своєї неявки. Ураховуючи положення ч. 1 ст. 223 ЦПК України, строки розгляду справи, а також те, що сторона відповідача завчасно та належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення судового засідання та можливість ухвалення рішення у цій справі за відсутності учасників справи, на підставі наявних у справі письмових доказів. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Зі змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд установив, що 27 червня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено трудовий договір № 005/18, відповідно до умов якого [PERSON] з 01 липня 2018 року зобов`язалась виконувати роботу продавця-консультанта дитячого одягу та іграшок, а [PERSON] зобов`язалась оплачувати її працю в узгодженому сторонами розмірі, але не менше законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати (а. с. 60, 63). Факт перебування сторін у трудових відносинами підтверджується також копією трудової книжки [PERSON] . Зокрема, записом у трудовій книжці від 01 липня 2018 року підтверджується, що з вказаної дати [PERSON] прийнята на роботу до ФОП [PERSON] на посаду продавця непродовольчих товарів (а. с. 13-15). 04 травня 2022 року [PERSON] написала заяву підприємцю [PERSON] про звільнення за власним бажанням (а. с. 65). Відповідно до запису в трудовій книжці [PERSON] 04 травня 2023 року звільнена з роботи у ФОП [PERSON] на підставі наказу № 3В-2/22 від 04 травня 2022 року за власним бажанням (а. с. 15). З дослідженої судом копії наказу про звільнення позивача встановлено, що [PERSON] звільнено з посади продавця непродовольчих товарів з 04 травня 2022 року за власним бажанням відповідно до п. 1 ст. 38 КЗпП України, підстава заява [PERSON] (а. с. 68). Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Установлено, що позивач просила роботодавця припинити трудові правовідносини на підставі частини першої статті 38 КЗпП України - з ініціативи працівника. Відповідно до статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Розірвання трудового договору за статтею 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] зазначає, що в день звільнення ФОП [PERSON] не виплатила всіх сум, що належать їй від роботодавця, зокрема, їй не виплачено компенсацію за невикористані дні відпустки. Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. У відповідності до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається КЗпП України, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами (ст.94 КЗпП України). Громадянам, які перебувають у трудових відносинах із підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткова) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати (ст.74 КЗпП України). Аналогічна норма міститься у ст.2 Закону України «Про відпустки». Відповідно до положень частини першої ст.75 КЗпП України, ст.6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний вести облік відпусток, що надаються працівникам (ч. 20 ст.10 Закону України «Про відпустки»). Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. У своїх заявах по суті справи (позовна заява, відзив) сторони підтверджують, що позивач [PERSON] у період перебування у трудових відносинах з ФОП [PERSON] , тобто з 01 липня 2018 року по 04 травня 2022 року, у щорічній оплачуваній відпустці не перебувала. Установлено, що 04 травня 2022 року ФОП [PERSON] здійснила нарахування [PERSON] компенсації невикористаних днів відпустки. Відповідно до представленого відповідачем розрахунку розмір компенсації за невикористані дні відпустки після відрахування податків становить 15\~476,75 гривень. Заперечуючи позов, відповідач зазначає, що вона 04 травня 2022 року в повному обсязі провела розрахунок з [PERSON] та виплатила їй готівкою всю суму компенсації за невикористані дні відпустки в розмірі 15 476,75 гривень. На підтвердження своєї позиції відповідач надала копію відомості на виплату готівки № 1 за травень 2022 року (а. с. 66) та копію розписки [PERSON] від 04 травня 2022 року (а. с. 67). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надаючи оцінку доказам, які надані відповідачем на підтвердження розрахунку з позивачем за невикористані дні відпустки, суд зазначає, що такі не відповідають критерію достовірності, внаслідок чого не можуть бути прийняті судом. При цьому суд ураховує, що позивач категорично заперечує отримання компенсації за невикористані дні відпустки, а також заперечує підписання нею відомості на виплату готівки № 1 за травень 2022 року (а. с. 66) та розписки від 04 травня 2022 року (а. с. 67). Також суд ураховує процесуальну поведінку сторони відповідача, зокрема, той факт, що відповідач не надала суду оригінали вказаних документів, у зв`язку з чим стало неможливим проведення судової почеркознавчої експертизи. Відповідно до ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Обставини справи\~свідчать про\~ухилення відповідача\~від подання\~експертам оригіналів\~досліджуваних документів.\~Ураховуючи,\~що без\~надання експерту\~оригіналів досліджуваних\~документів провести експертизу неможливо, суд дійшов висновку про недостовірність поданих відповідачем письмових доказів - відомості на виплату готівки № 1 за травень 2022 року (а. с. 66) та розписки від 04 травня 2022 року (а. с. 67). Крім того, досліджені судом відомості Пенсійного фонду України про застраховану особу [PERSON] свідчать, що остання отримувала заробітну плату лише в лютому 2022 року. Жодних виплат у травні 2022 року роботодавець ФОП [PERSON] працівнику [PERSON] не здійснювала (а. с. 11). Таким чином, аргументи відзиву відповідача щодо проведення з [PERSON] повного розрахунку та виплату їй компенсації за невикористані дні відпустки суд відхиляє як такі, що не підтверджені належними, допустимими та достовірними доказами. Установлено, що [PERSON] за період роботи з 01 липня 2018 року по 04 травня 2022 року має право на компенсацію за 93 дні невикористаної відпустки. Як передбачено ч. 2 ст. 21 Закону України «Про відпустки», порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100). Пунктом 2 Порядку №100 встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться з урахуванням виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. При здійсненні розрахунку середньоденної заробітної плати позивача, суд виходить з позиції достатності відомостей, які містяться у довідці роботодавця про дохід позивача за останні 12 календарних місяців роботи (а. с. 69) та дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування, як це передбачено ст.80 ЦПК України. Таким чином, суд приймає здійснений відповідачем розрахунок середньоденної заробітної плати позивача в розмірі 206,73 гривень. Тож, розмір компенсації за невикористані дні відпустки [PERSON] становить 19\~225,89 гривень. Ураховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, беручи до уваги межі заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача в користь позивача 17 681,60 гривень компенсації за невикористані дні відпустки. Разом з тим, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Розподіл судовий витрат. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19). Заявляючи вимоги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 гривень, стороною позивача не було надано до матеріалів справи договір про надання правничої допомоги, укладений між адвокатом Щесюк О. В. та позивачем, а тому суд позбавлений можливості визначити предмет, умови цього договору та перелік послуг, який міг бути наданий адвокатом клієнту в межах супроводу цієї справи. На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу позивач надала суду копію «Акту прийому-передачі виконаних робіт по наданню правової допомоги до договору про надання правової допомоги від 13 серпня 2022 року», а також копію квитанції до прибуткового касового ордера № 6 від 21 березня 2023 року. Однак,\~відсутність договору\~про надання\~правової допомоги\~не дає\~як суду,\~так і\~іншій стороні\~спору,\~можливості пересвідчитись\~у дійсній\~домовленості сторін\~щодо обсягу\~повноважень адвоката\~та розміру\~адвокатського гонорару. З наведених мотивів суд дійшов висновку про відмову [PERSON] у відшкодуванні витрат на професійну правову допомогу в розмірі 10 000,00 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України). У зв`язку з тим, що позивач звільнена від сплати судового збору за вимогу про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки на підставі п. 1 ч. 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір в сумі 992,40 грн. слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: approved