Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третіх осіб: Органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Чернівецької міської ради, Лисичанського відділу державної виконавчої служби у Севєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про позбавлення батьківських прав та стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. У позові посилається на те, що перебувала у шлюбі з відповідачем. Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 03.07.2015 року шлюб між ними було розірвано. Від шлюбу вони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . З моменту народження доньки батько не виявляв бажання бачити доньку. Ще до розлучення у зв`язку з тим, що [PERSON] самоусунувся від виховання доньки та ніколи не цікавився нею, не виконував свої батьківські обов`язки по утриманню доньки, вона змушена була звернутися до суду з заявою про визначення розміру аліментів на утримання дитини. Рішенням суду від 03.07.2015 року було задоволено позовну заяву [PERSON] та стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] у розмірі частини від всіх видів його доходу щомісячно, починаючи з 14.05.2015 року і до повноліття дитини, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Протягом тривалого часу [PERSON] з моменту встановлення розміру аліментів жодних коштів на утримання дитини не сплачував, матеріальну допомогу не надавав. Згідно відомостей, наданих виконавчою службою, заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання [PERSON] станом на 01.11.2022 року складає 169911 гривень 94 копійки. На даний час відповідача оголошено в державний розшук як боржника по сплаті аліментів. З самого народження доньки [PERSON] власну дитину не відвідував, батьківські обов`язки щодо неї не виконував, матеріальної допомоги на утримання не надавав. Відповідач жодного разу не відвідував навчальні заклади за місцем дошкільного та шкільного навчання. Вказані обставини підтверджує нотаріально-посвідченими заявами сусідів родини [PERSON] в м.Лисичанськ. Натомість [PERSON] та [PERSON] повністю утримують дитину, виховують її та організовують її навчальний процес, всебічний розвиток, лікування та оздоровлення. [PERSON] та [PERSON] працевлаштовані, є військовослужбовцями та отримують стабільний дохід. На даний час, у тому числі від спільних знайомих, позивачу відомо, що [PERSON] протягом тривалого часу перебуває за кордоном на території рф - держави-окупанта, повертатись на територію України не збирається. Отже, відмова [PERSON] від спілкування з власною донькою є свідомими та протиправними діями відповідача, які свідчать про ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків. Таким чином, зважаючи на те, що відповідач залишив дитину ще в 2015 році та з того часу не допомагає у вихованні та утриманні доньки, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, дитина не знає свого біологічного батька, а тому вважає за необхідне позбавити [PERSON] батьківських прав. Крім того, вказувала на те, що Лисичанським відділом ДВС у Севєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 07.08.2015 року відкрито виконавче провадження [NUMBER] за виконавчим листом №2/415/1970/15 від 03.07.2015 року. Розмір заборгованості зі сплати аліментів у відповідача станом на 01.11.2022 року складає 169911,94 гривень. Позивач вважає, що має право на стягнення неустойки (пені) за період з червня 2017 року по листопад 2022 року включно, у розмірі 67627 грн. 18 коп. Просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] . Також просила стягнути з відповідача на її користь неустойку за несвоєчасну сплату аліментів на утримання доньки [PERSON] , [INFO] за період часу з червня 2017 року по листопад 2022 року включно у розмірі 67627 грн. 18 коп. по виконавчому провадженню [NUMBER] за виконавчим листом №2/415/1970/15 від 03.07.2015 року. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10.01.2023 року у даній справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та витребувано від Служби у справах дітей ЧМР письмовий висновок щодо суті розв`язання спору. Відповідачем відзиву на позов подано не було. Ухвалою суду від 06.03.2023 року строк підготовчого провадження було продовжено на тридцять днів. 20.03.2023 підготовче провадження у справі було закрито. Позивач [PERSON] , яка також була допитана судом у якості свідка, суду пояснила, що востаннє відповідач бачив доньку у 2014 році. Після розірвання шлюбу між ними, [PERSON] переїхав на постійне місце проживання до російської федерації. Відповідач жодним чином не приймає участі у вихованні та утриманні доньки та не цікавиться її життям. Аліменти на утримання доньки не сплачує. Просила позов задовольнити. Представник позивача позов підтримав та підтвердив, викладені в ньому обставини. Просив позов задовольнити. Допитана у судовому засіданні малолітня [PERSON] суду показала, що [PERSON] не знає, жодного разу його не бачила. ЇЇ виховує як батько [PERSON] . Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, хоча належним чином за зареєстрованим місцем проживання був повідомлений судом про час та місце розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому, враховуючи вказане, а також наявність згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі ст.280 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідачів, на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, малолітньої [PERSON] , дослідивши письмові докази у справі, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Так, судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. 17.07.2015 року рішенням Лисичанського міського суду Луганської області розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 18.08.2012 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Лисичанського міського управління юстиції у Луганській області, актовий запис №253 (а.с.67-69). Згідно свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Лисичанського міського управління юстиції у Луганській області від 20.04.2022 року, від вказаного шлюбу у сторін [INFO] народилася донька - [PERSON] (а.с.63). Відповідно до рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 03.07.2015 року стягнуто з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини від всіх видів його доходу щомісячно, починаючи з 14.05.2015 року і до повноліття дитини, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с.65-66). На виконання зазначеного рішення суду, судом було видано виконавчий лист (а.с.54). Лисичанським відділом ДВС у Севєродонецькому районі Луганської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 25.10.2015 року відкрито виконавче провадження [NUMBER] за виконавчим листом №2/415/1970/15 від 03.07.2015 року (а.с.74-75). Розмір заборгованості зі сплати аліментів у відповідача станом на 01.11.2022 року складає 169911,94 гривень (а.с.75). 30.03.2017 року [PERSON] у межах даного виконавчого провадження було оголошено в розшук (а.с.76). Із дослідженої судом характеристики [PERSON] , 2013 року народження, виданої Чернівецьким ліцеєм №19, вбачається, що дівчинка навчається у цій школі з вересня 2022 року. Мати дитини [PERSON] приділяє належну увагу вихованню доньки, систематично відвідує школу, цікавиться успіхами [PERSON] . Батько [PERSON] участі у житті та вихованні доньки не бере участі від її народження. [PERSON] не бачила батька від перших днів свого життя. Зі слів дівчинки, вона отримує багато любові та уваги від вітчима [PERSON] . Він турбується про всебічний розвиток дитини. Батьки (мати та вітчим) забезпечують [PERSON] всім необхідним для навчання (а.с.119). Також судом було досліджено нотаріально-посвідчену заяву [PERSON] , мешканки [ADDRESS] , з якої видно, що за час мешкання у сусідній квартирі з позивачем такого чоловіка як [PERSON] вона не знає. [PERSON] виховував як батько [PERSON] (а.с.126). 14.12.2022 року практичним психологом-консультантом було складено висновок за результатами дослідження [PERSON] , відповідно до якого встановлено, що [PERSON] сприймає та знає [PERSON] як свого батька. На пряме запитання чи знає [PERSON] - отримано негативну відповідь, що говорить про те, що жодного разу зустрічі рідного батька та дитини не було (а.с.127-130). Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. На виконання вимог статті 19 СК України ухвалою суду від 10.01.2023 року було витребувано від Служби у справах дітей ЧМР письмовий висновок щодо суті розв`язання спору. 14.03.2023 року Службою у справах дітей Виконавчого комітету Чернівецької міської ради було складено висновок, відповідно до якого орган опіки та піклування не може визначити позицію з окресленого питання: доцільності/недоцільності позбавлення батьківських прав у зв`язку з неможливістю з`ясування причин відсутності батьківського піклування. (а.с.226-227). Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, детально врегульовані Сімейним кодексом України та спеціальними законодавчими актами. За змістом положень статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст.165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Положеннями ст.5 Сімейного кодексу України передбачено , що держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Частиною сьомою статті 7 СК України регламентовано, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. За змістом статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5 ст.157 цього Кодексу. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року (далі-Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до ст.18 Конвенції з метою гарантування і сприяння здійсненню прав, викладених у цій Конвенції, держави-учасниці надають батькам і законним опікунам належну допомогу у виконанні ними своїх обов`язків по вихованню дітей та забезпечують розвиток мережі дитячих установ. Згідно ст.27 Конвенції держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч.1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Виключний характер позбавлення батьківських прав пояснюється тим, що воно може бути здійснено тільки судом. З цієї ж причини встановлений вичерпний перелік підстав позбавлення батьківських прав, який охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини. Будь-яка з підстав для позбавлення батьківських прав, перелічена в ст. 164 СК України, є критерієм протиправної поведінки батьків по відношенню до своєї дитини. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 Постанови визначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказувала на те, що з 2015 року відповідач жодного разу дитину не бачив, не проявляє зацікавленості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами дитини, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання. Покладених на нього обов`язків відповідач не виконує, аліменти не сплачує, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість в сумі 169911,94 гривень. Дитина знаходиться на повному утриманні позивача. Суд зазначає, що відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Згідно з частиною 2 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки. Положеннями частин 1 та 3 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. При цьому, за приписами частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. На підтвердження аргументів позивача, судом було допитано малолітню дитину [PERSON] , яка повідомила суду, що не знає [PERSON] , він до неї не приходить та не спілкується із нею. ЇЇ виховує мати та [PERSON] . Дані покази також підтверджуються висновком психолога-консультанта від 14.12.2022 року, складеного за результатом обстеження малолітньої. Також вказана обставина була підтверджена показами [PERSON] , яка була допитана судом у якості свідка. Всупереч вищевказаних норм процесуального права, відповідачем не надано будь-яких доказів на спростування вказаних обставин, які б свідчили про об`єктивні обставини, що унеможливлювали виконання ним своїх обов`язків по вихованню доньки. Зважаючи на вищевикладене та враховуючи інтереси малолітньої дитини, суд вважає, що позовні вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав обґрунтовані та підлягають задоволенню. Також [PERSON] звернулась до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача пені за несвоєчасну сплату аліментів. Розглядаючи вказану вимогу, суд виходить із наступного. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій сумі, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця. Відповідно до ч.1 ст.196 СК України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Згідно розрахунку заборгованості за сплати аліментів, наданих виконавчою службою, заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання [PERSON] станом на 01.12.2022 року складає 179285 грн. 44 коп. (а.с.168-169). У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, а навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Законодавець установив розмір пені - 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені. Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %. За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем. У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання. У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %. Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості. У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %. Така правова позиція узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 03.04.2019 року у справі №333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18). Таким чином, розмір заборгованості неустойки (пені) від суми несплачених аліментів за період з 01.06.2017 року по 01.11.2022 року становить 67627 грн. 18 коп. Наведений позивачем розрахунок заборгованості відповідачем будь-якими доказами спростований не був. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). На підставі викладеного та

Outcome: approved