Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про встановлення юридичних фактів належності її спадкодавцю [PERSON] , [INFO] , що проживав в [ADDRESS] , померлому [INFO] , заповіту, посвідченого Першою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області 09 березня 1995 року, реєстр № 2-878, в якому ім`я заповідача зазначено як « [PERSON] », а адреса його проживання та адреса знаходження спадкової квартири, зазначені як [ADDRESS] , та довідки, виданої правлінням ЖБК «Покотилівський» 28.12.1995 року № 27, про належність на праві особистої власності квартири, розташованої в [ADDRESS] , виданої на ім`я « [PERSON] », та про визнання за нею права власності на квартиру [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті її двоюрідного брата [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що її двоюрідний брат [PERSON] , [INFO] , який мешкав в [ADDRESS] , помер [INFO] . Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з ізольованої трьох кімнатної квартири [ADDRESS] , належала йому по праву власності в цілому, на підставі довідки, виданої правлінням ЖБК «Покотилівський» 28.12.1995 року № 27. Його право власності було зареєстровано Харківським МБТІ 04.01.1996 року та записано в реєстровій книзі № 9 за реєстровим № 1482/27. [PERSON] був самотнім, своєї сім`ї не мав, за своє життя залишив заповіт, посвідчений Першою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області 09 березня 1995 року, реєстр № 2-878, яким належну йому на праві особистої власності квартиру, що знаходиться в [ADDRESS] , заповідав [PERSON] .. Цей заповіт є чинним, на момент відкриття спадщини він не скасований, не змінений, на цей час його ніхто не оспорив. У встановлений законом строк після смерті спадкодавця позивач спадщину прийняла, оскільки звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Крім неї до цієї ж нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернулась і племінниця померлого - [PERSON] , відповідач по справі. Перешкодами в оформленні спадкових прав є те, що Постановою державного нотаріуса Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області Богунової Н.В. від 02.08.2019 року, вих. № 3149/02.31, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищевказане нерухоме майно, оскільки маються розбіжності в написанні прізвища спадкодавця в його заповіті та в правовстановлюючому документі на спадкове майно, які не дають можливості нотаріусу встановити факт належності цих документів спадкодавцю, а саме особисто гр. [PERSON] . Позивач після смерті [PERSON] не має можливості виправити виявлені помилки, бо таке не стосується її особисто та не передбачено законодавством. Оскільки в безспірному порядку не має можливості надати в повному обсязі всіх необхідних документів, підтверджуючих належність цього заповіту та правовстановлюючого документу на квартиру саме спадкодавцю [PERSON] , тому позивач і звернулася до суду з вимогою про встановлення фактів належності таких правовстановлюючих документів, що необхідно для оформлення права на спадщину. В серпні 2019 року [PERSON] зверталася до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова (за місцем свого проживання) з відповідною заявою про встановлення фактів належності [PERSON] вищевказаних правовстановлюючих документів, без пред`явлення позовних вимог про визнання права власності на спадкове майно, оскільки вважала, що після підтвердження вказаних фактів будуть додержані всі умови, необхідні для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, інших перешкод для оформлення спадкових прав не існувало. Однак, під час розгляду цієї справи було встановлено, що заінтересована особа [PERSON] не згодна з цими вимогами та має намір ініціювати питання щодо дійсності заповіту, за таких обставин суд угледів спір про право цивільне та залишив дану заяву про встановлення юридичних фактів без розгляду і роз`яснив право за цих обставин подачі позову на загальних підставах. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 25.06.2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з призначенням до підготовчого судового засідання, з викликом сторін. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 24.07.2020 року було витребувано з Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області належним чином завірену копію спадкової справи № 862/2018, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , що проживав в в [ADDRESS] . Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 24.03.2021 року було задоволено клопотання відповідача [PERSON] про участь у судовому засіданні по даній справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. На підставі ухвали Харківського районного суду Харківської області від 18.06.2021 року було закрито підготовче провадження, призначено цивільну справу до судового розгляду з повідомленням учасників справи. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 07.07.2021 року було задоволено клопотання відповідача [PERSON] про участь у судовому засіданні по даній справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 18.01.2022 року було задоволено клопотання відповідача [PERSON] про участь у судовому засіданні по даній справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Згідно Розпорядження Верховного Суду від 08.03.2022 № 2/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», на підставі ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану було змінено територіальну підсудність судових справ Харківського районного суду Харківської області з визначенням підсудності даних справ - Полтавському районному суду Полтавської області, тому матеріали цивільної справи № 635/3465/20 надійшли до Полтавського районного суду Полтавської області з Харківського районного суду Харківської області. Ухвалою судді Полтавського районного суду Полтавської області від 07.09.2022 року цивільну справу № 635/3465/20, провадження №2/545/1611/22, за позовом [PERSON] до [PERSON] , про встановлення фактів належності правовстановлюючих документів та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом - прийнято до свого провадження, призначено до підготовчого розгляду. На підставі ухвали Полтавського районного суду Полтавської області від 15.11.2022 року закрито підготовче провадження, призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. Відповідач [PERSON] не скористалася своїм правом надати відзив на цей позов, але направила до суду свої письмові заперечення, в яких вона заперечувала проти позову та зазначала на необхідності витребування додаткових письмових доказів, але відповідного клопотання так і не заявила. В обґрунтування своїх заперечень зазначала, що заповіт, посвідчений Першою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області 09 березня 1995 року, реєстр № 2-878, від імені [PERSON] , є підробленим, не відповідає бланку строгої звітності, не відповідає формі та змісту, має виправлення в тексті, неправильне написання прізвища, в ньому відсутня дата народження заповідача, місце та час його посвідчення, що є неприпустимим, викликає в неї сумнів і підпис заповідача, вважає, що оригінал такого заповіту відсутній. Позивачем [PERSON] на такі заперечення були надані письмові пояснення, в яких вона підтримала свої позовні вимоги та заперечувала проти доводів відповідача щодо форми та порядку посвідчення заповіту з посиланням на відповідні норми законодавства. Від представника позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, заявлені вимоги підтримав та просили суд їх задовольнити. В судове засідання відповідач не з`явився з невідомих підстав, будучи належним чином повідомленим про час та місце судового засідання. Враховуючи подану заяву представника позивача, неявку відповідача, від якого не надійшов відзив на позов чи будь-які інші клопотання по справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимоги ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, за згодою позивача, суд ухвалив: проводиться заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з`ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що двоюрідний брат позивача [PERSON] [INFO] , який мешкав в [ADDRESS] , помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про його смерть серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Південноміської ради Харківського району Харківської області 25.07.2018 року. \~ \~ \~ \~Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з ізольованої трьох кімнатної квартири [ADDRESS] , належала йому по праву власності в цілому, на підставі довідки, виданої правлінням ЖБК «Покотилівський» 28.12.1995 року № 27. Його право власності було зареєстровано Харківським МБТІ 04.01.1996 року та записано в реєстровій книзі № 9 за реєстровим № 1482/27. Зазначені обставини підтверджуються копіями вищевказаної довідки, реєстраційного посвідчення та довідкою КП «ХРБТІ» № 2610 від 27.03.2019 року, копією технічного паспорту, Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16.06.2020 року, номер інформаційної довідки: 212689402. Згідно Висновку про вартість майна, виготовленого 15.06.2020 року суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] , ринкова вартість всієї трикімнатної квартири станом на 12.06.2020 року складає 261 860,00 гривень. Гр. [PERSON] був самотнім, своєї сім`ї не мав, за своє життя залишив заповіт, посвідчений Першою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області 09 березня 1995 року, реєстр № 2-878, яким належну йому на праві особистої власності квартиру, що знаходиться в [ADDRESS] , заповідав [PERSON] .. Цей заповіт є чинним, на момент відкриття спадщини він не скасований, не змінений, на цей час його ніхто не оспорив. У встановлений законом шестимісячний строк після смерті [PERSON] позивач спадщину прийняла, оскільки в шестимісячний строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Крім неї до цієї ж нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернулась і відповідач [PERSON] , племінниця померлого. Постановою державного нотаріуса Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області Богунової Н.В. від 02.08.2019 року, вих. № 3149/02.31, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищевказане нерухоме майно, оскільки маються розбіжності в написанні прізвища спадкодавця в його заповіті та в правовстановлюючому документі на спадкове майно, які не дають можливості нотаріусу встановити факт належності цих документів спадкодавцю, а саме особисто гр. [PERSON] . Судом встановлено, що в тексті вищевказаного заповіту прізвище заповідача зазначено як [PERSON] , при цьому нотаріус в своїй постанові посилається на те, що на той час особу заповідача було встановлено за паспортом серії [NUMBER] , виданим 29.07.1977 року ВВС Харківського РВК Харківської області. Однак, таке написання прізвища заповідача на українській мові не збігається з написанням його прізвища у вищевказаному свідоцтві про його смерть та копії його останнього громадянського паспорту серії [NUMBER] , виданого Харківським РВУ МВС України в Харківській області 19.10.2000 року, що зберіглася до цього часу, де його прізвище зазначено як [PERSON] . Також в тексті цього заповіту невірно на українській мові зазначено назву вулиці при написанні місця проживання заповідача та адреси знаходження спадкової квартири, а саме « [ADDRESS] » замість « [ADDRESS] ». Крім того, у державного нотаріуса виникли сумніви і щодо факту належності спадкодавцю правовстановлюючого документу на спадкове майно (квартиру), оскільки в довідці, виданій правлінням ЖБК «Покотилівський» 28.12.1995 року № 27, яка складена російською мовою прізвище власника нерухомого майна також вказано як [PERSON] . В серпні 2019 року [PERSON] зверталася до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з заявою про встановлення фактів належності [PERSON] вищевказаних правовстановлюючих документів, без пред`явлення позовних вимог про визнання права власності на спадкове майно, оскільки вважала, що після підтвердження вказаних фактів будуть додержані всі умови, необхідні для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, інших перешкод для оформлення спадкових прав не існувало. Однак, під час розгляду цієї справи було встановлено, що заінтересована особа [PERSON] не згодна з цими вимогами та має намір ініціювати питання щодо дійсності заповіту. За таких обставин суд угледів спір про право цивільне та на підставі ч. 6 ст. 294, ч. 4 ст. 315 ЦПК України залишив таку заяву про встановлення юридичних фактів без розгляду і роз`яснив право за цих обставин подачі позову на загальних підставах (ухвала Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03.03.2020 року (справа № 644/6782/19, провадження № 2-о/644/37/20). На підтвердження всіх вищенаведених обставин позивачем були надані відповідні письмові докази, які знаходяться в матеріалах справи. Доказами на підтвердження належності саме [PERSON] правовстановлюючих документів, в яких допущені помилки в написанні його прізвища є: -копії первісного та повторного свідоцтв про його народження, в одному з яких при перекладі на українську мову його прізвище також зазначено як « [PERSON] », а дата та місце народження збігаються з відомостями, зазначеними в свідоцтві про його смерть та копії громадянського паспорту; -копія заповіту, посвідченого Першою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області 09 березня 1995 року, реєстр № 2-878; -копія Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 53736772 від 19.10.2018 року; копія довідки ЖБК «Покотилівський» № 27 від 28.12.1995 року; -копія реєстраційного посвідчення від 04.01.1996 року; копія технічного паспорту на квартиру, складеного 25.03.2019 року; -копія довідки КП «ХРБТІ» № 2610 від 27.03.2019 року; -Інформація з Держ. реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.06.2020 року; -Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02.08.2019 року, вих. № 3149/02.31; -копія посвідчення ветерана праці на ім`я [PERSON] ; -копія сертифікату про проходження профілактичного наркологічного огляду на ім`я [PERSON] від 10.09.1998 року; -копія посвідчення водія про проходження медичної підготовки № 058 на ім`я [PERSON] від 10.09.1998 року; -копія диплома на ім`я [PERSON] від 22.11.1969 року; копія довідки ЖБК-1 «Покотилівський» від 23.11.2018 року на підтвердження місця проживання спадкодавця за адресою: [ADDRESS] ; -копія паспорту [PERSON] ; -копія пенсійного посвідчення на ім`я [PERSON] ; -належним чином завірена копія спадкової справи № 862/2018, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , що проживав в [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Крім того, до суду надійшли письмові покази свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які підтверджують ті факти, що [PERSON] дійсно постійно проживав в [ADDRESS] , з 1967 року до своєї смерті в липні 2018 року, він жив один, право власності на цю квартиру в нього було оформлено, бо бачили документи, в 1995 році довідки для оформлення права власності складались на російській мові. Свідкам [PERSON] та [PERSON] особисто було відомо про складання [PERSON] в 1995 році заповіту на ім`я [PERSON] , з якою в нього були дуже близькі, гарні стосунки, вона завжди піклувалась про нього, купувала йому ліки, коли хворів, забирала його до себе, доглядала за ним. Після 1995 року [PERSON] більше ніколи питання про розпорядження своєю квартирою не підіймав, в 2018 році, коли у [PERSON] стався інсульт, [PERSON] забрала його до себе, піклувалася та доглядала за ним. Бачили цей заповіт ще за життя [PERSON] .. Також їм відомо і про різне написання прізвища « [PERSON] » в різних особистих документах [PERSON] , які вони також бачили, серед них були пенсійне посвідчення, документи на квартиру, заповіт, посвідчення водія. Оскільки в цих документах були його фотокартки, то, незважаючи на різний правопис прізвища, стверджують, що то документи [PERSON] . Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Все належне спадкодавцю майно, відповідно до ст. 1218 ЦК України, входить до складу спадщини, є об`єктом спадкування після його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). \~ \~ \~ \~Згідно приписів ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. \~ \~ \~ \~За правилами ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. \~ \~ \~ \~Згідно вимог ч.ч. 1, 2 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Осіб, які б могли претендувати на обов`язкову частку у спадщині на підставі ст. 1241 ЦК України, у спадкодавця не було. Відповідно позивач є єдиною спадкоємицею померлого за заповітом, у разі прийняття нею спадщини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України. Так, згідно з ч. 3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. За частиною першою статті 1297 ЦК України (в редакції, що діяла на момент відкриття спадщини) спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 12 квітня 2017 року у справі № 6-2962цс16, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Так, згідно положень п. 4.14, 4.18 глави 10 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом МЮ України від 22.02.2012 року № 296/5, зареєстрованого в МЮ України 22.02.2012 року за N 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину здійснюється за наявності необхідних документів, що підтверджують наявність певних юридичних фактів, у тому числі й склад спадкового майна. У разі, якщо у спадкоємців відсутні всі необхідні документи, питання визнання права на спадщину вирішується в судовому порядку. Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, при цьому відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вказане узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини в п. 45 рішення від 10 квітня 2008 року в справі «Вассерман проти Росії», згідно якої засіб юридичного захисту, якого вимагає ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Підставою звернення позивача до суду з даним позовом є неможливість оформлення ним права на спадщину у нотаріуса з тих причин, що маються розбіжності в написанні прізвища та адреси спадкодавця в його заповіті та в правовстановлюючому документі на спадкове майно, які не дають можливості нотаріусу встановити факт належності цих документів спадкодавцю. Слід також зазначити, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини численними рішеннями сформувала позицію, про те, що держава під час виконання своїх функцій, щодо захисту права власності має дотримуватись принципу правомірних або законних очікувань громадян, а також утримуватись від необґрунтованого пасивного втручання у разі якщо такі очікування на оформлення права власності за особою підтвердженні будь-якими засобами, передбаченими національним законодавством. Правомірні очікування виникають в особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, квартиру, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] , будучи спадкоємцем [PERSON] за заповітом, набула право на спадкування після його смерті, оскільки прийняла спадщину у встановлений законом строк, шляхом подачі нотаріусу заяви про це. Однак, через розбіжності в написанні прізвища спадкодавця в його заповіті та в правовстановлюючому документі на спадкове майно, які не дають можливості нотаріусу встановити факт належності цих документів спадкодавцю, не може отримати свідоцтво про право на спадщину на належне спадкодавцю майно. За таких обставин позивач звернулась до суду з вимогою про встановлення фактів належності таких правовстановлюючих документів, що необхідно для оформлення права на спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до приписів п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до положень ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені факти належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для оформлення спадкових прав, тощо. Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд може встановлювати факти, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Наведений перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення, наприклад, встановлення місця відкриття спадщини та фактів володіння будівлею на праві приватної власності. Відповідно до приписів п. 12 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Згідно положень абз. 2 п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. В абз. 2, 3 п. 23 цієї Постанови зазначено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Суд вважає, що подані позивачем докази по справі в їх сукупності свідчать про те, що заповіт, посвідчений Першою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області 09 березня 1995 року, реєстр № 2-878, в якому ім`я заповідача зазначено як « [PERSON] », а адреса його проживання та адреса знаходження спадкової квартири, зазначені як [ADDRESS] , та довідка, видана правлінням ЖБК «Покотилівський» 28.12.1995 року № 27, про належність на праві особистої власності квартири, розташованої в [ADDRESS] , виданої на ім`я « [PERSON] », належать спадкодавцю [PERSON] , [INFO] , що проживав в [ADDRESS] , померлому [INFO] . Відповідач [PERSON] заперечувала проти заповіту [PERSON] , вважає його підробленим, таким, що не відповідає бланку строгої звітності, формі та змісту заповіту, має виправлення в тексті, неправильне написання прізвища, в ньому відсутня дата народження заповідача, місце та час його посвідчення, що є неприпустимим, викликає в неї сумнів і підпис заповідача, вважає, що оригінал такого заповіту відсутній. Незважаючи на таке, відповідач так і не заявила будь-яких вимог щодо його оспорювання. Цей заповіт був посвідчений Першою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області 09 березня 1995 року. На час його складання та посвідчення цього заповіту в 1995 році вже діяв Закон України «Про нотаріат», прийнятий 02.09.1993 року, який вступив в дію з 01.01.1994 року. Питання посвідчення заповітів регулюється ст. 56 цього Закону, яка в редакції, діючій станом на 1995 рік, звучала так: «Нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу чи іншій посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії… При посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається». Крім того, на той час діяла і Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 14.06.1994 р. № 18/5, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07.07.1994 р. за № 152/361. За правилами п. 27 цієї Інструкції, в редакції, що діяла станом на 1995 рік, нотаріуси посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму. Відповідно до чинного законодавства обов`язковому нотаріальному посвідченню підлягають: - заповіти (ст. 541 Цивільного Кодексу). У п. 29 Інструкції зазначено, що документи, в яких викладено зміст угод, що посвідчуються в нотаріальному порядку, подаються нотаріусу не менш ніж у двох примірниках, один з яких залишається у справах державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса (ст. 59 Закону «Про нотаріат»). Всі примірники підписуються учасниками угоди. Посвідчувальний напис вчиняється на всіх примірниках угоди. Відповідно до приписів абз. 1, 2 п. 82 цієї