Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-09 00:00:00

У вересні 2021 року позивач звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнила. Відповідно до уточненої редакції позовної заяви позивач просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, земельну ділянку для ведення підсобного господарства, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на ту обставину, що [INFO] помер її батько [PERSON] , який за життя придбав земельні ділянки та житловий будинок, розташовані за адресою: [ADDRESS] . Договори купівлі-продажу не було нотаріально посвідчено, у зв`язку з тим, що їх зареєстровано на товарній біржі. Оскільки покупець повністю виконав умови зазначеного договору, сплатив за придбане майно грошові кошти, фактично володів об`єктом нерухомості, угода купівлі-продажу не визнавалася недійсною, її батько [PERSON] набув право власності на спірні об`єкти нерухомості. Померлий [PERSON] залишив заповіт, яким на випадок своєї смерті заповідала позивачу вищезазначений будинок та земельні ділянки. Позивач у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті батька, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом було відмовлено, оскільки документ, що підтверджує право власності спадкодавця не відповідає вимогам ст.227 ЦК України (в редакції 1963 року) щодо нотаріального посвідчення. Крім позивача спадкоємцем за заповітом є [PERSON] , а спадкоємцями за законом першої черги, які прийняли спадщину є відповідачі [PERSON] (дружина померлого), а також [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (діти померлого). На теперішній час здійснити нотаріальне посвідчення договору не можливо, відповідно позивач позбавлена можливості у повному обсязі реалізувати свої спадкові права, а тому змушена звернутися до суду із цим позовом. Ухвалою судді від 05.11.2021 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 18.10.2022 прийнято уточнену позовну заяву. Ухвалою суду від 23.11.2022 закрито підготовче провадження. У судове засідання позивач не з`явилася, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує. Відповідач [PERSON] надала заяву про розгляд справи без її участи, позов визнає. Відповідач [PERSON] надала заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позову та визнання права власності на спадкове майно за позивачем не заперечує. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату та час судового розгляду повідомлені належним чином. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , який позивачу доводився рідним батьком (а.с.10,11). За життя [PERSON] склав заповіт, яким на випадок своєї смерті заповідав позивачу [PERSON] житловий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] заведено спадкову справу, з якої вбачається, що спадкоємцем за заповітом є [PERSON] , а спадкоємцями за законом першої черги є дружина померлого [PERSON] , а також діти померлого: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які після відкриття спадщини звернулися до суду з заявами про прийняття спадщини (а.с.48-51). Згідно наявної у спадковій справі довідки, на момент смерті [PERSON] проживав з дружиною та донькою [PERSON] (а.с.54). Отже, позивач [PERSON] є такою, що прийняла спадщину у відповідності до положень ч.3 ст.1268 ЦК України. Листом нотаріуса від 07.07.2021 відмовлено позивачці у видачі свідоцтво про право на спадщину за законом на спадковий будинок та земельні ділянки, у зв`язку з тим, що договори купівлі продажу будинку та земельних ділянок нотаріально не посвідчені (а.с.74 на звороті). Вирішуючи питання про належність спірного майна спадкодавцю, суд виходить з наступного. 13 грудня 2001 року між [PERSON] , як продавцем з однієї сторони та [PERSON] , як покупцем з другої сторони, укладено договір купівлі-продажу нерухомості, відповідно до якого продавець продав, а покупець придбав об`єкт нерухомості: житловий будинок - А, житловою площею 23,4 кв.м., з надвірними побудовами: літня кухня-сарай - Б, сарай - В, убиральня - Г, колодязь №1, огорожа №2-3, що знаходиться у [ADDRESS] , розташований на приватизованій земельній ділянці площею 4146 кв.м (а.с.14). Зазначений договір зареєстровано на товарній біржі «Українська» за р.№000251 від 13.12.2000 та зареєстровано у колективному підприємстві «Новомосковське міжрайонне БТІ» 11.01.2002 в реєстровій книзі за №344-2, що підтверджується реєстраційним посвідченням (а.с.15). Крім того, 13 грудня 2001 року між [PERSON] , як продавцем з однієї сторони та [PERSON] , як покупцем з другої сторони, укладено договір купівлі-продажу нерухомості, відповідно до якого продавець продав, а покупець придбав об`єкт нерухомості: земельну ділянку, площею 4146 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с.19). Зазначений договір зареєстровано на товарній біржі «Українська» за р.№000252 від 13.12.2000 та зареєстровано у колективному підприємстві «Новомосковське міжрайонне БТІ» 11.01.2002 в реєстровій книзі за №1249-3, що підтверджується реєстраційним посвідченням (а.с.20). На підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 13.12.2001 [PERSON] видано державний акт на право приватної власності на землю площею 0,4146 га, з яких ділянка 0,250 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,1646 га для ведення особистого підсобного господарства (а.с.21) Оскільки правочин за своїм змістом та формою має відповідати вимогам законодавства, чинним на момент його укладення, стосовно вимог про визнання дійсним договору мають бути застосовані положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР. Згідно зі статтею 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. У статті 9 Закону України від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ "Про товарну біржу" в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що член товарної біржі має право сам або через свого представника здійснювати біржові операції на біржі та одержувати за це винагороду. Згідно з частиною другою статті 15 Закону України від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ "Про товарну біржу" в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Виходячи з положень статті 227 ЦК Української РСР, нотаріальна форма договору купівлі-продажу нерухомого майна є обов`язковою. За правилом статті 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 травня 2020 року у справі № 661/3706/17 (провадження № 61-37644св18). Оскільки сторони виконали умови спірного договору, а її нотаріальне посвідчення є неможливим з огляду на те, що одна зі сторін договору померла, суд вважає, що батько позивача набув на підставі вищезазначених договорів право власності на житловий будинок та земельні ділянки, розташовані за адресою: [ADDRESS] . Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на спадкове майно, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми права. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як встановлено у ч.1 ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду. Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя та ефективного вирішення порушених прав особи як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. Оскільки померлому [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу належав будинок, а також на підставі державного акту належали земельні ділянки, позивач вважається такою, що прийняла спадщину, враховуючи, що нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на спадкове майно обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved