Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог вказав, що у період з 07.02.2000 року по 08.12.2021 року він працював у Державному підприємстві «Вугільна компанія «Краснолиманська», після чого звільнився на підставі частини 3 статті 38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням. При звільненні відповідач своєчасно не провів з ним повний розрахунок, заборгованість підприємства складає 69834,51 грн. Посилаючись на порушення відповідачем вимог трудового законодавства, позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі 103055,11 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.12.2021 року по 08.06.2022 року, та покласти на відповідача понесені ним судові витрати, які складаються із судового збору в сумі 1073,60 грн сплаченого при зверненні до суду. Ухвалою судді від 22.02.2023 року у справі відкрито провадження та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач до судового засідання не з`явився, про час та місце слухання справи сповіщений належним чином, надав суду заяву з клопотанням розглянути справу за його відсутності, на збільшених позовних вимогах наполягає у повному обсязі. Представник відповідача до судового засідання не з`явилася, про час та місце слухання справи сповіщена належним чином, надала суду відзив в якому позовні вимоги не визнала у повному обсязі, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, просила суд розглянути справу за її відсутності. Свою позицію у цій справі представник відповідача обґрунтувала тим, що позивач звільнений з підприємства 08.12.2021 року наказом № 3177/к за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, йому в якості сум, що підлягають сплаті при звільненні нараховано: за грудень 2019 року - (після утримання обов`язкових податків та зборів) 391,48 грн., за січень 2020 року - (після утримання обов`язкових податків та зборів) - 18 376,26 грн., за лютий 2020 року - (після утримання обов`язкових податків та зборів) - 12 232,17 грн., за березень 2020 року - (після утримання обов`язкових податків та зборів) - 12 753,41 грн., за квітень 2020 року - (після утримання обов`язкових податків та зборів) - 12 200,90 грн., за квітень 2021 року - (після утримання обов`язкових податків та зборів) - 23 236,83грн., за травень 2021 року - (після утримання обов`язкових податків та зборів) - 23 647,81 грн, за червень 2021 року - (після утримання обов`язкових податків та зборів) - 216,25 грн, усього 103055,11 грн. 08.12.2021 року позивачу відповідно до вимог пп.2.26, 2.27, ч.2 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників». затвердженої наказом Мінпраці України, Мін`юсту України, Мінсоцзахисту України від 29.07.1993 року № 58 видана трудова книжка. В день звільнення позивач отримав на руки трудову книжку у відділі кадрів підприємства, після чого повинен був звернутися до каси бухгалтерії з письмовою заявою для повного розрахунку. Але, з невідомих причин, позивач до бухгалтерії не звернувся та остаточний розрахунок, який належним чином був нарахований на день його звільнення, не отримав. В заяві та наказі про звільнення від 08.12.2021 року вимоги про остаточний розрахунок теж не має. Згідно довідки з ВКТ від 28.02.2023 року у день звільнення позивач працював у 1 (першу) зміну, що має скорочення назви «1» у графі «График выходов». В заяві та наказі про звільнення від 20.05.2021 року вимоги про остаточний розрахунок теж не має. Таким чином, ні при звільненні, ні під час отримання трудової книжки, позивачем будь-яких вимог до відповідача з приводу розрахунку не заявлялось, тобто позивач фактично погодився з проведеним остаточним розрахунком заборгованості із заробітної плати на розсуд відповідача. Позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.12.2021 року по 08.06.2022 року у сумі 104 655,00 грн, на думку відповідача є безпідставними. Наданий позивачем розрахунок середньоденної заробітної плати, який невірно визначений, не відповідає розумній дійсності. Враховуючи норми ст.116 КЗпП України, датою виникнення затримки розрахунку при звільненні має бути день, наступний за днем пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Позивач не звертався до відповідача із вимогою про розрахунок. У свою чергу відповідач дізнався про такі вимоги 24.02.2023 року під час отримання представником відповідача копії ухвали про прийняття до розгляду та відкриття провадження спрямованої судом. За таких обставин, Відповідач вважає, що період затримки розрахунку виплат, належних працівникові при звільненні, слід вважати з наступного дня отримання відповідачем позовної заяви, тобто 25.02.2023 року. Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є безпідставними та необгрунтованими, оскільки сам факт існування затримки розрахунку при звільненні позивачем не доведений. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не відповідають нормам діючого законодавства України. У разі, якщо суд не розділяє вищевказану позицію, то просить врахувати інтереси відповідача, які полягають у збереженні підприємством свого матеріального та фінансового становища і платоспроможності, та зменшити розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні до розумної пропорційності (з урахуванням спірної суми, на яку мається право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно з середнім заробітком), що буде доцільним та справедливим, значно пом`якшить негативні наслідки загального спаду в економіці підприємства. За 9 місяців 2022 року підприємство спрацювало зі збитками в сумі 185 698 грн. 3 урахуванням висновків Великої палати Верховного суду викладених в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, враховуючи принцип розумності, справедливості та пропорційності, те, що 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан в Україні, просить суд, при винесенні судового рішення прийняти до уваги те, що ДП «ВК «Краснолиманська» здійснює витрати, пов`язані із забезпеченням життєдіяльності підприємства, виплатою заробітної плати працівникам, сплатою податків та інших обов`язкових платежів до державного бюджету. Виходячи із принципу розумності, справедливості та пропорційності, слід прийняти до уваги, що «ДП «ВК «Краснолиманська» здійснює витрати, пов`язані із виплатою поточної заробітної плати працівникам, забезпеченням життєдіяльності підприємства, сплатою податків та інших обов`язкових платежів до державного бюджету. Однак, через несвоєчасне погашення дебіторської заборгованості декількома дебіторами протягом тривалого терміну, відповідачу вкрай важко виконувати свої обов`язки із сплати заборгованості по заробітній платі. Підприємством проведено розрахунок середнього заробітку позивача у відповідності до ПКМУ №100, та складає 1 213,53 грн. Позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових позивача судових витрат не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із тим, що вимоги позивача щодо стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені є необґрунтованими та навіяними (тобто такими, що підлягають у відмові задоволення), тому стягнення судових витрат не повинно покладатися на відповідача. Виходячи з викладеного, на думку представника відповідача, позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки при звільненні є безпідставними та не підлягають задоволенню. Представник відповідача надала суду відзив на позовну заяву про збільшення позовних вимог, в якому заявлені позовні вимоги не визнає у повному обсязі, вважає їх безпідставними та необґрунтованими. Виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, який передбачає розгляд справи в межах заявлених особою вимог (ст.13 ЦПК), позовні вимоги в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.12.2021 року по 08.06.2022 року у розмірі 151691,25 грн не відповідають нормам діючого законодавства України є безпідставними та не підлягають задоволенню. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у повному обсязі. Встановивши характер спірних правовідносин, дослідивши надані суду докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача, виходячи з такого. Судом встановлено, що позивач [PERSON] в період з 07 лютого 2000 року по 08 грудня 2021 року перебував у трудових відносинах з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська». 08 грудня 2021 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП його було звільнено з роботи за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю (а.с. 7-9). Згідно довідки про розмір заборгованості по заробітній платі № 01/11-59/3 від 28.02.2021 року, загальна сума заборгованості по заробітній платі станом на дату надання довідки становить 103055,11 грн, в тому числі за грудень 2019 року - 391,48 грн, січень 2020 року - 18376,26 грн, лютий 2020 року - 12232,17 грн, березень 2020 року - 12753,41 грн, квітень 2020 року - 12200,90 грн, квітень 2021 року - 23236,83 грн, травень 2021 року - 23647,81 грн, червень 2021 року - 216,25 грн. Суми заборгованості з виплати заробітної плати вказані після утримання обов`язкових податків та зборів (а.с.38). Згідно довідки відповідача, середньоденна заробітна плата позивача становить 1213,53 грн (а.с.37). Заперечень щодо визначеного відповідачем розміру середньоденного заробітку позивача, від сторін не надходило. Згідно довідки про відмітки таб.№ 7547 [PERSON] , в день звільнення 08.12.2021 року працював у першій зміні (а.с.39). За змістом положень статей 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справу на підставі доказів, поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. При звільненні працівника, на підставі положень статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У випадку невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені законодавством підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців, тому суд вважає, що є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої йому заборгованості по заробітній платі в сумі 103055,11 грн та середнього заробітку за несвоєчасну виплату відповідачем належних сум з часу звільнення позивача з підприємства відповідача, а саме з 08.12.2021 року по 08.06.2022 року. Згідно роз`яснень у пункті 25 постанови Пленуму Верхового Суду України від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» непроведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності. Тобто, проведення повного розрахунку зі звільненим працівником проводиться не на вимогу такого працівника, а закріплено законодавством. Тому суд не приймає позицію представника відповідача з приводу того, що позивач мав можливість у день звільнення при отриманні трудової книжки, наказу про звільнення, звернутися до бухгалтерії і отримати розрахунок, але такого не зробив, у зв`язку з чим, на думку представника відповідача, у підприємства відсутня правова відповідальність у цьому позові. Діюче трудове законодавство передбачає безальтернативний обов`язок виплати належних працівникові сум при його звільненні, це законодавство встановлює і пов`язує юридичну відповідальність за порушення даних вимог законодавства, з юридичною особою того підприємства, установи, організації, на якому працювала особа до звільнення. Середньоденний заробіток позивача, за розрахунком відповідача, заперечень проти якого позивач не висловлював, становить 1213,53 гривень. Кількість робочих днів з дати звільнення позивача 08 грудня 2021 року до 08.06.2022 року становить 125 днів, у тому числі у грудні 2021 року - 16 днів, у січні 2022 року - 19 днів у лютому 2022 року - 20 днів, у березні 2022 року - 22 дні, у квітні 2022 року - 21 день, у травні 2022 року - 22 дні, у червні - 5 днів. Сума середнього заробітку складає 151691,25 гривень з розрахунку: (125х1213,53). Суд не приймає доводи відповідача щодо відсутності підстав для задоволення позову, оскільки вони не ґрунтуються на законі. На підставі положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України на користь позивача підлягає стягненню з відповідача понесені ним судові витрати - судовий збір в сумі 1073,60 грн. Інших документально підтверджених судових витрат понесених позивачем суду не надано. На підставі ст.43 Конституції України, ст.ст.47, 94, 115, 116, 117 КЗпП України, ст.ст.21, 24 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: approved