Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-10 00:00:00

В липні 2022 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] , який діє в інтересах позивача [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визначення місця проживання дитини, посилаючись на наступні обставини. В період часу з 01.06.2017 року по 11.05.2022 року [PERSON] (надалі-Позивач), та [PERSON] (надалі-Відповідач) перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний згідно до рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11.05.2022 року. Під час шлюбу у Позивача з Відповідачем народилася спільна дитина - син [PERSON] , [INFO] . Після народження дитини Відповідач почав безпричинно влаштовувати із Позивачем сварки, принижував її та інколи застосовував фізичну силу. Позивач все це терпіла так як хотіла зберегти їхню сім`ю. Улюблений вислів Відповідача під час проживання з Позивачем був - «Жінка не бита, як коса неклепана». Перед припиненням шлюбних відносин Сторони проживали на орендованій квартирі за адресою: [ADDRESS] . 31.12.2021 року Позивач разом з Відповідачем зустрічали новий рік, а потім посварилися. На другий день за згодою Позивача в обідній час Відповідач відвів їх спільного сина в гості до своїх батьків, які теж проживають в даному будинку в квартирі [ADDRESS] . Потім Відповідач вигнав Позивача з квартири і вона вимушена була піти проживати до своїх батьків. До цього часу Позивач не може забрати з даної квартири свої особисті речі. Після 01.01.2022 року Відповідач тягнув час та не повертав Позивачу сина, а потім взагалі сказав, що вона більше дитину не побачить та почав чинити їй перешкоди в спілкуванні з дитиною. В зв`язку з викладеним Позивач за допомогою зверталася до Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради, разом з Відповідачем вони були присутні 23.02.2022 року на засіданні комісії органу опіки та піклування, де останньому було рекомендовано, до прийняття остаточного рішення комісією щодо визначення місця проживання дитини, не чинити Позивачу перешкоди у спілкуванні з сином, але Відповідач все це проігнорував. Після цього, Позивач повторно зверталася до служби та до поліції, але це ні до чого не призвело. Таким чином, Відповідач самовільно без погодження із Позивачем змінив місце проживання їх дитини, чинить Позивачу перешкоди у спілкуванні з дитиною, переховує дитину, не дозволяє мамі та сину бачитися, розмовляти та відмовляється від будь-якої матеріальної допомоги на утримання дитини. Багато разів Позивач намагалася мирним шляхом вирішити з Відповідачем всі їх спірні питання, але всі її зусилля були марними. В спілкуванні з дитиною Відповідач часто тисне на Позивача, виражається нецензурними словами на адресу Позивача та налаштовує дитину проти матері. Тому вважають, що така поведінка Відповідача є недопустимою, не відповідає інтересам дитини та негативно впливає на неї в плані виховання. На даний час син Сторін - [PERSON] , [INFO] , з 30 серпня 2019 року є вихованцем ДНЗ комбінованого типу № 8 «Золотий півник» Білоцерківської міської ради Київської області. Має позитивні характеристики та добре навчається. Нарікань щодо виховання та догляду за дитиною не має. З 24 грудня 2022 року дитина ДНЗ не відвідує. Позивач постійно слідкувала та слідкує за станом здоров`я дитини, так, 15.08.2018 року вона уклала декларацію на медичне обслуговування свого сина з лікарем педіатром [PERSON] АЗПСМ №4. Неодноразово приходила з дитиною на чергові огляди. Позивач любить свого сина та має змогу забезпечити його всім необхідним. У неї нормований робочий день. Позивач працює у фермерському господарстві «Чудова марка», укладальником - пакувальником за адресою: [ADDRESS] . Отримує стабільну заробітну платню. Характеризується виключно позитивно, як старанна та дисциплінована працівниця. В колективі Позивача поважають та цінують як сумлінного працівника. На даний час Позивач проживає в приватному будинку, який належить її батькові, та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В будинку Позивачем створені всі необхідні умови для повноцінного розвитку та життєдіяльності дитини, а саме: дитина має окрему кімнату, окреме спальне місце, облаштоване місце для гри, навчальних занять. Також в наявності дитячі книги та набори для творчості дитини. Таким чином, виходячи з інтересів сина, його вік, вважає за доцільне визначити його місце проживання саме зі Позивачем - мамою дитини. Позивач ніколи не чинила перешкод у спілкуванні сина з його рідними по лінії Відповідача. Також в подальшому Позивач не має наміру перешкоджати спілкуванню батька з дитиною. Просив суд визначити місце проживання дитини - сина [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання його матері [PERSON] . Стягнути з відповідача судовий збір ( а. с. 1-4 том 1 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.07.2022 року ( а. с. 40 том 1) головуючим суддею визначено суддю Орєхова О.І. та матеріали справи передані для розгляду. Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи. 13 липня 2022 року здійснено запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача ( а. с. 45 том 1 ). 25 липня 2022 року за вх. № 24608 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача ( а. с. 48 том 1). Згідно отриманої інформації [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання ( перебування ) фізичної особи - відповідача. Ухвалою судді від 26 липня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі на 14 вересня 2022 року ( а. с. 49-50 том 1 ). 22 серпня 2022 року за вх. № 28794 судом отримано зустрічну позовну заяву від Рябчук Віти Миколаївни , яка діє в інтересах [PERSON] , в якій посилалася на наступне. Так дійсно, 01.06.2017 року між [PERSON] , [INFO] , (далі - Позивач) та [PERSON] , [INFO] , (далі - Відповідач) було укладено шлюб Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області про що зроблено актовий запис за № 478. [INFO] у Позивача з Відповідачем народилась спільна дитина - син [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження дитини від 17.11.2017 року серії [NUMBER] (повторне), про що 05.10.2017 року Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області вчинено актовий запис №1447. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду шлюб було розірвано. Після розлучення, син постійно проживав і на сьогоднішній день проживає із Позивачем, за адресою: [ADDRESS] , з 24 лютого 2022 року, у зв`язку з воєнним станом, оголошеним в Україні, до липня місяця поточного року - за місцем тимчасового перебування за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 липня 2022 року було задоволено позов про стягнення аліментів з [PERSON] на користь Позивача на сина [PERSON] . Позивач повністю опікується інтересами і потребами дитини, піклується про нього, займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям дитини. [PERSON] відвідував дошкільний навчальний заклад (ясла- садок) комбінованого типу №8 «Золотий півник» Білоцерківської міської ради Київської області до введення воєнного стану в Україні. Позивач повністю віддає дитині свою любов і турботу, велику увагу приділяє розвитку дитини. Окрім відвідин дошкільного навчального закладу, Позивач із сином грає у розвиваючі ігри, читає книжечки, розглядає розвиваючі картинки, розповідає казки тощо. Позивач ніколи не перешкоджав і не має наміру у перешкоджати спілкуванню матері з дитиною. Для спілкування сина з Відповідачем, Позивач приводив його до спільного помешкання за адресою: [ADDRESS] , в той час, як Відповідач забирала звідти особисті речі. Позивач забезпечував можливість спілкування відповідача із сином по телефону. Ці обставини підтверджені і Відповідачем в ході судового засідання з розгляду справи про стягнення аліментів. Бабуся дитини по материнській лінії час від часу домовляється про спілкування із її онуком [PERSON] та проводить час із ним. Однак, Відповідач [PERSON] , мати дитини, не цікавиться здоров`ям та життям і розвитком дитини, вона не вчиняла жодних дій для мирного врегулювання питань з метою спільного виховання сина, не виявляла бажання піклуватися про нього. Відповідач жодного разу не намагалася домовитися про зустріч із сином та проведення з ним спільно часу. Натомість, нею здійснювалися різного роду невмотивовані акти агресії проти Позивача та його родини за присутності сина [PERSON] , які морально травмували дитину. Такі дії Відповідача завдають шкоди психічному здоров`ю дитини та прямо порушують вимоги положень ч.2 ст. 150 Сімейного Кодексу України, які закріплюють обов`язок батьків піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Останній приклад таких дій відбувся 09 травня 2022 року, за наслідками яких було Позивачем, його матір`ю [PERSON] та бабусею [PERSON] подано заяви до органів поліції і в даний час проводиться досудове розслідування у кримінальних провадженнях №120022116290000080, 120022116290000079, 120022116290000081. За обставинами справи Відповідач, її співмешканець, [PERSON] , та його двоє друзів під час відпочинку із вживанням спиртних напоїв, за намовлянням Відповідача, вирішили поїхати до тимчасового місця перебування Позивача із сином та самочинно, без згоди Позивача, із застосуванням фізичної сили, способом викрадення, змінити місце перебування спільного сина [PERSON] . Для цього Відповідачка намовила свого батька [PERSON] відвести усю компанію до місця тимчасового перебування Позивача із сином. Увірвавшись до помешкання за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] з товаришами вчинили з винятковим цинізмом побиття матері Позивача [PERSON] , 1965 року народження, бабусі [PERSON] , 1941 року народження, та під час побиття Позивача на очах малолітнього [PERSON] , [PERSON] схопив дитину і поніс Відповідачці, незважаючи на плач дитини і крики про порятунок і прохання не віддавати його, звернені сином до Позивача. В подальшому Позивачу вдалося вирватися від нападників, наздогнати на вулиці Відповідачку, яка сідала до автомобіля [PERSON] , та забрати зляканого та заплаканого сина. Однак, порушники, до яких приєднався [PERSON] , незважаючи на спроби припинити правопорушення працівниками місцевої ДФТГ, які випадково проїздили по вулиці і зупинилися для наведення правопорядку, з особливою зухвалістю неодноразово збивали Позивача з ніг, незважаючи на те, що у останнього на руках знаходився малолітній син, та продовжували побиття, навалюючись зверху. Вказані події вплинули на психологічний стан дитини, що змусило Позивача звертатися за допомогою до дитячого психіатра до Спеціалізованого медичного центру «НевроМед». Виходячи з того, що увесь час дитина проживає із Позивачем, він займається його вихованням, лікуванням, оздоровленням, турботою про нормальний розвиток та піклуванням. Відповідно до довідки КНП Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги №2» на огляди з осені 2021 року [PERSON] приходив із Позивачем або його матір`ю. Коли син захворів, Позивач перебував з ним на стаціонарному лікуванні у КНП КОР «Київська обласна дитяча лікарня №2» з 06.01.2022 року по 10.01.2022 року. Для лікування зору свого сина, Позивач звернувся за допомогою до лікаря окуліста та за його рекомендацією забезпечив проведення амбулаторного лікування сина. Для подолання труднощів у звуковикові дитини та відвідування ним корекційно-розвиткових занять, Позивач звертався до КЗ ТМР «Таращанський інклюзивно-ресурсний центр», де отримав допомогу фахівців вчителя-логопеда та практичного психолога. Син прив`язаний до Позивача та його родини, не сприймає (уникає) матір та її оточення, психологічно син не готовий проживати разом з Відповідачем та її оточенням, оскільки вихованням сина здебільшого займався Позивач і у Позивача із сином тісний зв`язок. Позивачем створені найкращі умови для дитини. Позивач має у власності квартиру за адресою: [ADDRESS] . У сина у квартирі Позивача є свій дитячий куточок, де він грається, є спальний куточок, де він відпочиває. Дитина забезпечена іграшками та іншими речами для розвитку. У Позивача нормований робочий день. Позивач працює підсобним робітником в ТОВ «Інтергума». З роботодавцем укладений трудовий договір, який передбачає своєчасну виплату заробітної плати. Виходячи з якнайкращих інтересів сина [PERSON] , Позивач вважає за доцільне залишити дитину на його утриманні та вихованні за адресою: [ADDRESS] . Просила суд прийняти зустрічний позов [PERSON] про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] про визначення місця проживання дитини, визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , із батьком [PERSON] , [INFO] за місцем його проживання: [ADDRESS] . В задоволенні позову [PERSON] про визначення місця проживання дитини відмовити повністю. Стягнути з Відповідача на користь Позивача суму сплачених судових витрат ( а. с. 56-63 том 1 ). 22 серпня 2022 року за вх. № 28801 судом отримано від Рябчук В.М. відзив на позову заяву [PERSON] ( а. с. 119-122 том 1 ). 29 серпня 2022 року за вх. № 29520 судом отримано відповідь на відзив від [PERSON] ( а. с. 128-130 том 1 ). 06 вересня 2022 року за вх. № 30962 судом отримано від Рябчук Віти Миколаївни заперечення до відповіді на відзив за позовною заявою про визначення місця проживання дитини ( а. с. 137-139 том 1 ). Протокольною ухвалою від 14.09.2022 року прийнято зустрічну позовну заяву та об`єднано з первісним позовом ( а. с. 155-158 том 1 ). 03 жовтня 2022 року за вх. № 35924 судом отримано відзив на зустрічну позовну заяву ( а. с. 162-164 том 1 ). 20 жовтня 2022 року за вх. № 37319 судом отримано відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву про визначення місця проживання дитини ( а. с. 196-200 том 1 ). Протокольною ухвалою від 01.11.2022 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 30.11.2022 року ( а. с. 213-220 том 1 ). Ухвалою суду від 14.03.2023 року було доручено психологу Центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода» проведення бесіди з малолітнім [PERSON] , [INFO] щодо інформування дитини про вирішення спору між батьками та з`ясування його думки про визначення свого місця проживання з одним із батьків ( а. с. 53-55 том 2 ). Розгляд справи неодноразово проводився, по справі оголошувалися перерви з різних об`єктивних причин та останнього разу оголошено перерву до 11.04.2023 року ( а. с. 49-52 том 2 ). Під час розгляду даної цивільної справи були допитані в якості свідків особи, заявлені з боку учасників судового розгляду: [PERSON] , [PERSON] ( а. с. 237, 238, 239-245 том 1 ), [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ( а. с. 3-5, 6-10, 28 том 2 ), [PERSON] , [PERSON] ( а. с. 29, 30, 31-36 том 2 ), [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ( а. с. 46-48, 49-52 том 2 ). 07 квітня 2023 року за вх. № 15262 судом отримано від Рябчук В.М. клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу з [PERSON] на користь [PERSON] в розмірі 5 000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] , кожний окремо, підтримали позовну заяву, надали пояснення аналогічні викладеним в ній, просили позов задовольнити, а зустрічний позов залишити без задоволення. Відповідач [PERSON] та його представник Рябчук В.М. , кожний окремо, в судовому засіданні заперечували проти позову [PERSON] , просили відмовити останній в задоволенні вимог, зустрічний позов підтримали повністю, надали пояснення аналогічні викладені в ньому, проси задовольнити повністю. Представник третьої особи Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Онищенко Н.В. в судовому засіданні просила суд задовольнити зустрічний позов батька, оскільки проживання дитини з батьком відповідатиме її інтересам. Крім того, звернула увагу, що вона була присутня при спілкування психолога з дитиною на виконання ухвали суду та під час розмови, яка проходила в ігровій формі та невимушеній обстановці дитину проінформовано про спір між батька та за результатами методики, які проводилися можна зробити висновок, що дитина виявила бажання проживати разом з батьком, надає останньому та його найближчим родичам прихильність та перевагу у спілкуванні. На сьогодні, [PERSON] почувається безпечно там де проживає. Дитина категорично відмовилася проживати з матір`ю, спілкуватися з мамою не заперечував, але на нейтральній стороні. Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, враховуючи пояснення на попередніх засіданнях, враховуючи свідчення свідків, наданих під час розгляду справи, дослідивши матеріали справи в двох томах, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Встановлено в судовому засіданні, що позивач [PERSON] , дошлюбне [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , про що в матеріалах справи свідчить копія свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 01.06.2017 року, виданого Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис за № 478 ( а. с. 11 том 1 ). Під час перебування у шлюбі, у подружжя народилася дитина - [PERSON] , [INFO] , про що в матеріалах справи свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05.10.2017 року, виданого Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис за № 1447 ( а. с. 12 том 1 ). Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 травня 2022 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, яке набрало законної сили 13.06.2022 року ( а. с. 72 том 1 ). Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 липня 2022 року, з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на сина - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини її заробітку ( доходу ), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14.02.2022 року і до досягнення дитиною повноліття ( а. с. 73-81 том 1 ). Встановлено в судовому засіданні, що наразі позивач [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Наразі, позивач [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] з 09.12.2011 року, про що в матеріалах справи свідчить довідка про реєстрацію місця проживання особи від 02.05.2022 року, яка видана управлінням адміністративних послуг БМР ( а. с. 14 том 1 ). З витягу з реєстру територіальної громади від 18.08.2022 року, [PERSON] зареєстрований за адресою:. [ADDRESS] ( а. с. 92 том 1 ). Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи від 02.05.2022 року, яка видана управлінням адміністративних послуг БМР вбачається, що [PERSON] , [INFO] зареєстрований з 20.11.2017 року по теперішній час за адресою: [ADDRESS] ( а. с. 15 том 1 ). Як встановлено в судовому засіданні та не спростовано сторонами у справі, дитина [PERSON] проживає разом з батьком [PERSON] починаючи з січня 2022 року. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Звертаючись до суду з позовними вимогами, кожний із сторін зазначав, що дитині буде краще з нею ( ним ) та кожний просив визначити місце проживання. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), § 90, Ignaccolo-Zenide, § 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, § 102). Так, в судовому засіданні під час розгляду даної цивільної справи було встановлено, що дитина з січня 2022 року по день винесення судом рішення проживає разом із батьком, оскільки у сторін по справі сімейне життя не склалося, позивач [PERSON] залишила дитину з батьком та пішла від [PERSON] до своїх батьків, зазначене не було спростовано. Навпаки, зазначене підтверджується рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 липня 2022 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, заперечуючи проти позовних вимог, [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що 02.01.2022 року після сварки з позивачем, вона пішла від нього до своїх батьків, а син залишився у батьків позивача. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, як встановлено в судовому засіданні та підтверджено [PERSON] , остання проживає у своїх батьків за адресою: [ADDRESS] з своїм новим чоловіком, житло належить на праві власності батьку позивача [PERSON] , про що свідчить договір купівлі-продажу та договір дарування частини житлового будинку ( а. с.19-20, 21 том 1 ). Позивач [PERSON] працює у фермерському господарстві «Чудова марка», укладальником - пакувальником за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул. Заводська, 31, отримує стабільну заробітну платню, середньомісячний розмір якої з урахуванням податків станом на березень 2022 року складає 6 065,67 грн. та характеризується позитивно ( а. с. 16, 17, 18 том 1 ). Батько дитини [PERSON] має у власності житло - однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка належить останньому на підставі договору купівлі-продажу від 29.06.2022 року ( а. с. 96-97 том 1 ). [PERSON] працює підсобним робітником в ТОВ «Інтергума-2010», отримує заробітну, середньомісячний розмір якої з урахуванням податків за липень 2022 року склав 8 814,75 грн. та має позитивну характеристику ( а. с. 82, 83 том 1 ). Також, має характеристику з ЖЕК № 7, за адресою реєстрації та проживання, скарг від сусідів не надходило ( а. с. 95 том 1 ). У висновках Верховного Суду, висловлених в постанові від 09 квітня 2020 року у справі № 477/253/19, зазначено, що суд не може передати дитину на проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу. Встановлено, що в будинку, де проживає позивач [PERSON] та в квартирі відповідача [PERSON] створені належні умови для проживання дитини, про що свідчить рішення виконавчого комітету № 53 від 24 січня 2023 року ( акти обстеження умов проживання від 18.08.2022 року ) ( а. с. 26 том 2 ). Так, дитина сторін по справі, [PERSON] , [INFO] , з 30 серпня 2019 року є вихованцем ДНЗ комбінованого типу № 8 «Золотий півник» Білоцерківської міської ради Київської області. Має позитивні характеристики та добре навчається. Нарікань щодо виховання та догляду за дитиною не має. З 24 грудня 2022 року дитина ДНЗ не відвідує. Встановлено, що позивач, матір дитини спілкується з сином, відповідач не забороняє, навпаки, як встановлено в судовому засіданні є ініціатором таких зустрічей, посилання [PERSON] , що батько перешкоджає спілкуванню спростовано матеріалами справи, показами свідків, навіть свідченнями самого позивача. Так, мати позивача, [PERSON] , заявляла в судовому засіданні про те, що колишнім зятем [PERSON] не чинилися їй перешкоди у спілкуванні з онуком, скільки разів вона зверталася до нього з пропозицією про зустрічі з онуком, стільки й разів мала можливість зустрічатися і проводити час з ним. Відповідно до доказів, які знаходяться у матеріалах справи, батько забезпечує дитині умови для нормального розвитку, турбується про фізичне та психологічне здоров`я дитини. Відповідно до довідки КНП Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги №2» на огляди з осені 2021 року [PERSON] приходив із батьком або його матір`ю. Коли син захворів, батько перебував з ним на стаціонарному лікуванні у КНП КОР «Київська обласна дитяча лікарня №2» з 06.01.2022 року по 10.01.2022 року включно (копія виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №129 від 10.01.2022 року). Для лікування зору свого сина, батько звернувся за допомогою до лікаря окуліста та за його рекомендацією забезпечив проведення амбулаторного лікування сина (копія довідки від 28.06.22 року). Для подолання труднощів у звуковикові дитини та відвідування ним корекційно-розвиткових занять, [PERSON] звертався до КЗ ТМР «Таращанський інклюзивно-ресурсний центр», де отримав допомогу фахівців вчителя-логопеда та практичного психолога (копія довідки від 07.06.2022 року №02-03/29) ( а. с. 86-89 том 1 ). Крім того, у відповіді на адвокатський запит від 11.05.2022 року, КНП БМР «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги №2» зазначено, [PERSON] , [INFO] , від дня народження перебував на обліку у лікаря педіатра за місцем проживання. 15.08.2018 року було заключено декларацію з лікарем-педіатром амбулаторії ЗПСМ № 4 КНП БМР «МЦПМСД № 2» [PERSON] . Від народження на профілактичні огляди та вакцинацію дитина приходила переважно у супроводі матері. Після 1-го року життя на прийом звертався поперемінно з мамою або батьком. З осені 2021 року на огляд хлопчик приходив з батьком або бабусею по батьківській лінії ( а. с. 85 том 1 ). За свідчення свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] дитина постійно займається з логопедом, з ним займаються читанням, дошкільною підготовкою. Свідками [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] доведена позиція про те, що саме батько більшою мірою оточує дитину турботою, захистом, саме з батьком дитина відчуває себе у безпеці та саме з батьком у дитини сформувався тісний емоційний зв`язок. Свідченням свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які зазначали, що дитині буде краще з мамою, що остання турбується про дитину, а відповідач [PERSON] чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною та прийняття участі в її вихованні, суд надає критичної оцінки, оскільки їх свідчення спростовуються показами інших свідків допитаних в судовому засіданні, матеріалами справи та обставинами встановленими судом під час розгляду справи. Рішенням виконавчого комітету Білоцерківською міської ради від 24 січня 2023 року за № 53, орган опіки та піклування дійшов висновку та вважає доцільним і таким, що відповідає інтересам дитини, проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із його батьком [PERSON] ( а. с. 26 том 2 ). У вищевказаному рішенні зазначено, що у ході індивідуальної бесіди з психологом Білоцерківського міського центру соціальних служб та тестування батьківського відношення за методикою [PERSON] та [PERSON] , батьківський потенціал [PERSON] на достатньому рівні, а [PERSON] потребує підвищення батьківського потенціалу. Згідно з інформацією про роботу психолога з дитиною [PERSON] щодо визначення прихильності дитини до батьків при дослідженні міжособистісних стосунків виявлено, що у дитини побудовані довірливі міжособистісні стосунки з батьком та членами його родини. Неохоче відтворює спогади про матір, прихильність не спостерігається. За результатами проведеної роботи, відповідно до діагностичних досліджень, дитина більш прихильна до батька. Під час проживання з батьком та його родиною, психоемоційний стан дитини стабільний, рівень тривожності низький, спостерігається загальний розвиток дитини відповідно до віку ( лист Білоцерківського міського центру соціальних служб від 29 листопада 2022 року № 379/02-15 ). Статтями 12-15 Конвенції про права дитини визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою). Відповідно до статті 3 Конвенції про здійснення прав дітей 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 року, дитина має процесуальне право бути поінформованою та висловлювати свою думку під час розгляду справи, що стосується її. Під час розгляду справи, за ухвалою суду від 14.03.2023 року було доручено психологу Центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода» проведення бесіди з малолітнім [PERSON] , [INFO] щодо інформування дитини про вирішення спору між батьками та з`ясування його думки про визначення свого місця проживання з одним із батьків ( а. с. 53-55 том 2 ). Згідно отриманого Висновку практичного психолога центру соціального-психологічної реабілітації дітей «Злагода» вбачається, що під час розмови, яка проходила в ігровій формі та невимушеній обстановці, дитину було проінформовано про спір між батьками та з`ясовано думку останнього про його місце проживання з одним із батьків. В ході роботи використовувались методики: «Два будиночки», « Сходинки емоцій та почуттів » ( [PERSON] ), бесіда ( додано фото ), де проаналізувавши результати зроблено висновок, що дитина виявила бажання проживати разом із батьком, надає останньому та його найближчим родичам прихильність та перевагу у спілкуванні. На сьогодні, [PERSON] почувається безпечно там де проживає. Крім того, враховано і пояснення представника третьої особи [PERSON] , яка є головним спеціалістом відділу опіки та піклування служби у справах дітей Білоцерківської міської ради, яка була присутньою при бесіди з малолітнім [PERSON] з психологом, де зазначала, що дитина виявила бажання проживати разом з батьком, [PERSON] почувається безпечно там де проживає. Дитина категорично відмовилася проживати з матір`ю, спілкуватися з мамою не заперечував, але на нейтральній стороні. Відповідно до матеріалів справи, з малолітнім [PERSON] , [INFO] працювали різні дитячі психологи (практичний психолог, директор КЗ ТМР «Таращанський інклюзивно- ресурсний центр», психолог Білоцерківського міського центру соціальних служб, психолог Центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода»), в тому числі із залученням матері. Висновки усіх психологів практично ідентичні: [PERSON] прихильний до батька, з яким себе ідентифікує, надає перевагу батькові та найближчим членам родини зі сторони батька; у хлопчика, за період перебування з батьком, сформувався тісний емоційний зв`язок з ним, дослухається його думки, батько користується у дитини авторитетом. Під час проживання з татом та його родиною психоемоційний стан дитини стабільний, рівень тривожності низький, спостерігається загальний розвиток відповідно віку. Натомість, виявлено тривожні прояви у дитини, які пов`язані з фіксацією на негативній ситуації із минулого, яка пов`язана з матір`ю, у дитини спостерігається відстороненість та витіснення емоцій до матері, присутній страх проживання в будинку матері з її оточенням. Хлопчик не відчуває себе в достатній безпеці, іноді напружений, часто проговорює: «Щоб не забрали мене». Під час розгляду справи було встановлено, що такі тривожні прояви у дитини по відношенню до матері, присутній страх проживання в будинку матері з її оточенням та новим чоловіком останньою, зумовлено тим, що мати дитини з її співмешканцем [PERSON] , на той час, своїм батьком в травні 2022 року увірвавшись до помешкання за адресою: [ADDRESS] , де [PERSON] з товаришами вчинили побиття матері позивача [PERSON] , 1965 року народження, бабусі [PERSON] , 1941 року народження, що підтверджується виписками із медичних карток останніх та іншими виписками та консультаційними висновками спеціалістів ( а. с. 109-112 том 1 ) та батька дитини на очах малолітнього [PERSON] , де [PERSON] схопив дитину і поніс до матері незважаючи на плач дитини і крики про порятунок та намагався передати матері, яка знаходилася в автомобілі свого батька, який також допомагав в цьому і лише припинити правопорушення вдалося за участі працівників місцевої ДФТГ, які проїздили по вулиці і зупинилися для наведення правопорядку. Встановлено, що зазначені події, вплинули на психологічний стан дитини, що змусило [PERSON] звертатися за допомогою до дитячого психіатра до Спеціалізованого медичного центру «НевроМед», що підтверджується наявною в матеріалах справи копією консультативного висновку від 02.06.2022 року. За вказаним вище фактом, відкриті кримінальні провадження та розпочато досудове розслідування ( а. с. 102-107 том 1 ). Як встановлено в судовому засіданні під час розгляду справи, малолітній [PERSON] , до теперішнього часу боїться батька своєї мати, мати та її чоловіка, які нанесли дитині психологічну травму, яка не зникла до цього часу, про що свідчать висновки психологів КЗ ТМР «Таращанський інклюзивно-ресурсний центр», Білоцерківського міського центру соціальних служб, Центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода». Суд, може відмовити матері / батьку в позові щодо визначення місця проживання дитини з нею / ним, якщо новий чоловік / дружина не налагодили відносини з дитиною, оскільки останній доведеться адаптуватися до нового соціального середовища, що може негативно вплинути на її психологічний стан. Зазначене узгоджується з правовою позицією, яка висловлена в постанові Верховного Суду від 14 лютого 2020 року у справі № 574/886/18, провадження № 61- 15091св19. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною (зазначене викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження №14-327цс18). Сам по собі малолітній вік дитини не свідчить про наявність підстав для визначення її місця проживання саме з матір`ю, якщо дитина вже тривалий час проживає з батьком, який сумлінно ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, що узгоджується з правовою позицією, яка була викладена в постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 608/190/18, провадження № 61-1612св19. В свою чергу, позивач [PERSON] не надала суду переконливих доказів на підтвердження того, що проживання дитини з батьком суперечитиме найкращому забезпеченню інтересів дитини, а суд не встановив обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з матір`ю матиме більш позитивний вплив на дитину, ніж залишення її проживати разом із батьком у звичному для неї середовищі, що є підставою для визначення місця проживання дитини з батьком. Вказана правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 204/8432/19, провадження № 61-14486св21. Закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності. Таким чином, встановивши наявність практично однакових належних матеріально-побутових умов як у матері, так і у батька для проживання і виховання малолітнього сина, суд дійшов достатньо обґрунтованого висновку про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом із батьком, оскільки саме проживання з батьком буде відповідати якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, оскільки зібрані у справі докази з урахуванням думки дитини і висновку органу опіки та піклування вказують на те, що проживання дитини з батьком найкраще забезпечить інтереси цієї дитини. Крім того, як встановлено під час розгляду даної справи, дитина проживає з батьком тривалий час в атмосфері любові, турботи, захисту, батько сумлінно ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, що не було спростовано з боку [PERSON] , а навпаки підтверджено матеріалами справи та показами свідків. В даному випадку, зміна місця проживання дитини, спричинить порушення стійких, усталених зв`язків дитини з оточенням і звичайним середовищем не буде відповідати найкращим її інтересам. Зазначене узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 552/4608/18, провадження № 61-6271св19. В свою чергу, суд зазначає, що батько/мати дитини, який/яка, безсумнівно, відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про її здоров`я, стан розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати. Зазначена правова позиція мститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 березня 2021 року у справі № № 542/1428/1. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на оцінці всіх обставин у сукупності. Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 липня 2021 року у справі N 404/3499/17, провадження N 61-9074св20. З огляду наведеного, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] не підлягають задоволенню, в свою чергу, зустрічні вимоги [PERSON] , слід задовольнити. Крім того, судом отримано 07.04.2023 року за вх. № 15262 від представника [PERSON] , адвоката Рябчук Віти Миколаївни клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, розмір якої склав 5000 грн., які просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] . Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Зазначений правовий висновок узгоджується з позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року справа N 755/9215/15-ц, провадження N 14-382цс19. Також, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 301/1894/17. Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц). У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. ВС зауважив, що у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких втрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких втрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Судові витрати понесені [PERSON] підтверджуються наявними в матеріалах справи наступними документами: Договором № 2/2 про надання правової та професійної правничої допомоги в цивільному проваджені від 17.08.2022 року; Актом про надання-передачу наданих послуг професійної правничої допомоги від 15.03.2023 року; Детальним описом робіт з надання професійної правничої допомоги, що є Додатком до Акту про надання-передачу наданих послуг професійної правничої допомоги від 15.03.2023 року; Квитанцією 160355495 від 30 серпня 2022 року про сплату 5000 грн. В своїй постанові, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, колегія суддів не погоджується із висновками суду апеляційної інстанції, оскільки витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Такий же правовий висновок містяться і постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22.01.2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02.12.2020 року у справі № 317/1209/19, від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17.02.2021 року у справі № 753/1203/18. Так, у Рішенні по справі «Бєлоусов проти України» (Заява № 4494/07 ) ЄСПЛ дійшов висновку, що витрати, які мають бути сплачені за договором адвокату, слід розглядати як фактично понесені. Такий висновок ЄСПЛ також викладений у вже зазначеному вище рішенні у справі «Савін проти України» ( Заява № 34725/08). Отже, [PERSON] доведено понесення витрат на правову допомогу при розгляді вищевказаної справи в розмірі 5000 гривень. Так, з матеріалів справи вбачається, що на адресу [PERSON] 06.04.2023 року направлялися клопотання та додатки щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Вказане клопотання з додатками було отримано судом 07.04.2023 року, тобто до закінчення судових дебатів у справі. З боку [PERSON] та її представника [PERSON] не надходило жодних заяв та клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Такого клопотання не надходило від останніх і в судовому засідання, яке відбувалося 11.04.2023 року, на якому судом ухвалено резолютивну частину судового рішення. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Оскільки від [PERSON] та її представника [PERSON] не надходило заяв та клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат з урахуванням наведених обставин відсутні. Така правова позиція міститься в постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19. Аналогічна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 01.12.2021 року у справі № 607/14338/19-ц. В даній постанові Верховний Суд зазначив, що матеріали справи не містять клопотання Особа_1 про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат з урахуванням наведених обставин відсутні. Отже, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами. Вказана правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Згідно з п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 у справі № 1-23/2009, яке відповідно до ст. 1512 Конституції України є обов`язковим, остаточним і не може бути оскаржено, зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать: консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво тощо. Тому, враховуючи позиції викладені у вищевказаних постановах Верховного Суду, положення ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд вважає, що з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягнення понесені останнім витрати на правову допомогу в розмірі 5000 гривень. Відповідно до п. п. 1, 2 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. У разі відмови в позові - на позивача. Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи. Оскільки позовні вимоги позивача [PERSON] не підлягають задоволенню, не підлягають задоволенню вимоги останньої про стягнення з відповідача сплачений судовий збір, в свою чергу, зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню, тому на його користь з [PERSON] підлягають стягненню судові витрати понесенні останнім у розмірі 992,40 грн., сплата яких підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією ( а. с. 64 том 1 ). На підставі викладеного та

Outcome: approved