Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-09 00:00:00

14.12.2017 року позивач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16.10.2009 року між сторонами було укладено шлюб. 08.09.2017 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області шлюб між сторонами розірвано. Від спільного шлюбу сторони мають дочку - [PERSON] , [INFO] . За час перебування у шлюбі сторони придбали двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 41,6 кв.м., житловою площею 25,6 кв.м., правовстановлюючий документ на яку був оформлений на дружину. Позивач вказує, що одразу після розірвання шлюбу відповідач змінила замки у спірній квартирі та виставила його речі за двері, повідомивши, що квартира є її особистою власністю. На підставі наведеного позивач просив суд, визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 41,6 кв.м., житловою площею 25,6 кв.м., в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] . 14.12.2017 року ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Пінкевич Н.С. постановлено відкрити провадження у справі. 14.02.2018 року ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Пінкевич Н.С. постановлено продовжити судовий розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 22.08.2018 року [PERSON] через канцелярію суду зареєструвала зустрічну позовну заяву до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та виділення його в натурі. 28.09.2018 року [PERSON] через канцелярію суду зареєструвала відзив на первісний позов, в якому вказала, що просить суд відмовити повністю у задоволенні первісного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна та задовольнити зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна. 02.10.2018 року представником позивача за первісним позовом [PERSON] - адвокатом Хоменком І.М. в судовому засіданні подано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому останній вказав, що позивач повністю заперечує проти даного зустрічного позову і вважає, що обставини викладенні у ньому є надуманими, повністю не відповідають дійсності і не підтверджені жодними доказами, окрім тих обставин, що за час шлюбу ним було придбано квартиру. Просив у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та виділення його в натурі відмовити. 02.10.2018 року ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Пінкевич Н.С. постановлено витребувати: у Державної податкової інспекції у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві (адреса: 03115, м. Київ, вул.. Верховинна,9) інформацію (довідку, лист) про доходи [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків - [NUMBER] , паспорт серія [NUMBER] , виданий Славутицьким МВ УМВС України в Хмельницькій області 2 лютого 2001 року) за період з 01.01.2012 року по 31.12.2015 рік, а також утримані з них податки; з Головного сервісного центру МВС України за адресою 04071, м. Київ, вул. Лук`янівська, 62, інформацію про усіх власників та володільців автомобіля - Volkswagen, модель - Passat 2.0, тип загальний легковий седан - В, номер кузову № [NUMBER] , колір - чорний, 2006 року випуску, державний номер [NUMBER] , за період з 01.01.2015 року по 22.08.2018 року; у адміністрації ЖК «Уютний квартал», адреса: 08130, Київська обл., село Софіївська Борщагівка, проспект Героїв Небесної Сотні 18, належним чином посвідчену копію договору купівлі-продажу майнових прав номер 0031 укладений між [PERSON] та [PERSON] 09.03.2016 року. 19.03.2020 року ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Пінкевич Н.С. постановлено закрити підготовче провадження у справ. Справу призначити до розгляду по суті. Згідно розпорядження керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Дідура М.О. щодо повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями № 706 від 19.11.2020 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.11.2020 року, який проведений, у зв`язку перебуванням судді Пінкевич Н.С. у соціальній відпустці, в провадження судді Усатова Д.Д. надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та виділ його в натурі. 23.11.2020 року ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Усатовим Д.Д. постановлено цивільну справу № 369/13944/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та виділ його в натурі прийняти до провадження. Згідно з розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Дідура М.О. № 262 від 07.09.2021 року щодо повторного автоматичного розподілу справи № 369/13944/27 та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 07.09.2021 року вказану цивільну справу передано на розгляд судді Янченку А.В. 08.09.2021 року ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченка А.В. постановлено цивільну справу № 369/13944/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та виділ його в натурі прийняти до провадження. 28.02.2023 року представник позивача за первісним позовом через канцелярію суду зареєстрував заяву про розгляд справи за його та позивача відсутності та долучення доказів до матеріалів справи. 07.04.2023 року представник відповідача за первісним позовом через канцелярію суду зареєстрував заяву, в якій просив суд здійснювати розгляд справи у його та відповідача відсутності. 10.04.2023 року сторони та третя особа в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомленні належним чином. 10.04.2023 року представник позивача за первісним позовом через канцелярію суду зареєстрував заяву, в якій просив суд здійснювати розгляд справи за його та позивача відсутності. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України). У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 16.10.2009 року між сторонами [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який був зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, актовий запис № 1926. 08.09.2017 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області (справа № 369/9088/17) шлюб між сторонами розірвано. Позивачем [PERSON] (відповідачем за зустрічним позовом) у поданому позові заявлено позовні вимоги щодо наступного майна: квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Загальна фактична площа 41,6 кв.м., житлова площа 25,6 кв.м. Відповідачем [PERSON] (позивачем за зустрічним позовом) у поданому зустрічному позові заявлено позовні вимоги щодо наступного майна: квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Загальна фактична площа 41,6 кв.м., житлова площа 25,6 кв.м.; автомобіля Volkswagen Passat 2.0, 2006 року випуску номер кузову [NUMBER] ; господарського приміщення в цокольному поверсі будинку [ADDRESS] , загальною площею 11,0 кв.м.; готівкові кошти у сумі 12000,00 доларів США; безпроцентна позика - 9000,00 доларів США. Щодо спірної квартири суд дійшов наступного висновку. Згідно п. 2.1 копії договору купівлі-продажу майнових прав № 0031 від 10.06.2015 року [PERSON] продала, а [PERSON] придбала майнові права на об`єкт нерухомості (Згідно специфікації Додатку № 1 до договору це: об`єкт нерухомості, який розрахований за адресою: [ADDRESS] . Кількість кімнат 2. Загальна фактична площа 41,6 кв.м., житлова площа 25,6 кв.м. Згідно п. 12.3 копії договору купівлі-продажу майнових прав № 0031 від 10.06.2015 року, у випадку якщо у відповідності до законодавства встановлена вимога щодо отримання згоди дружини/чоловіка покупця на укладення цього договору, така згода надається покупцем у встановленій формі до моменту укладення такого договору. Згідно акту прийому-передачі майнових прав від 10.06.2015 року продавець [PERSON] передала, а покупець [PERSON] прийняла майнові права на об`єкт нерухомості, що розташований в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] у квартирному (багатоквартирному) житловому будинку. Загальна фактична площа 41,6 кв.м., житлова площа 25,6 кв.м. Згідно витягу зі списку інвесторів, які брали участь в інвестуванні будівництва об`єкта за адресою: [ADDRESS] [PERSON] брала участь в інвестуванні будівництва, розташованого за адресою [ADDRESS] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки 107274073, дата формування 12.12.2017 року, підставою виникнення права власності на квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 874744532224, загальна площа 41,6, житлова площа 25,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , були: технічний паспорт, серія та номер: 295/46/2015, виданий 06.07.2014 року, видавник: ТОВ УКРСПЕЦСЕРВІСБУД-2008, договір купівлі-продажу майнових прав, серія та номер: 0031, виданий 10.06.2015, видавник: сторона договору; акт приймання-передачі, серія та номер: виданий 10.06.2015 року, видавник: сторона договору; виданий 09.03.2016 року, видавник: [PERSON] . Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні 24.09.2020 року підтвердили факт, що напередодні купівлі спірної квартири батько [PERSON] - [PERSON] через них передав значну суму коштів на купівлю спірної квартири. Дані кошти були передані відповідачу [PERSON] . Оцінюючи покази свідків, суд вважає їх достовірними і такими, що не викликають сумніву в їх правдивості, оскільки свідки не заінтересовані в справі і підстав для обмови позивача чи відповідача у них немає, їх покази не суперечать іншим матеріалам справи. Тому і підстав для сумніву у правдивості пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] про передачу коштів відповідачу на купівлю спірної квартири немає. В матеріалах справи відсутні докази, що позивач [PERSON] під час укладення договору купівлі майнових прав, договору купівлі-продажу квартири надавав нотаріально засвідчену згоду на придбання спірної квартири. Виписки з рахунків наданих позивачем [PERSON] на підтвердження надання коштів для придбання спірної квартири, судом не беруться до уваги, так як згідно наданої позивачем довідки ок-5 з моменту одруження, останній отримав наступний дохід: за 2009 рік у розмірі 6742,86 гривень, за 2010 рік у розмірі 11180,00 гривень, за 2011 рік у розмірі 25678,53 гривень, за 2012 рік у розмірі 34705,00 гривень, за 2013 рік у розмірі 37057,13 гривень, за 2014 рік у розмірі 39216,04 гривень, за 2015 рік 24607,83 гривень, за 2016 рік у розмірі 44385,41 гривень, за 2017 рік у розмірі 37213,72 гривні. Так згідно наданих відомостей [PERSON] за час шлюбу отримав дохід у розмірі 256273,66 гривень. Згідно виписки Акціонерного товариства «ПриватБанк» від 21.02.2018 року за період лютий-червень 2015 року по рахунку [PERSON] усього витрат значиться 578393,13 гривень, усього надходжень 578356,70 гривень. З яких витрати у магазинах + інтернет становить 6628,62 гривень; знято готівкою у банкоматі 562750,00 гривень; перекази становлять 7316,00 гривень, інше 1695,51 гривня. Позивач не надав суду доказів походження цих коштів у розмірі 578393,13 гривень, адже з врахуванням його офіційних доходів ця сума в два рази перевищує його сумарний дохід за час шлюбу 2009-2017 року. До того ж у 2015 році сторонами придбавалась як квартира так і автомобіль, тому доказів, що вказані кошти були витрачені позивачем на купівлю квартири, позивачем не було надано суду. До того ж вказані кошти могли піти на потреби сім`ї. Таким чином, судом встановлено, що у сторін за час шлюбу не було власних коштів на придбання спірної квартири та автомобіля. Верховний Суд України у постанові від 07.06.2016 року у справі №6-801цс16 зазначив, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю чоловіка є майно, набуте ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто. Таким чином, суд приймає доводи відповідача (позивача за зустрічним позовом), що спірна квартира є її особистим майном, так як з матеріалів справи вбачається, що придбана ця квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 41,6, житловою площею 25,6 кв.м., була за її особисті кошти, які вона отримала у подарунок від свого батька, тому ця квартира не є спільною сумісною власністю подружжя. Позивач (відповідач за зустрічним позовом) вказаного не спростував, не надав суду доказів того, що він брав фінансову участь у придбанні цієї квартири. На підставі наведеного, суд вважає за необхідне відзначити, що факти встановленні в рішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.07.2021 року справа № 369/7588/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою, про те, що «…за час шлюбу сторін на ім`я відповідача було придбано майнові права на двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 41,6 кв.м., житловою площею 25,6 кв.м., право власності на цю квартиру було зареєстровано 09.03.2016 року…» не беруться судом до уваги при розгляді цивільної справи № 369/13944/17 за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та виділ його в натурі, так як відповідачем за первісним позовом (позивачем за зустрічним позовом) [PERSON] під час розгляду справи повністю спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу і доведено суду, що квартира за адресою: [ADDRESS] є її особистою власністю. Право спільної сумісної власності подружжя - це система цивільно-правових норм, які регулюють відносини між подружжям, як юридично рівними учасниками, наділеними автономією волі і майновою самостійністю щодо володіння, користування і розпорядження майном, придбаним ними в період шлюбу за спільні кошти. Стаття 63 СК України, розвиваючи закріплений в Конституції України базовий принцип сімейних відносин - рівність прав подружжя, передбачає рівні права чоловіка та жінки на володіння і розпорядження майном, належним їм на праві спільної сумісної власності. В разі, якщо подружжя не домовилось про інше. Таке законодавче застереження «якщо інше не встановлено домовленістю між ними», не можна вважати відступленням від принципу рівності сторін. Скоріш, це надає подружжю права на підставі взаємної згоди визначати порядок володіння, користування і розпорядження спільним майном. Згідно статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Незалежно від того, що один з них не мав самостійного заробітку з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо). Тобто кожна річ, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, законодавець презумує спільність майна, якщо воно було набуте за час шлюбу. Протилежне, тобто належність майна до роздільного майна подружжя, потребує доведення. При цьому обов`язок доказування, що майно не є спільним, належить тому, хто це заперечує (постанови Верховного Суду України від 24.05.2017 р. у справі №6-843цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 р. у справі №372/504/17-ц). Разом з тим, Сімейний кодекс України містить перелік майна і обставин, що визначають певне майно особистою приватною власністю одного з подружжя, навіть якщо воно придбане в період шлюбу. Так, відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю одного з подружжя є: майно, набуте до шлюбу; майно, набуте за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; житло, набуте одним з подружжя за час шлюбу внаслідок приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута внаслідок приватизації, що перебувала у її/його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана з земель державної і комунальної власності у межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені, крім спільних коштів, і кошти, що належали одному з подружжя, частка у цьому майні відповідно до розміру внеску є його особистою приватною власністю. Таким чином, суд доходить висновку, що спірна квартира є особистою власністю [PERSON] . Згідно ст. 41 Конституції України, ч. 1, ст. 321 ЦК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2; 4; 7; 11 Конвенції» право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Щодо спірного автомобіля слід зазначити наступне. З матеріалів справи вбачається, що 09.07.2015 року [PERSON] став власником автомобіля Volkswagen Passat 2.0, 2006 року випуску номер кузову [NUMBER] . 07.10.2017 року автомобіль Volkswagen Passat 2.0, 2006 року випуску номер кузову [NUMBER] від [PERSON] перейшов у власність [PERSON] на підставі договору укладеному в ТСЦ (Центр 6845). 21.10.2017 року автомобіль Volkswagen Passat 2.0, 2006 року випуску номер кузову [NUMBER] від [PERSON] перейшов у власність [PERSON] на підставі договору укладеному в ТСЦ (Центр 6845). Встановлено, що автомобіль марки Volkswagen Passat 2.0, 2006 року випуску номер кузову [NUMBER] був придбаний сторонами у справі у період шлюбу, а отже є спільною сумісною власністю подружжя. Вказаних обставин не заперечували як позивач [PERSON] так і відповідач [PERSON] . При цьому, при вирішенні спору в цій частині суд враховує наступне. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 24.09.2020 року підтвердила, що під час купівлі 07.10.2017 року спірного автомобіля у [PERSON] , [PERSON] згоди на продаж даного автомобіля не надавала. [PERSON] з приводу даного факту також до суду заперечень ніяких не подав. Згідно статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Незалежно від того, що один з них не мав самостійного заробітку з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо). Тобто кожна річ, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, законодавець презумує спільність майна, якщо воно було набуте за час шлюбу. Протилежне, тобто належність майна до роздільного майна подружжя, потребує доведення. При цьому обов`язок доказування, що майно не є спільним, належить тому, хто це заперечує (постанови Верховного Суду України від 24.05.2017 р. у справі №6-843цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 р. у справі №372/504/17-ц). Оскільки автомобіль марки Volkswagen Passat 2.0, 2006 року випуску номер кузову [NUMBER] був придбаний у період шлюбу сторін він підлягає поділу, так як є спільним майном подружжя. У постанові Верховного Суду від 05.10.2020 року у справі № 537/78/19 судді ВС зазначили, що у випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя, і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. ВС підкреслив, що вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя. За нормами ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Аналіз згаданих норм дає підстави для висновку про те, що ці положення виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації у першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє [PERSON] , не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації. Згода на виплату грошової компенсації, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом ч. 4 ст. 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом ч. 2 ст. 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки в неподільній речі З урахуванням викладеного, суд вважає за доцільне визнати автомобіль марки Volkswagen Passat 2.0, 2006 року випуску номер кузову [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію 1/2 частки автомобіля в розмірі 105791 (сто п`ять тисяч сімсот дев`яносто одну) гривню 50 копійок, так як згідно висновку підприємства «КОЕКС» від 13.11.2017 року ринкова вартість спірного автомобіля становить 211583,00 гривень. З приводу пред`явлених вимог щодо господарського приміщення в цокольному поверсі будинку [ADDRESS] , загальною площею 11,0 кв.м., слід зазначити, що матеріали справи не містять будь-яких доказів про те хто є власником даного об`єкту нерухомості. Такі докази не були подані ні позивачем, ні відповідачем, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. З приводу пред`явлених вимог щодо готівкових коштів у сумі 12000,00 доларів США, слід зазначити, що матеріали справи не містять будь-яких доказів про те що сторони володіли такими коштами. Відповідь Національної поліції про стан розгляду кримінального провадження не може бути належним доказом у справі, так як містить загальні відомості, які не впливають на суть справи та не встановлює конкретні факти. Крім того, суд зауважує, що за майже п`ять років розгляду справи в суді, [PERSON] не було надано суду доказів про те, що [PERSON] з приводу даного факту повідомлено про підозру, чи передано обвинувальний акт до суду та чи було винесено вирок з приводу даного факту. З приводу пред`явлених вимог щодо безпроцентної позики - 9000,00 доларів США слід зазначити наступне. В матеріалах справи містяться виписки про переказ коштів у розмірі 9000,00 доларів США [PERSON] , проте походження даних коштів та правову природу цих коштів судом не встановлена за відсутністю доказів. Надані витяги з електронної пошти, які [PERSON] іменує як претензії третьої особи з приводу повернення безвідсоткової позики у розмірі 9000,00 доларів США, суд не може взяти до уваги, так як неможливо встановити, хто надсилав цю претензію. Також, суд відзначає, що третя особа, яка надавала цю позику жодного разу за п`ять років розгляду справи в судове засідання не з`явилася, претензій до будь кого із сторін не пред`явила. Будь яких письмових пояснень до суду не подала. Суд зауважує, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї і за таким договором подружжя набуває спільні цивільні права, відповідно за цим договором в обох із подружжя виникають і цивільні обов`язки. Зазначені обставини мають бути підтверджені відповідними засобами доказування. Проте [PERSON] суду таких надано не було. Зважаючи на викладене, вимоги [PERSON] з приводу пред`явлених вимог щодо господарського приміщення в цокольному поверсі будинку [ADDRESS] , загальною площею 11,0 кв.м., готівкових коштів у розмірі 12000,00 доларів США та безпроцентної позики у розмірі 9000,00 доларів США в цілому є недоведеними і необґрунтованими, а тому правові підстави для їх задоволення відсутні. Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя слід відмовити у повному обсязі. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та виділ його в натурі слід задовольнити частково: Визнати особистою приватною власністю [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платника податків - [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] ) квартиру [ADDRESS] загальною площею 41,6 кв.м., житловою площею 25,6 кв.м. Визнати автомобіль Volkswagen Passat 2.0, 2006 року випуску номер кузову [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Визнати за [PERSON] право власності на частину автомобіля Volkswagen Passat 2.0, 2006 року випуску номер кузову [NUMBER] . Визнати за [PERSON] право власності на частину автомобіля Volkswagen Passat 2.0, 2006 року випуску номер кузову [NUMBER] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію частки автомобіля Volkswagen Passat 2.0, 2006 року випуску номер кузову [NUMBER] в розмірі 105791 (сто п`ять тисяч сімсот дев`яносто одну) гривню 50 копійок. В решті позовних вимог відмовити. Інші доводи учасників справи не спростовують висновків суду. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2, 3 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За змістом ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, додержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21.07.2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Згідно ст. 141 ЦПК України, пропорційно задоволеним позовним вимогам суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового у розмірі 6343,20 гривень. Враховуючи викладене,

Outcome: partial