Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-20 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , відповідно до якого просить визнати за ним право власності на частину квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.02.2009 р. сторони уклали між собою шлюб, який було розірвано на підставі рішення Голосіївського районного суду м.Києва, яке залишено без змін відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 06.11.2019 р. В шлюбі, 16.01.2015 р. ними була придбана квартира [ADDRESS] . Зазначена квартира була придбана за згодою позивача та за спільні кошти подружжя, а отже вона є спільною сумісною власністю подружжя. Позивач посилається на те, що відповідач не визнає прав позивача на частину квартири, вимагає його виселення, має намір реалізувати квартиру, в зв`язку з чим він вимушений звернутись до суду та просить суд визнати за ним право власності на частину квартири, що була придбана у шлюбі. 13.12.2021 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва було відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву. 11.01.2022 р. відповідач отримала копію позовної заяви і 23.05.2022 р. представник відповідача ознайомився з матеріалами справи. На час розгляду справи відповідач не скористалась своїм правом на подання відзиву. 30.08.2022 р. судом вирішено питання про закриття підготовчого провадження. В ході судового розгляду позивач та його представник підтримали позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі, просили суд його задовольнити, посилаючись на те, що спірна квартира була придбана сторонами в шлюбі, за спільні кошти та за згодою позивача, а отже є спільною власністю подружжя. Крім того, представник позивача зазначив, що обставини щодо належності даного майна подружжю вже встановлено судовим рішенням, а отже такі обставини не підлягають доказуванню. Відповідач повторно в судове засідання не з`явилась, надіславши клопотання про відкладення всіх судових справи до закінчення воєнного стану, оскільки вона перебуває за межами України і не може прийняти участь у розгляді справи. Однак, відповідач не надала суду доказів неможливості приймати участь в розгляді справи в режимі відеоконференції, крім того, відповідач була забезпечена представником Центром вторинної безоплатної правової допомоги, який ознайомився з матеріалами справи. В зв`язку з повторною неявкою відповідача в судове засідання суд вважає за можливе провести розгляд справи у її відсутність. Вислухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] 14.02.2009 р. уклав шлюб з [PERSON] , який зареєстрований Залізничним відділом реєстрації актів цивільного стану Сімферопольського міського управління юстиції АР Крим, про що складено актовий запис 51. Зазначений шлюб був розірваний на підставі рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 30.05.2019 р., яке залишено без змін відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 06.11.2019 р. Як встановлено судом 16.01.2015 р. [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Зазначена квартира була придбана за згодою [PERSON] , яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалкою Р.О. В заяві про надання згоди на укладення зазначеного правочину зазначено, що грошові кошти, які будуть сплачені за об`єкт нерухомості, є спільною власністю [PERSON] та [PERSON] . Крім того, належність зазначеної квартири на праві спільної сумісної власності подружжю встановлено рішення Голосіївського районного суду м.Києва у справі № 752/2546/19, яке залишено без змін відповідно до постанови Верховного Суду від 11.11.2022 р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним в частині покупця, визнання покупцем квартири та визнання нерухомого майна особистою власністю позивача. А отже, в силу положень ст.82 ЦПК України такі обставини не підлягають доказуванню при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 57 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] була придбана подружжям [PERSON] в період перебування у шлюбі, за спільні кошти подружжя, а отже є спільною сумісною власністю подружжя. З урахуванням викладеного, враховуючи принцип рівності часток подружжя у спільному майні, позивачу належить на праві власності частина спірної квартири, в зв`язку з чим вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved