Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ «Українська залізниця», в якому просить визнати протиправним та скасувати наказ про відсторонення від роботи, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 грудня 2021 року по день винесення судом рішення у зв`язку з нездійсненням ним профілактичного щеплення\~ проти СОVID-19. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 29 січня 2020 року позивач працює на посаді монтера колії 4-го розряду околоток №6 ст. Шевченка «Виробничого підрозділу служби колії «Шевченківська дистанція колії» регіональної філії\~ «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця». Наказом\~ №01-02/482 від 16 грудня 2021 року його було відсторонено від роботи з 16 грудня 2021 року у зв`язку з нездійсненням\~ ним профілактичного щеплення\~ проти гострої респіраторної хвороби\~ COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Відмова позивача від профілактичного щеплення зумовлена тим, що відсутні законні\~ підтвердження безпечності протиковідних вакцин, якими здійснюється\~ вакцинація та можливих тяжких наслідків протиковідної вакцинації, а також у зв`язку з тим, що\~ чинним законодавством не передбачено обов`язковість таких щеплень. Вважає, що підстави відсторонення його від роботи відсутні, оскільки наказ №01-02/482 не містить відомостей на підтвердження\~ його відмови\~ здійснити щеплення у порядку, визначеному ч.6 ст.12 ЗУ « Про захист населення\~ від інфекційних хвороб. Також зазначив, що пунктом 3 оспорюваного наказу позивача фактично зобов`язано\~ здійснити профілактичне щеплення проти гострої\~ респіраторної хвороби та повідомити про\~ це письмово роботодавця, що є порушенням\~ ст. 11 ЗУ « Про інформацію». Крім того, відповідач, відстороняючи позивача від роботи, порушив його право на працю та право заробляти\~ працею на життя шляхом його обмеження. Враховуючи викладені обставини позивач звернувся до суду з позовом та просить визнати протиправним та скасувати наказ\~ №01-02/482 про відсторонення\~ його від роботи та стягнути з відповідача\~ середній заробіток\~ за час вимушеного прогулу\~ з 16 грудня 2021 року по день винесення судом рішення та понесені ним судові витрати. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 січня 2022 року справу передано в провадження судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області Биченка І.Я. Ухвалою суду від 14 січня 2022 року відкрито провадження по справі. Ухвалою суду від 21 вересня 2022 року провадження по справі зупинено до розгляду Великою Палатою Верховного Суду цивільної справи №130/3548/21. Ухвалою суду від 28 лютого 2023 року провадження по справі відновлено. Судове засідання по справі призначено на 12 квітня 2023 року. В судове засідання позивач не з`явився, надав суду заяву в якій розгляд справи просив проводити без його участі та участі представника позивача, на задоволенні позову наполягав. Також при винесенні рішення по справі представник просив врахувати позицію Верховного Суду викладену у постанові №688/51/22 від 01.03.2023. Також просив врахувати ту обставину, що він працює монтером колії і його робота не пов`язана із контактом з іншими працівниками\~ під час виконання робіт за професією. Крім того, позивачем\~ надано суду розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс під час розгляду справи\~ в суді в розмірі 2000 грн. та квитанцію про їх оплату, які просив стягнути з відповідача на користь позивача. Представник відповідача у наданому суду відзиві проти задоволення позову заперечував. Вказав, що згідно наказу МОЗ України\~ від 01.11.2021 №2393 розширено перелік\~ професій, до яких щеплення\~ проти\~ COVID-19 є обов`язковим. До\~ вказаного переліку входить АТ «Укрзалізниця», тому дія вищезазначеного наказу МОЗ України поширюється на всіх співробітників товариства.\~ Наказ №2393 МОЗ України набрав чинності 09 грудня 2021 року. Позивача було\~ ознайомлено під особистий підпис\~ зі змістом\~ п.41-6 постанови КМУ\~ від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення\~ карантину та запровадження\~ обмежувальних протиепідемічних заходів з метою\~ запобігання\~ поширенню на території України гострої респіраторної хвороби\~ COVID-19, спричиненої\~ корона вірусом SARS-CoV-2» з додатом; наказом МОЗ України від 04.10.2021\~ №2153 «Про затвердження Переліку\~ професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим\~ профілактичним щепленням» з додатком; наказом МОЗ України від 01.11.2021 №2393 «Про затвердження\~ змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» з додатком; постановою КМУ від 04.03.2015 №83 «Про затвердження переліку об`єктів\~ державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» з додатком. Позивачу було доведено про обов`язковість профілактичного щеплення та попереджено, що відмова від обов`язкового щеплення може бути підставою для відсторонення\~ від роботи з 09 грудня 2021 року. 16 грудня 2021 року\~ було складено акт\~ про те, що станом на 16 грудня 2021 року,\~ позивач не надав документ, який підтверджує вакцинацію проти\~ COVID-19 однією чи кількома дозами вакцин або висновок лікаря щодо наявності\~ протипоказань до проведення\~ обов`язкових профілактичних щеплень. Також вказав, що у наказі про відсторонення позивача від роботи зазначено\~ причини\~ відмови від вакцинації, а саме: тимчасове утримання від вакцинації, що спростовує\~ твердження позивача про відсутність відомостей на підтвердження його відмови\~ здійснити щеплення. Враховуючи викладене відповідачем правомірно прийнято рішення про відсторонення\~ позивача\~ від роботи, як особу, що\~ ухиляється від проведення\~ обов`язкових профілактичних щеплень, відтак у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі. У зв`язку з тим, що вимога про відсторонення позивача від роботи є необґрунтованою, не підлягає до задоволення вимога про стягнення з відповідача на користь позивача\~ середньої заробітної плати за час відсторонення від роботи. Щодо стягнення із відповідача на користь позивача понесених судових витрат за надання правничої допомоги. представник відповідача заперечував. Вказав, що представник позивача\~ не надав\~ суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання\~ правничої допомоги та документ, на підтвердження їх оплати. Крім того, у наданих суду поясненнях, представник відповідача просив при винесенні рішення по справі врахувати правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 по справі №130/4538/21. Також, на підтвердження факту соціальних контактів\~ позивача\~ представником відповідача надано суду посадову інструкцію позивача, витяг із штатного розпису\~ та книги обліку явки на роботу і виходу з роботи працівників. Розгляд справи просив проводити без участі представника відповідача. За таких обставин суд проводить розгляд справи у відсутності сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд,\~ дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Як вбачається з трудової книжки [NUMBER] , [PERSON] з 29 січня 2020 року працює на посаді монтера колії 4 розряду\~ околотку №6 ст. Шевченка «Виробничого підрозділу служби колії «Шевченківська дистанція колії» регіональної філії\~ «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця». Наказом №01-02/482 від 16 грудня 2021 року позивача відсторонено від роботи з 16 грудня 2021 року у зв`язку з недотриманням законодавства України про обов`язковість щеплень від коронавірусної хвороби Covid-19, ст.ст.46 КЗпП України, ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб». Строк відсторонення до моменту усунення\~ причин відсторонення. З вказаним наказом позивач був ознайомлений 16 грудня 2021 року, про що свідчить його підпис. Відповідно до п.4 Наказу №01-02/482 від 16 грудня 2021 року [PERSON] припинено нарахування заробітної плати. При винесенні оскаржуваного наказу, керівник виробничого підрозділу служби колії «Шевченківська дистанція колії» АТ «Українська залізниця» керувався ст.46 КЗпП України, ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236. Відповідно до преамбули ЗУ «Основи законодавства України про охорону здоров`я» кожна людина має природне невід`ємне і непорушне право на охорону здоров`я. Суспільство і держава відповідальні перед сучасним і майбутніми поколіннями за рівень здоров`я і збереження генофонду народу України, забезпечують пріоритетність охорони здоров`я в діяльності держави, поліпшення умов праці, навчання, побуту і відпочинку населення, розв`язання екологічних проблем, вдосконалення медичної допомоги і запровадження здорового способу життя. Основи законодавства України про охорону здоров`я визначають правові, організаційні, економічні та соціальні засади охорони здоров`я в Україні, регулюють суспільні відносини у цій сфері з метою забезпечення гармонійного розвитку фізичних і духовних сил, високої працездатності і довголітнього активного життя громадян, усунення факторів, що шкідливо впливають на їх здоров`я, попередження і зниження захворюваності, інвалідності та смертності, поліпшення спадковості. Згідно ст.1 цього ж закону законодавство України про охорону здоров`я базується на Конституції Україниі складається з цих Основ та інших прийнятих відповідно до них актів законодавства, що регулюють суспільні відносини у сфері охорони здоров`я. У статті 5 цього ж закону визначено, що державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов`язані забезпечити пріоритетність охорони здоров`я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров`ю населення і окремих осіб, у межах своєї компетенції надавати допомогу хворим, особам з інвалідністю та потерпілим від нещасних випадків, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров`я в їх діяльності, а також виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. За п.б,г ч.1 ст.10 вказаного закону громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. Трудові відносини в Україні врегульовані ст. 1 КЗпП України. Статтею 21 КЗпП України проголошена рівність трудових прав громадян та заборонена будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема обмеження прав працівників залежно від стану їхнього здоров`я. Частиною 1 статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: - появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; - відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; - в інших випадках, передбачених законодавством. За змістом вищеназваної статті КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом (правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц (провадження № 61-18651св18)). Таким актом є, зокрема Закон України «Про захист населення від інфекційний хвороб», який передбачає відсторонення працівників як в разі відмови від обов`язкових щеплень, так і в разі ухилення від обов`язкових щеплень. Отже, відсторонення від роботи - це тимчасове позбавлення працівника, який перебуває у трудових правовідносинах із підприємством, можливості реального здійснення ним права на працю на підставі виявленого власником чи уповноваженим ним органом факту, через який він має право усунути або зобов`язаний усунути працівника від роботи. Таким чином, за змістом статті 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 185/676/18 (провадження № 61-8219св19). Частинами 2,3 ст.14 Закону України «Про охорону праці» встановлено, що працівник зобов`язаний дбати про особисту безпеку і здоров`я, а також про безпеку і здоров`я оточуючих людей в процесі виконання будь-яких робіт чи під час перебування на території підприємства; знати і виконувати вимоги нормативно-правових актів з охорони праці, правила поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, користуватися засобами колективного та індивідуального захисту. В силу приписів ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Згідно з положеннями ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необгрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Відповідно до Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, є Міністерство охорони здоров`я України (надалі - МОЗ). Наказом МОЗ від 5 лютого 2020 року за №521 розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, який затверджений наказом МОЗ від 19 липня 1995 року № 133, доповнено пунктом 39 такого змісту: «COVID-19». Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (надалі - Перелік № 2153), відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, в тому числі підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83, до яких належить, зокрема АТ «Укрзалізниця». Постановою Кабінету міністрів України від 09.12.2020 р. № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» було постановлено: Установити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 31 березня 2022 р. на території України карантин. Пунктом 41-6 вказаної Постанови КМУ № 1236 встановлено: керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України Про оплату праці та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Міністерство юстиції України зробило висновок, щонаказ МОЗ № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України. Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України,Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), антикорупційної та гендерно-правової експертиз з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.(п. 4Положенняпро державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженогопостановою КМУ від 28.12.1992 № 731). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зауважила, що положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону № 4004-XII та Інструкції № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом № 4004-XII. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу». Таким чином, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року по справі №130/3548/21 звернула увагу, що, встановивши обов`язковість щеплення проти COVID-19 для окремих категорій працівників як умову продовження виконання ними трудових обов`язків, держава намагалася досягнути легітимної, в розумінні пункту 2 статті 8 Конвенції, мети - запобігання подальшому поширенню хвороби, попередження важких ускладнень у хворих на COVID-19, мінімізації серед них кількості летальних випадків. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення легітимної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності» та є пропорційним цій меті, тобто дозволяє її досягнути найменш обтяжливими для людини засобами.\~ З огляду на це в кожній конкретній ситуації треба з`ясовувати, наскільки захід втручання у відповідне право був виправданим. Нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивача від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети. Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо (постанова від 14 грудня 2022 року по справі №130/3548/21). За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: - кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); - форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; - умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; - контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням. З матеріалів справи, вбачається, що в позові [PERSON] посилався на те, що його відсторонення від роботи з 16 грудня 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати є незаконним та таким, що порушує його право на працю. Судом встановлено, що [PERSON] з 29 січня 2020 року працює на посаді монтера колії 4-го розряду околоток №6 ст. Шевченка «Виробничого підрозділу служби колії «Шевченківська дистанція колії» регіональної філії\~ «Одеська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» та входить до кола працівників, визначених вказаними актами, які підлягають щепленню. Відповідачем було повідомлено позивача про необхідність щеплення проти COVID-19 та надання відповідних документів про проходження цієї процедури або про наявність абсолютних протипоказань до такого щеплення, а також роз`яснено наслідки ненадання одного з таких документів у вигляді відсторонення від роботи. З вказаним листом позивач був ознайомлений 16 грудня 2021 року під підпис. 16 грудня 2021 року помічником начальника з кадрів [PERSON] , інженером з нормування праці [PERSON] та інженером з охорони праці [PERSON] було складено акт\~ про відмову [PERSON] від проходження обов`язкового профілактичного щеплення з підстав тимчасового утримання. Як слідує зі змісту позовної заяви та наданих суду доказів, [PERSON] щеплення не має, від його проведення відмовився та суду не надано доказів про наявність у нього абсолютних протипоказань до проведення щеплення проти гострої респіраторної хвороби. Оскільки позивач не пройшов обов`язкове профілактичне щеплення проти Covid-19, не має протипоказань до вакцинації, роботодавець зобов`язаний був, відповідно до діючого законодавства, відсторонити позивача від роботи. Крім того, як вбачається з п. 1.2.17\~ робочої інструкції позивача\~ він, заміщає бригадира колії та виконує керування окремими групами бригади. З вказаною інструкцією позивач ознайомлений 15 липня 2021 року, про що свідчить його підпис. З оглянутої посадової інструкції позивача слідує, що його функціональні обов`язки пов`язані саме з контактами з іншими працівниками, тобто умови праці позивача,у яких він виконує трудові обов`язки,\~ збільшують вірогідність зараження COVID-19 як самого позивача та інших працівників. Крім того, контакт позивача з іншими працівниками підтверджується також витягом із штатного розпису\~ та книгами обліку явки на роботу і виходу з роботи працівників. Посилання позивача на те, що обов`язковими щепленнями, відповідно до ч. 1ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб»: є «Профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу» та обов`язкової вакцинації від Covid-19 у вказаному переліку немає є безпідставними та спростовуються діючим законодавством, зокрема положеннями ч.1ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб`та ч.1ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», відповідно до яких обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань, окрім дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу, підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виконуваної ними роботи. З огляду на викладене, беручи до уваги вимоги ч.1ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб`та ч.1ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», згідно яких обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань, окрім дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу, підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виконуваної ними роботи, тобто відповідно до діючого законодавства профілактичне щеплення проти COVІD-19 є обов`язковим для працівників підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, також беручи до уваги вимоги ч.ч. 2, 3ст. 14 ЗУ «Про охорону праці» згідно яких працівник зобов`язаний дбати про особисту безпеку і здоров`я, а також про безпеку і здоров`я оточуючих людей в процесі виконання будь-яких робіт, незважаючи на те, що кожна людина має право самостійно розпоряджатися власним життям і здоров`ям, існує перелік обов`язкових щеплень, які мають бути проведені окремою категорією працівників у зв`язку з особливостями виконуваної ними роботи. Відмова від вакцинації є цілком правомірною, але в даному випадку працівник свідомо допускає настання наслідків у вигляді відсторонення від роботи і у даному випадку це не буде вважатися порушенням права на працю. Відмова працівника від вакцинації не повинна ставити під загрозу здоров`я колег, які працюють з позивачем. На думку суду, в даному випадку відсторонення позивача від роботи ґрунтувалось на вимогах закону, здійснено в спосіб, передбачений законом та існування правових та фактичних підстав. Щодо посилань позивача на ту обставину, що відсторонення від роботи суперечить Конституції України, то з цього приводу слід вказати наступне. Європейським судом з прав людини у справі Соломахін проти Україниу рішенні від 15 березня 2012 року вказано наступне: ст.8 передбачається право кожного на повагу до приватного і сімейного життя. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Отже ЄСПЛ, розглядаючи порушеннястатті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободу цій справі, вказав, що відповідно до його прецедентної практики фізична недоторканність особи охоплюється поняттям приватне життя, яке охороняється статтею 8 Конвенції. Примусова вакцинація як примусове медичне лікування означає втручання в право на повагу до приватного життя, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи, як це гарантується пунктом 1 статті 8 (див. Сальветті проти Італії, № 42197/98, 9 липня 2002 р., та Маттер проти Словаччини, № 31534/96, 5 липня 1999 р.) Втручання у фізичну недоторканність заявника можна вважати виправданим міркуваннями охорони здоров`я та необхідністю контролювати поширення інфекційних захворювань у регіоні. В даному випадку, суд вважає, що відсутнє порушення права позивача на працю, визначене ст.43 Конституції України, оскільки за ним зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений, обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини. Крім цього, суд звертає увагу, що завданням цивільного судочинстває справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2 ЦПК України). За змістом статті 15 ЦК України, право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Враховуючи, що позивачем не були надані ні сертифікат про проходження профілактичних щеплень проти COVID-19, ні медичний висновок про наявність протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19, суд з урахуванням позиції ЄСПЛ, згідно якої обмеження прав осіб, які відмовилися від вакцинації за власним бажанням, а також накладення санкцій за таку відмову, не є проявом дискримінації та порушенням ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також те, що інтереси суспільства превалюють над інтересом однієї особи, тому впровадження обов`язкової вакцинації задля боротьби за громадське здоров`я не є порушенням прав окремих осіб, з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», приходить до висновку що у задоволенні позову в частині зобов`язання відповідача скасувати наказ від 16 грудня 2021 року №01-02/482 слід відмовити. Оскільки вимога позивача про зобов`язання відповідача скасувати наказ №01-02/482 від 16 грудня 2021 року\~ судом задоволенню не підлягає, то не підлягає до задоволення вимога про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за період відсторонення від роботи. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволенні позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача. Оскільки суд не вбачає підстав для задоволення позову, відсутні пдстави для стягнення судових витрат з відповідача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed