Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-10 00:00:00

У поданій в системі «Електронний суд» заяві представник позивача просить визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0392га, розташованої по [ADDRESS] , кадастровий номер 5622682000:01:001:0511, укладений між [PERSON] та [PERSON] 19 вересня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Грабар О.А. та зареєстрований в реєстрі за №877. В обґрунтування своїх вимок представник позивача покликається на те, що 09 вересня 2006 року [PERSON] та [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі придбали в спільну часткову власність по частині кожному квартиру [ADDRESS] . Займаючись з 2013 року підприємницькою діяльністю позивач боявся, що борги, які можуть виникнути у нього як фізичної особи-підприємця, можуть поставити в скрутне становище його сім`ю, а тому діючи за спільно обумовленим планом вони уклали фіктивний договір дарування вказаної земельної ділянки, який підлягає визнанню недійсним. Відзив на позов відповідач не подавала. 07 березня 2023 року представником відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності, в якій просить відмовити в задоволені позову з цих підстав. Сторони у судове засідання не з`явилися, хоча про місце та час слухання справи повідомлялися заздалегідь та належним чином відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило та згідно поданих заяв просять розглянути справи без їх участі. Така сукупність обставин, на думку суду, не є перешкодою для розгляду справи у відсутність сторін, оскільки у матеріалах справи достатньо доказів про правовідносини сторін і немає необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору. З`ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Установлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] з 09 вересня 2006 року є співвласниками квартири [ADDRESS] по частині кожний, що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06 листопада 2006 року. 15 листопада 2007 року [PERSON] на підставі рішення сесії Здовбицької сільської ради від 10 липня 2007 року №228 видано державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №244433 площею 0,0392га, розташованої по [ADDRESS] , співвласником якої є також [PERSON] з часткою по кожному. 19 вересня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Грабар О.А. та зареєстрований в реєстрі за №877, за яким належну позивачу частини земельної ділянки по [ADDRESS] , кадастровий номер 5622682000:01:001:0511 дарувальник подарував відповідачу. Відповідно до ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст.203 ЦК України). Згідно положень ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до\~ч.1 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. З роз`яснень, які містяться в п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №, вбачається, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний право чин, та у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч.1 ст.717 ЦК України). Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч.1 ст.722 ЦК України). За умовами оскаржуваного оспорюваного договору дарування, підписаного сторонами, 19 вересня 2015 року дарувальник [PERSON] подарував, а обдарована [PERSON] прийняла у дарунок частку земельної ділянки площею 0,0392га, розташованої по [ADDRESS] , кадастровий номер 5622682000:01:001:0511, тобто договір є виконаним з моменту прийняття дарунку і інших умов для його виконання він не містить. Крім того, пунктом 9 указаного договору дарування сторони підтвердили, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним і усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Також, пунктом 11 договору дарування сторони (дарувальник та обдаровувана) підтвердили, що цей договір не носить характеру фіктивного чи удаваного. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Належних та допустимих доказів наявності умислу всіх сторін правочину на укладення фіктивного правочину позивач не надав, відповідач наявність такого умислу не підтвердила, а доводи про здійснення ним підприємницької діяльності та користування цим майном не свідчать про такі обставини. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що в задоволені позову слід відмовити за недоведеністю вимог. На підставі\~наведеного та\~

Outcome: dismissed