Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-17 00:00:00

У березні 2023 року до суду надійшов вказаний позов [PERSON] , який позивач обґрунтовує тим, що він є власником квартири [ADDRESS] , та в якій мешкає, є побутовим споживачем природного газу, його квартира обладнана газовою плитою для приготування їжі, лічильника газу в квартирі не встановлено. Факт приєднання позивача до договору розподілу природного газу підтверджується щомісячним споживанням природного газу та здійсненням щомісячної сплати рахунків за спожитий природний газ. У лютому 2017 року з наданих ТОВ «Запоріжгаз збут» платіжних документів він дізнався про те, що норми споживання природного газу та нарахована йому плата за газ значно зросли. Його вимога до АТ «Запоріжгаз» про скасування таких нарахувань та проведення перерахунку, а також обладнання його житлового приміщення індивідуальним лічильником газу, задоволені не були з посиланням на те, що на багатоквартирний будинок, в якому мешкає позивач, було заплановано встановлення ЗВОГ замість індивідуальних лічильників газу. Вважає таке рішення та дії АТ «Запоріжгаз» про зміну нарахування об`єму спожитого газу неправомірними та такими, що порушують його права як споживача природного газу. На даний час він вимушений платити за газ в більших обсягах, ніж споживає. Також вважає, що має право на забезпечення індивідуальним газовим лічильником за рахунок АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз», який відповідно до ст.6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» зобов`язаний за свій рахунок здійснити встановлення в його квартирі індивідуального газового лічильника як побутовому споживачу. Просить визнати за ним право на забезпечення індивідуальним газовим лічильником за рахунок АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз»; визнати, що АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» відповідно до ст.6 Закону України «Про комерційний облік природного газу» зобов`язаний за свій рахунок у термін до 01.01.2023р. здійснити встановлення в квартирі позивача індивідуального газового лічильнику як побутовому споживачу; зобов`язати АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» провести перерахунок об`єму спожитого природного газу відповідно до норм, встановлених постановою Кабінету Міністрів України №619 від 08.06.1966р. «Про затвердження норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників» в розмірі 3 м.куб. по особовому рахунку позивача з лютого 2017 року; зобов`язати ТОВ «Запоріжгаз збут» провести перерахунок плати за спожитий природний газ по особовому рахунку позивача з лютого 2017 року; судові витрати покласти на відповідачів. Ухвалою від 20.03.2023р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито у цивільній справі спрощене позовне провадження, розгляд справи призначено без повідомлення (виклику) сторін у судове засідання, встановлено строки для подання заяв по суті справи. 30.03.2023р. до суду від відповідача - АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що з 01.07.2015р. АТ «Запоріжгаз» на підставі ліцензії з розподілу природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ газу, здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності та користуванні, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління. Серед суб`єктів ринку природного газу АТ «Запоріжгаз» кваліфікується як Оператор газорозподільної системи (далі - Оператор ГРМ). Відповідно до положень гл.3 р.VI Кодексу ГРМ, АТ «Запоріжгаз» було направлено позивачу Заяву-приєднання до умов договору розподілу природного газу як побутовому споживачу, який отримував технічний доступ до ГРМ, оскільки багатоквартирний будинок, в якому мешкає позивач, в установленому законодавством порядку було підключено до газорозподільної системи АТ «Запоріжгаз». Вказана заява на адресу Оператора ГРМ позивачем повернута не була, позивач продовжував здійснювати оплату спожитого природного газу на підставі наданих йому постачальником відповідних рахунків, що підтверджує споживання ним газу, таким чином позивач фактично приєднався до умов договору розподілу природного газу на умовах, що визначені в персоніфікованих даних відповідної Заяви-приєднання. Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу (індивідуальних або загальнобудинкових) для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується, зокрема, тільки для приготування їжі - до 01.01.2018 року, що забезпечить 100% облік спожитого природного газу населенням. У разі не встановлення населенню у строки, зазначені у цьому підпункті, лічильників газу з вини суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України. Водночас, приписами цього Закону не закріплено обов`язку суб`єкта господарювання, що здійснює розподіл природного газу, обов`язку з встановлення саме індивідуального лічильника газу. Під лічильником газу в розумінні цього Закону слід вважати будь-який засіб вимірювальної техніки без обмеження за критерієм їх функціонального призначення - індивідуальний або загальнобудинковий (на групу споживачів). Кодексом ГРМ визначено, що за ініціативи балансоутримувача (управителя) багатоквартирного будинку або Оператора ГРМ та за їх рахунок в багатоквартирному будинку може бути встановлений загальнобудинковий вузол обліку природного газу. При цьому, балансоутримувач (управитель) багатоквартирного будинку не може відмовити Оператору ГРМ у встановленні ЗВОГ, якщо ці заходи здійснюються за рахунок Оператора ГРМ. Відповідно до Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загально будинкового вузла обліку (далі - Тимчасове положення), рішення про необхідність об`єднання споживачів в єдину групу приймає Оператор ГРМ. Ініціювати встановлення ЗВОГ можуть як власник такого будинку, так і Оператор ГРМ. Встановлення ЗВОГ здійснюється за кошти сторони, яка ініціювала встановлення такого вузла. У разі незгоди власника квартири (будинку) розраховуватися за спожитий газ за показниками ЗВОГ він може встановити квартирний лічильник газу окремо на квартиру за власні кошти. АТ «Запоріжгаз» було розроблено План розвитку газорозподільної системи ПАТ «Запоріжгаз» на 2016-2025 роки, який було затверджено постановою НКРЕКП від 24.03.2016р. №393. Відповідно до Інвестиційної програми (р.1 вказаного Плану) передбачено встановлення єдиного будинкового вузла обліку (загальнобудинкового лічильника) для забезпечення споживачів категорії населення, незабезпечених лічильниками, що мешкають, зокрема, в багатоквартирному будинку [ADDRESS] . 22.05.2017р. мешканці вказаного будинку відмовились надати доступ для встановлення ЗВОГ, в зв`язку з чим представниками АТ «Запоріжгаз» відповідно до вимог гл.15 розд. ХІ Кодексу ГРС відносно них були складені акти про порушення і з цього часу їм фактичний об`єм спожитого природного газу визначається за граничними об`ємами споживання природного газу населенням, а саме в розмірі 9,8 м.куб. на одну зареєстровану особу до моменту усунення порушень, тобто до встановлення ЗВОГ або квартирного лічильника газу окремо на квартиру. Позивачу як споживачу природного газу надано право на встановлення індивідуального (квартирного лічильника) окремо на квартиру або будинок за ініціативи останнього і за його власні кошти у випадку його незгоди розраховуватися за спожитий газ за показаннями будинкового вузла обліку. Фінансування споживачем таких заходів може бути здійснено з будь-яких джерел не заборонених законом, а роботи з встановлення лічильника газу не відносяться до конкурентного ринку та можуть виконуватись будь-якими суб`єктами господарювання, які мають відповідні дозволи. Реалізація такого права ніяким чином не пов`язана з її фінансуванням з боку Оператора ГРМ і не пов`язана з заходами передбаченими інвестиційною програмою Плану розвитку газорозподільної системи АТ «Запоріжгаз». Крім того, умовами Договору про надання послуг з розподілу природного газу, укладеного між сторонами, не встановлено обов`язку оператора ГРМ встановити в квартирі побутового споживача індивідуальний лічильник за кошти Оператора ГРМ, як не передбачено і права споживача вимагати у оператора ГРМ запровадження заходів з забезпечення комерційного обліку розподіленого йому газу у такий спосіб. Отже, АТ «Запоріжгаз» мав підстави для встановлення ЗВОГ в багатоквартирному будинку [ADDRESS] , мешканці будинку не допустили працівників відповідача для встановлення такого лічильника, з цього часу їм фактичний об`єм спожитого природного газу визначається за граничними об`ємами споживання природного газу населенням. У позивача відсутнє право вимагати від відповідача забезпечення встановлення лічильника природного газу в його квартирі за рахунок коштів АТ «Запоріжгаз». Також вказують, що граничні об`єми споживання природного газу позивачу нараховані на підставі вимог чинного законодавства та документів, які були чинними. Таким чином, АТ «Запоріжгаз» не порушив норми чинного законодавства, що передбачені ст.6 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» та умови Типового договору розподілу природного газу укладеного між ним та позивачем. Просить в задоволені позову відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні правовідносини, прийшовши до наступних висновків. Позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , в якій мешкає, є побутовим споживачем зі споживання природного газу, його житлове приміщення обладнане газовою плитою для приготування їжі. На території м.Запоріжжя господарську діяльність з розподілу природного газу здійснює АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз», яке є правонаступником ПАТ «Запоріжгаз». Як зазначає представник АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» у відзиві на позов, за відмову від встановлення в багатоквартирному будинку [ADDRESS] загальнобудинкового вузла обліку природного газу (ЗВОГ), що здійснюється за рахунок Оператора ГРМ, на підставі п.1 глави 5 розділу ІХ Кодексу ГРМ, відносно позивача 22.05.2017р. був складений акт про порушення. На підставі вказаного акту фактичний об`єм спожитого природного газу визначено позивачу за граничними об`ємами споживання природного газу населенням, а саме в розмірі 9,8 м.куб. на одну зареєстровану особу до моменту усунення порушень, тобто до встановлення ЗВОГ або квартирного лічильника газу окремо на квартиру. ТОВ «Запоріжгаз збут» є постачальником газу, зокрема, для побутових споживачів, які проживають на території м.Запоріжжя, та здійснює нарахування плати за спожитий газ побутовим споживачам, в т.ч. позивачам у цій справі. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст.526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. У ч.1 ст.626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Ст.629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право, зокрема, на захист своїх прав державою, належну якість продукції та обслуговування, звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав. Згідно з ч.1 ст.5 цього Закону, держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. За змістом ст.21 Закону права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення (п.2 ч.1 ст.21). Відповідно до п.3, п.4, п.7 ч.1 ст.21 вказаного Закону, крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином. Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24.06.2004р., який діяв в період виникнення спірних правовідносин і втратив чинність з 01.05.2019р., а також Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09.11.2017р., який введено в дію з 01.05.2019р., правовідносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, мають ознаки зобов`язання, в силу яких виконавець комунальної послуги зобов`язаний забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, а споживач - оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Постановою НКРЕКП №2492 від 30.09.2015р. затверджено Кодекс газорозподільних систем (далі - Кодекс ГРС). Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу ГРС (тут і надалі, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Оператор газорозподільної системи (далі - Оператор ГРМ) - суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління. Згідно з пп.1.1-1.3 Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП 30.09.2015р. за № 2498, цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України. Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу. Згідно з п.2.1 Типового договору оператор ГРМ зобов`язується надати Споживачу послугу з розподілу природного газу, а споживач зобов`язується прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розмірі, строки та порядку, визначені цим Договором. Відповідно до ч.2, 3 ст.18 Закону України «Про ринок природного газу» (тут і надалі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) приладовий облік природного газу здійснюється з метою визначення за допомогою вузла обліку природного газу обсягів його споживання та/або реалізації, на підставі яких проводяться взаєморозрахунки суб`єктів ринку природного газу. Постачання природного газу споживачам здійснюється за умови наявності вузла обліку природного газу. Побутові споживачі у разі відсутності приладів обліку природного газу споживають природний газ за нормами, встановленими законодавством, до термінів, передбачених у ч.1 ст.2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Пп. «а» п.1 ч.1 ст.6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» №3533-VI від 16.06.2011р. (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 01 січня 2018 року. На час розгляду справи пп. «а» п.1 ч.1 ст.6 вказаного Закону передбачено, що суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 01 січня 2023 року. У разі відмови населення від встановлення суб`єктами господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, лічильників газу розподіл природного газу припиняється населенню, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі, - з 01 січня 2023 року (ч.1 ст.5 Закону в редакції, чинній на час розгляду справи). Згідно з п.10 гл. 2 розділу Х Кодексу ГРС (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) установлення лічильників газу побутовим споживачам здійснюється відповідно до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Згідно з пп.5 ч.2 гл.2 розділу ХІ Кодексу ГРС до порушень, внаслідок яких