Інструкції нотаріус посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 541, 543 Цивільного кодексу і особисто подані ними нотаріусу… Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем (стаття 541 Цивільного кодексу). При посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається (п. 83). Заповіт повинен бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало неясностей чи суперечок після відкриття спадщини. Нотаріус при посвідченні заповіту зобов`язаний роз`яснити заповідачу зміст ст. 535 Цивільного кодексу (п. 85). У Загальних правилах вчинення нотаріальних дій (розділ ІІ цієї Інструкції) зазначено: Особа, що не володіє мовою, якою виготовлений документ, підписується тією мовою, яку вона знає (абз. 2 п. 6). Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса (п. 8). При вчиненні нотаріальних дій нотаріуси встановлюють особу громадянина (п. 10). При посвідченні угод з`ясовується дієздатність громадян і перевіряється правоздатність юридичних осіб, які беруть участь в угодах (п. 11). Нотаріально посвідчувальні угоди, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса (п. 13). Прізвища, імена та по батькові громадян повинні бути написані повністю із зазначенням місць їх проживання (абз. 2 п. 17). На нотаріально оформлюваних документах не заповнені до кінця рядки та інші вільні місця прокреслюються, за винятком документів, призначених для дії за кордоном, в яких прокреслення не допускаються. Дописки і виправлення повинні бути застережені нотаріусом перед підписом відповідних осіб (учасників угод та інших осіб, які підписали угоду, заяву та ін.) і повторені в кінці посвідчувального напису. При цьому виправлення мають бути зроблені так, щоб усе помилково написане, а потім закреслене, можна було прочитати (абз. 3 п. 17). Усі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами, реєструються в реєстрах нотаріальних дій. Кожній нотаріальній дії присвоюється окремий порядковий номер. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі, позначається на документах, що видаються нотаріусом, чи в посвідчувальних написах (п. 19). Документи, що посвідчують особу громадян, які звернулись за вчиненням нотаріальних дій, їх представників або представників установ, підприємств і організацій, повертаються особам, що їх подали, без залишення копій, але в реєстрі записується найменування документа, його номер, дата видачі й найменування установи, яка видала документ (абз. 4 п. 21). З урахуванням наведених нормативних актів суд приходить до висновку, що заповіт, посвідчений Першою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області 09 березня 1995 року, реєстр № 2-878, від імені [PERSON] , повністю відповідає вищевказаним вимогам діючого на час його посвідчення законодавства, оскільки цей заповіт був складений і посвідчений на відповідному бланку в 2-х екземплярах, які є ідентичними, в приміщенні нотаріальної контори, яка в той час знаходилась в сел. Покотилівка Харківського району Харківської області, в тексті заповіту зазначено місце (населений пункт) і час (дата) його посвідчення, допущені виправлення були застережені нотаріусом як перед підписом заповідача, так і повторені в кінці посвідчувального напису, зазначення дати народження заповідача в той час не було передбачено в тексті заповіту, а тільки його повне ім`я та адреса проживання, що і було зроблено. Цей заповіт укладений у письмовій формі, підписаний особисто заповідачем. Нотаріусом роз`яснено заповідачу зміст ст. 535 Цивільного кодексу, встановлено його особу за наданим паспортом, перевірена дієздатність. Ця нотаріальна дія була зареєстрована в реєстрі нотаріальних дій, їй присвоєно окремий порядковий номер, який було позначено на тексті заповіту. За таких обставин доводи та сумніви відповідача [PERSON] , викладені в її запереченнях, щодо справжності та дійсності цього заповіту, є безпідставними, протирічать вимогам Закону, а відповідно і не можуть бути прийняті до уваги судом. Положеннями статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких підстав, суд, дослідивши всі надані докази, якими обґрунтовується позов, приходить до висновку, що позов [PERSON] про встановлення юридичних фактів належності правовстановлюючих документів та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом є обґрунтованим та підтвердженим належними доказами, а тому підлягає задоволенню в повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме сплачений позивачем судовий збір у сумі 4 300,20 гривень (840,80 гривень + 2 618,60 гривень + 840,80 гривень) суд стягує з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved