Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вказуючи, що шлюб зареєстрований 24 травня 2019 року Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, актовий запис № 617. Від шлюбу мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , яка мешкає з позивачкою. Позивачка зазначила, що шлюбні відносини фактично припинені, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, подальше сумісне життя збереження сім`ї неможливе. Крім того, у позові просила судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою судді від 31.03.2023 провадження по справі відкрито та призначено судове засідання за правилами спрощеного позовного провадження. 21.04.2023 позивачка надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримала і просила задовольнити. Не заперечувала проти прийняття рішення у заочному порядку. Крім того, зазначила, що після розірвання шлюбу просить залишити їй прізвище « [PERSON] ». Відповідач [PERSON] у судові засідання не з`явився по невідомим причинам, хоча про розгляд справи сповіщався належним чином за адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законодавством порядку. Поштова кореспонденція суду на його адресу повернулася без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 15,28). Своїм правом подати заяву, клопотання та відзив проти позову відповідач не скористався, тим самим зайняв пасивну позицію. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи вказане вище, на підставі ч.4 ст. 223 ЦПК України, з письмової згоди позивачки, суд розглядає справу за відсутності належним чином повідомленого відповідача по наявним матеріалам у заочному порядку, про що 21.04.2023 постановлена ухвала. За відсутності учасників справи, фіксація судового розгляду справи технічними засобами не проводилась у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Перевіривши письмові докази по справі, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом, сторони [PERSON] і [PERSON] перебувають у шлюбі з 24 травня 2019 року, який зареєстрований Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, актовий запис № 617, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 24.05.2019 тим же відділом (а.с.7), мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , яка мешкає з позивачкою (а.с.8-11). На час розгляду справи сторонами не заявлено вимог про наявність майнового спору з приводу спільного подружнього майна та щодо визначення місця проживання дитини і її утримання. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з приписами ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При цьому суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Згідно ч. 3 та ч. 4 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст. ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору. Під час розгляду справи судом з`ясовано, що сторони не підтримують шлюбно-сімейні відносини та спільно не мешкають. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Проаналізувавши встановлені конкретні обставини по справі, оцінивши надані сторонами в порядку статті 81 ЦПК України докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд, приймаючи до уваги існуючи взаємини між подружжям, ступінь конфліктних стосунків та причини розлучення, небажання кожного з них продовжувати шлюбні відносини, дійшов висновку, що подальше подружнє життя сторін, збереження їх сім`ї є неможливим та суперечить інтересам кожного з них, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.8 ст. 294 ЦПК України у рішенні про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Враховуючи заяву позивачки від 21.04.2023, суд вважає доцільним залишити їй шлюбне прізвище « [PERSON] ». Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, а тому з [PERSON] на користь позивачки слід стягнути сплачений нею за подання даного позову судовий збір в сумі 1073,60 грн., що підтверджується копією платіжної інструкції АТ КБ «ПриватБанк» від 23.03.2023 (а.с. 12). На підставі викладеного,

Outcome: approved