Оператор ГРМ змінює встановлений режим нарахування об`ємів (обсягів) розподіленого природного газу споживачу, належить відмова в доступі до об`єкта побутового споживача, який розраховується за нормами споживання, внаслідок чого Оператор ГРМ не здійснив за власний рахунок встановлення лічильника газу побутовому споживачу. Згідно з п.6 гл.3 розділу ХІ Кодексу ГРС у разі відмови в доступі до об`єкта споживача, внаслідок чого оператор газорозподільної системи не здійснив за власний рахунок встановлення лічильника газу споживачу, який не забезпечений лічильником газу (розраховується за нормами споживання), визначення об`єму спожитого природного газу здійснюється за граничними об`ємами споживання природного газу населенням з урахуванням усіх газових приладів і пристроїв, починаючи з дати, наступної після дати недопуску, визначеної в акті про порушення. Ознайомлення побутового споживача із запланованими датою та часом встановлення лічильника газу має бути підтверджено позначкою про вручення йому письмового попередження про встановлення лічильника газу, яке має бути надане побутовому споживачеві не пізніше ніж за десять робочих днів до запланованої дати встановлення лічильника газу. При цьому представник оператора газорозподільної системи в акті про порушення має попередити споживача під особистий підпис про те, що розрахунки за спожитий газ за граничними об`ємами споживання природного газу населенням буде здійснено через 20 днів з дня складання акта про порушення, і про те, що до цього часу споживач має забезпечити доступ представникам оператора газорозподільної системи для безкоштовного встановлення лічильника газу. Уразі забезпечення споживачем протягом цього строку доступу представникам оператора газорозподільної системи для безкоштовного встановлення лічильника газу процедура нарахування за граничними об`ємами споживання природного газу населенням не застосовується. Абз.7 п.3 гл.4 розділу IX Кодексу ГРС передбачено, що якщо побутовий споживач, який не забезпечений лічильником природного газу (індивідуальним або загальнобудинковим), відмовляється від його встановлення за рахунок оператора газорозподільної системи (що підтверджується актом про порушення, складеним відповідно до глави 5 розділу XI цього Кодексу), фактичний об`єм спожитого (розподіленого/поставленого) природного газу (алокація) по побутовому споживачу за відповідний календарний місяць визначається за граничними об`ємами споживання природного газу населенням, визначеними у додатку 10 до цього Кодексу. З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд вважає позовні вимоги позивача такими, що підлягають частковому задоволенню. Так, суд вважає встановленим та доведеним, що ПАТ «Запоріжгаз», правонаступником якого є АТ «Запоріжгаз», є Оператором ГРМ, тобто виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням, а позивачі - споживачами природного газу. Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, позивач приєднався до Типового договору розподілу природного газу, оскільки щомісячно споживає природний газ та сплачує рахунки за спожитий природний газ. Вказані обставини відповідачами не спростовані. Відповідно до умов Типового договору АТ «Запоріжгаз», як Оператор ГРМ, взяло на себе зобов`язання постачати природний газ споживачам в необхідних об`ємах (обсягах), а позивачі взяли на себе зобов`язання своєчасно сплачувати вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором. Наведеними вище спеціальними законами у сфері регулювання ринку природного газу обов`язок із встановлення лічильників газу (незалежно від виду - квартирних чи загальнобудинкових) покладений на суб`єктів господарювання, які здійснюють розподіл природного газу на відповідній території. При цьому, законом також чітко визначені джерела фінансування робіт з оснащення лічильниками газу (незалежно від виду - квартирних чи загальнобудинкових) населення: кошти суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, кошти відповідного бюджету, інші джерела, не заборонені законодавством. У разі самостійної оплати побутовим споживачем встановлення індивідуального лічильника такі витрати підлягають компенсації за рахунок коштів, які сплачуються ним за тарифом на розподіл природного газу. Отже, законом не передбачено покладення на споживача обов`язку фінансувати витрати зі встановлення лічильника газу у багатоквартирному будинку, в якому розташована його квартира, або ж у його квартирі. Для застосування такої санкції як визначення фактичного об`єму спожитого (розподіленого/поставленого) природного газу за граничними об`ємами споживання природного газу населенням має бути встановлений факт правопорушення - відмова споживача, який не забезпечений лічильником природного газу (індивідуальним або загальнобудинковим) від його встановлення за рахунок оператора газорозподільної системи, тобто у разі доведеності факту відмови в доступі до об`єкта споживача. При цьому, законодавством не розмежовано поняття «об`єкт споживача», що в даному випадку може бути як багатоквартирний будинок в разі встановлення загальнобудинкового приладу обліку, так і інше житло - в разі встановлення індивідуального приладу обліку газу. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 591/393/17 (провадження № 61-13395св18). Отже, законодавець під відмовою від встановлення лічильника розуміє відмову від встановлення лічильника газу - квартирного та загальнобудинкового, оскільки метою регулювання ринку газу є саме забезпечення обліку спожитого газу населенням. Судом встановлено, що фактичною підставою відмови мешканців багатоквартирного будинку, у т.ч. позивача, від встановлення загальнобудинкового лічильника газу було бажання встановлення в квартирі індивідуальних лічильників, що відповідачами не спростовано. При цьому, АТ «Запоріжгаз» не погоджується з вимогою позивача як побутового споживача щодо встановлення йому індивідуального квартирного лічильника газу за рахунок Оператора ГРМ. Таким чином, АТ «Запоріжгаз» не доведено факту вчинення позивачем як побутовим споживачам природного газу правопорушення у вигляді повної відмови від встановлення за рахунок Оператора ГРМ лічильника природного газу - індивідуального та загальнобудинкового, оскільки позивач виявив бажання щодо встановлення саме індивідуального лічильника. В ст.5, 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку газу» відсутні будь-які положення, які б передбачали встановлення для однієї категорії споживачів виключно індивідуальних газових лічильників, а для іншої категорії споживачів загальнобудинкових приладів обліку газу, а тому суд вважає, що відповідно до цього Закону Оператор ГРМ не вправі одноособово вирішувати питання, який саме газовий лічильник має бути встановлений для споживача - індивідуальний чи загальнобудинковий і споживач може нести встановлену законом відповідальність лише за відмову від встановлення газового лічильника як у всьому будинку, так і у своє помешкання. Незважаючи на вищезазначене, нарахування обсягів спожитого газу за нормами споживання 9,8 куб.м ПАТ «Запоріжгаз», правонаступником якого є АТ «Запоріжгаз», здійснив саме як санкцію за порушення правил обліку та споживання природного газу, що полягало у відмові позивача від встановлення приладу обліку спожитого газу (лічильника). Саме про це зазначає представник АТ «Запоріжгаз» у відзиві на позовну заяву. При цьому, самого акту про порушення позивачем, який був підставою для визначення позивачу фактичного об`єму спожитого природного газу за граничними об`ємами споживання природного газу населенням саме з 22.05.2017р., відповідач АТ «Запоріжгаз» суду не надав. Доводів позивача про зміну режиму нарахування об`ємів (обсягів) розподіленого газу з лютого 2017 року не спростував. Враховуючи наведене, суд вважає, що ПАТ «Запоріжгаз», правонаступником якого є АТ «Запоріжгаз», в порушення вимог ст.526, 626, 629, 651 ЦК України в односторонньому порядку було змінено умови договору, укладеного із позивачем в частині зміни режиму нарахування об`ємів (обсягів) розподіленого газу, а саме їх збільшення до 9,8 куб.м. на одну зареєстровану особу на місяць. Оскільки відповідач АТ «Запоріжгаз» не забезпечив позивачу встановлення індивідуального лічильнику газу, суд дійшов висновку про те, що невстановлення ЗВОГ через непогодження цього питання із позивачем та іншими мешканцями багатоквартирного будинку та нарахування вартості спожитого газу на підставі граничних об`ємів споживання, безпосередньо порушують права позивача, оскільки в процесі обліку спожитого газу не відображається фактичне споживання газу кожним окремо споживачем багатоквартирного будинку, у квартирі якого відсутній лічильник, що призводить до нарахування вартості споживання газу, який насправді не використовувався споживачем. Враховуючи викладене, позовні вимоги про зобов`язання АТ «Запоріжгаз» здійснити перерахунок об`ємів (обсягів) розподіленого газу з лютого 2017 року є обґрунтованими. При цьому, звертаючись до суду, позивач просить здійснити перерахунок об`ємів (обсягів) розподіленого газу на підставі норм, які встановлені постановою Кабінету Міністрів України №619 від 08.06.1996р. «Про затвердження норм споживання природного газу населенням в разі відсутності газових лічильників». Разом з тим, вказана постанова втратила чинність з 07.03.2019р. на підставі постанови Кабінету Міністрів України №143 від 27.02.2019р. «Питання споживання природного газу». Остання, в свою чергу, також змінювалась, визнавались чинними деякі її положення. В спірний період норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників встановлювались різними постановами КМУ. З огляду на вказане, перерахунок об`ємів (обсягів) розподіленого газу позивачам необхідно здійснити відповідно до норм споживання природного газу побутовими споживачами природного газу у разі відсутності лічильників газу, які були встановлені законодавством у відповідний період, задовольнивши тим самим ці позовні вимоги частково. Також судом встановлено, що з 01.07.2015р. по теперішній час ТОВ «Запоріжгаз збут» є постачальником газу, зокрема, для побутових споживачів, які проживають на території м. Запоріжжя, та здійснює нарахування плати за спожитий газ побутовим споживачам відповідно до визначених Оператором ГРМ - АТ «Запоріжгаз» норм споживання природного газу. Оскільки, вирішуючи дану справу, суд прийшов до висновку про неправомірність дій АТ «Запоріжгаз» щодо збільшення позивачу об`ємів (обсягів) споживання природного газу та необхідність проведення перерахунку об`ємів (обсягів) розподіленого газу позивачам відповідно до норм споживання природного газу побутовими споживачами природного газу у разі відсутності лічильників газу, які були встановлені Кабінетом Міністрів України у відповідний період, то є обґрунтованою позовна вимога, заявлена до відповідача ТОВ «Запоріжгаз збут» щодо зобов`язання здійснити перерахунок плати за спожитий газ відповідно до діючих протягом спірного періоду норм споживання газу для громадян для приготування їжі в квартирах, в яких не встановлені індивідуальні газові лічильники. У зв`язку з цим, вказану позовну вимогу слід задовольнити. Вирішуючи вимогу позивача про визнання за ним права на забезпечення індивідуальним безкоштовним газовим лічильником та зобов`язання АТ «Запоріжгаз» встановити в його квартирі індивідуальний лічильник газу, суд виходить з такого. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року (справа №214/2435/17, провадження №14-347цс18) дійшла висновку, що відмова відповідача встановити індивідуальні лічильники позивачам суперечить вимогам законодавства, порушує права позивачів. Волевиявлення позивачів на встановлення індивідуальних лічильників газу не може бути порушеним. Зміст ст.6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» свідчить про наявність безумовного обов`язку відповідних суб`єктів господарювання - газорозподільних організацій забезпечити встановлення лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення, у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов`язано відшукувати джерела фінансування приладів та робіт, які підлягають встановленню, або забезпечувати цими приладами відповідних суб`єктів господарювання. Ст.6 Закону визначає обов`язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку. Отже, на відповідача АТ «Запоріжгаз» покладений обов`язок встановлення лічильників газу побутовим споживачам, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним. Право позивача на забезпечення індивідуальним лічильником газу встановлено законодавством, додаткового визнання цього права судовим рішенням не потребується, а тому суд вважає, що ефективним способом захисту порушеного права позивача в даному випадку буде зобов`язання відповідача АТ «Запоріжгаз» за свій рахунок здійснити встановлення індивідуального газового лічильника в квартирі позивача, оскільки останній відмовляється це зробити. На думку суду, саме такий спосіб захисту відповідає змісту порушеного права та характеру порушення, ґрунтується на вимогах закону та дозволяє забезпечити ефективне і реальне поновлення порушених прав позивача. Водночас вимога позивача щодо зобов`язання відповідача встановити індивідуальний лічильник газу із визначенням дати, а саме до 01.01.2023р., на вимогах закону не ґрунтується, так як ст.18 ЦПК України передбачена обов`язковість виконання судових рішень, що набрали законної сили. На підставі викладеного, позов слід задовольнити частково. Відповідно до ст.141 ЦПК України, беручи до уваги, що позивач звільнений від сплати судового збору при подачі даного позову до суду, суд вважає необхідним стягнути з відповідачів на користь держави судовий збір пропорційно задоволеним вимогам. Згідно з пп.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру судовий збір становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1073,60 грн.). Згідно з ч.3 ст.6 вказаного Закону у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. На підставі вказаного, на користь держави слід стягнути судовий збір з відповідачів: АТ «Запоріжгаз» - за задоволення двох позовних вимог немайнового характеру в сумі 2 147,20 грн. (1073,60 грн. х 2); з ТОВ «Запоріжгаз збут» - за задоволення однієї вимоги немайнового характеру - 1073,60 грн.

Outcome: partial