Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-04 00:00:00

в березні 2023 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачка [PERSON] є власником 3/8 часток житлового будинку [ADDRESS] . Обумовлене нерухоме майно позивачка набула у власність в порядку спадкування після чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . Проте оформити належним чином свої права щодо частки земельної ділянки, на якій розташоване вищевказане нерухоме майно позивачка позбавлена можливості, в зв`язку з тим, що на час видачі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯА №070674 від 01.03.2005 не було враховано коло фактичних власників житлового будинку, порушено порядок розподілу права на земельну ділянку, передбачений ч.4 ст. 120 ЗК України. Виходячи з цих обставин, враховуючи неможливість внесення змін або виправлень до правовстановлюючого документа на землю в адміністративному порядку, позивачка [PERSON] просила визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 01.03.2005 Воронівською сільською радою Вознесенського району Миколаївської області. Ухвалою суду від 22.03.2023 залучено до участі в справі в якості співвідповідача [PERSON] . В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала. Представник відповідача Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду був повідомлений належним чином, про причину неявки суду не повідомив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги [PERSON] визнав у повному обсязі. Третя особа без самостійних вимог - [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, не заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] . Оскільки матеріали містять усю необхідну інформацію для вирішення спору, а тому суд вважав можливим проводити розгляд справи без особистої участі учасників справи. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Зокрема судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 20 грудня 1994 року органом приватизації житлових будинків (квартир) радгоспу «Воронівка» житловий будинок [ADDRESS] перебував у спільній сумісній власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [INFO] померла [PERSON] . Спадщину після смерті вказаної особи (1/4 частка вищевказаного будинку) прийняли [PERSON] , [PERSON] , в рівних частках кожний. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] була надана в приватну власність земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 0,25 га, відповідно до рішення Воронівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області за №5 від 16.12.2004. На підставі обумовленого рішення Воронівською сільською радою Вознесенського району Миколаївської області 01.03.2005 на ім`я [PERSON] був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку площею 2 500 кв.м., призначеної для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] (зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010501100065). [PERSON] помер [INFO] . Згідно повідомлення Другої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області за № 194/01-16 від 08.03.2023, спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] , є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 02.12.2021 державним нотаріусом Другої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області Онищенко Л.В., позивачка [PERSON] є власником 3/8 часток житлового будинку [ADDRESS] , відповідач [PERSON] - 1/8 частки вказаного будинку. Проте нотаріус відмовив позивачці в посвідченні спадкових прав на належну спадкодавцю земельну ділянку, призначену для обслуговування спадкового будинку в зв`язку з тим, що правовстановлюючий документ на це майно - державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №070674 від 01.03.2005 виданий з порушенням діючого законодавства. Аналізуючи заявлені вимоги, суд виходить з наступного. Згідно ст. 89 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Відповідно до абз. 3 п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за №20 від 22 грудня 1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини, тощо. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Згідно ч.4 ст. 120 ЗК України (в редакції на час передачі [PERSON] ділянки у власність) при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України (ст.126 ЗК України в редакції на час видачі оспорюваного державного акта). Форма державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2022 за №449, Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженою наказом Держкомзему від 04.05.1999 за №43 (чинні на час видачі оспорюваного державного акта). Зокрема, державний акт видається власнику земельної ділянки або особі, уповноваженій співвласниками земельної ділянки, та посвідчує право власності на земельну ділянку. До державного акта додається додаток, в якому зазначається список співвласників земельної ділянки (п.2.10 Інструкції). Проте, земельна ділянка була передана у власність з порушеннями, оскільки її передача відбулася без встановлення кола осіб, які мали на неї право (співвласників житлового будинку [ADDRESS] ). Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зі змісту ст. 144 Конституції України та ч.ч. 9, 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом, тобто в судовому порядку. Це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним (або виконавчим органом ради) правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України). Проте, згідно ст. 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами, а тому не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення (рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року). Обставини справи вказують на неможливість внесення змін або самостійного скасування державного акту (який порушує права позивачки) органом місцевого самоврядування. Згідно ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ч. 1 ст. 155 ЗК України). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №2-3007/11 вказано, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Таким чином, з огляду на викладене, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved