Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-13 00:00:00

ОПИСОВА ЧАСТИНА І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ 1. 30 березня 2023 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] згідно якої 21 липня 2007 року між сторонами укладено шлюб від якого мають малолітню дитину. Спочатку сімейне життя сторін складалося добре, однак протягом останнього року їх стосунки різко погіршилися, відповідач почала нехтувати сімейними цінностями, зневажливо відноситься до позивача, байдуже ставиться до їх малолітнього сина, це призвело до постійних сварок, які відбувалися в присутності дитини. В кінці липня 2022 року відповідач зібрала усі свої речі та покинула їх спільне місце проживання, залишивши малолітнього сина проживати із позивачем. Позивач неодноразово просив відповідача повернутися у сім`ю, однак це не принесло результату. Позивачу відомо, що відповідач проживає з іншим чоловіком і має намір створити нову сім`ю, тому просить шлюб розірвати та визначити місце проживання малолітнього сина за місцем його проживання, адже відповідач не бажає зберегти їх сім`ю, вони не проживають разом, не ведуть спільне господарство, відповідач не цікавиться дитиною, здоров`ям та розвитком сина, не бере участі у його вихованні та догляді, дитина вісім місяців проживає з позивачем та знаходиться на повному його утриманні. Спору щодо поділу майна між сторонами немає, судові витрати залишає за собою. ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ УЧАСНИКІВ СПРАВИ 2. 12 квітня 2023 року [PERSON] подав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить шлюб розірвати, після розірвання шлюбу визначити місце проживання малолітньої дитини за місцем його проживання. 3. 13 квітня 2023 року [PERSON] подала суду заяву у якій позов визнає в повному обсязі та не заперечує проти розірвання шлюбу, на даний час має іншого чоловіка з яким бажає створити іншу сім`ю, тому не заперечує проти визначення місця проживання сина з батьком за місцем його проживання, після розірвання шлюбу просить залишити набуте в шлюбі прізвище. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА ІІІ. МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИТЬ СУД І ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА а) щодо розірвання шлюбу 4. В ч. 1 ст. 51 Конституції України зазначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. 5. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У ст. 56 СК України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини (ч. 3). Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (ч. 4). Згідно з ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. В силу ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. За приписами ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Як зазначено у ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя (ч. 1). Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ч. 2). У ч. 1 ст. 113 СК України зазначено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. 6. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. 7. Так, 21 липня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка - [PERSON] , прізвище дружини - [PERSON] . 8. [INFO] народився [PERSON] , його батьками є [PERSON] та [PERSON] . 9. Із позовної заяви, заяв позивача та відповідача вбачається, що сторони припинили шлюбні відносини, не проживають разом однією сім`єю і не ведуть спільного господарства з липня 2022 року, не підтримують шлюбних відносин, їх сім`я розпалась, шлюб має формальний характер, примирення неможливе, адже відповідач має намір створити нову сім`ю. 10. Враховуючи ці обставини, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, тому шлюб сторін необхідно розірвати, після розірвання шлюбу позивач має право надалі іменуватися набутим в шлюбі прізвищем. б) щодо визначення місця проживання дитини 11. В ч. 3 ст. 51 Конституції України зазначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. 12. Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради Української РСР №789-XII від 27 лютого 1991 року і набрала чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як зазначено у ч. 1 ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У ст. 27 Конвенції передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини (ч. 1). Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ч. 2). 13. В силу ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (ч. 1). Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (ч. 2). В силу ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини (ч. 1). Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ч. 2). Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (ч. 3). Батьки зобов`язані поважати дитину (ч. 4). Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ч. 5). У ч. 1 ст. 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У відповідності до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. 14. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку (ч. 1). Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (ч. 2). Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього (ч. 1). Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків (ч. 2). Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3). Як зазначено у ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. 15. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини. 16. Так, 29 березня 2023 року Летичівською селищною радою Летичівської територіальної громади видано Витяги з реєстру територіальної громади №2023/002596598, №2023/002596684 згідно яких [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , проживають по [ADDRESS] . 17. 29 березня 2023 року Летичівською селищною радою складено довідку про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні / будинку осіб №117, яка видана власнику житлового приміщення (будинку) [PERSON] , [INFO] , згідно якої до складу його сім`ї / зареєстрованих входять: дружина - [PERSON] , [INFO] , (зареєстрована за даною адресою), син - [PERSON] , [INFO] . 18. Із позовної заяви, заяв позивача та відповідача вбачається, що спільна дитина сторін проживає з позивачем (батьком), адже сторони не проживають разом і не ведуть спільного господарства з липня 2022 року, відповідач (мати) не заперечує щодо визначення місця проживання малолітнього сина за місцем проживання батька (позивача). 19. Враховуючи те, що батьки дитини, які проживають окремо, спільно дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, 2021 року народження, а саме - з позивачем, спір щодо цього у них відсутній, тому суд приходить до висновку, що після розірвання шлюбу слід визначити місце проживання дитини за місцем проживання батька (позивача), вказане не буде суперечити інтересам малолітньої дитини. 20. Суд вважає, що мати (відповідач) малолітньої дитини не обмежена у праві на спілкування з нею, участі у її вихованні, піклуванні про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, та може це реалізувати шляхом домовленості з батьком (позивачем) дитини про встановлення часу спілкування з дитиною. У разі не досягнення такої домовленості спір між сторонами може бути вирішений органом опіки та піклування або судом. ІV. ВИСНОВКИ СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ 21. Позовна заява є обґрунтованою, тому підлягає задоволенню. 22. Судом не встановлено, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. V. ЩОДО СУДОВИХ ВИТРАТ 23. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зі змісту позовної заяви і заяви позивача випливає, що судові витрати залишає за собою. Враховуючи засаду (принцип) диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України), суд вважає, що судові витрати необхідно покласти на позивача.

Outcome: approved