Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-02 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - КБ «ПриватБанк», Банк) про визнання недійсним договору іпотеки від 04.06.2007, укладеного між відповідачами, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Ваврищук В.С. 1. Стислий виклад позиції сторін. 1.1. Позивач зазначав, що він з [PERSON] із 06.03.1997 перебувають у шлюбі; 18.12.2002 подружжя [PERSON] у спільну сумісну власність придбало квартиру [ADDRESS] . У серпні 2021 року [PERSON] і [PERSON] дізнались про існування договору іпотеки від 04.06.2007, укладеного з метою забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором від 30.05.2007 № VOKVGA00001412, предметом іпотеки визначено нерухоме майно - квартиру за адресою: [ADDRESS] . Позивач вважає договір іпотеки від 04.06.2007 недійсним, оскільки як співвласник нерухомості у визначеному законодавством порядку не надавав згоди на вчинення такого правочину. Зазначив, що надана Банком письмова згода позивача на укладення договору іпотеки, справжність підпису на такій угоді нотаріально не посвідчені, що вказує на недотримання сторонами вимог щодо форми договору. 1.2. У відзиві від 11.05.2022 відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала повністю, просила позов задовольнити. Зазначила, що дійсно квартира [ADDRESS] перебуває у її із чоловіком спільній власності. У вересні 2021 року від поручителя [PERSON] дізналась про існування договору іпотеки, предметом якого є вказана квартира. 1.3. У відзиві від 11.04.2022 представник КБ «Приватбанк» позовних вимог не визнав. Вказав, що позивач [PERSON] надав письмову згоду на укладення [PERSON] договору іпотеки від 04.06.2007; доводи позивача і відповідача [PERSON] про їхню необізнаність щодо наявності такого договору і письмової згоди іншого з подружжя не відповідають дійсності. Оспорюваний договір укладено у червні 2007 року, з позовом [PERSON] звернувся у лютому 2022 року, що свідчить про пропуск строку позовної давності. З наведених підстав представник Банку просив відмовити у позові. 1.4. У письмових поясненнях на позовну заяву від 29.08.2022 третя особа - приватний нотаріус Ваврищук В.С. вказала, що 04.06.2007 посвідчила договір іпотеки квартири, укладений між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] ; відповідно до умов вказаного договору [PERSON] передала в іпотеку нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] для забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] перед Банком за кредитним договором від 30.05.2007 № VOKVGA00001412. Договір іпотеки представник ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] підписали у присутності нотаріуса; перед посвідченням договору іпотеки нотаріус встановила, що квартира яка є предметом іпотеки, набута [PERSON] в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] в спільну сумісну власність подружжя. На укладення договору іпотеки надана заява від [PERSON] про надання згоди дружині [PERSON] для укладення договору іпотеки квартири [ADDRESS] ; справжність підпису на заяві засвідчено в нотаріальному порядку. З огляду на те, що твердження позивача [PERSON] про відсутність його згоди на укладення дружиною договору іпотеки від 04.06.2007 не відповідають дійсності, просить у задоволенні позову відмовити. 2. Рух справи в суді. Ухвалою суду від 17.03.2022 заяву [PERSON] по забезпечення позову у даній справі залишено без розгляду. Ухвалою від 25.03.2022 відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання. Ухвалою від 08.08.2022 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - приватного нотаріуса Ваврищук В.С. Ухвалою від 07.11.2022 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. 3. Фактичні обставини справи. 3.1. Шлюб між позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] укладено 06.03.1997, про що сільською радою села Черче Камінь-Каширського району Волинської області 06.03.1997 видано відповідне свідоцтво [NUMBER] . 3.2. На підставі договору купівлі-продажу від 18.12.2002 [PERSON] придбала квартири [ADDRESS] . 3.3. Між [PERSON] і ЗАТ КБ «ПриватБанк» 30.05.2007 укладено кредитний договір № VOKVGA00001412. 3.4. Для забезпечення виконання [PERSON] зобов`язання за кредитним договором № VOKVGA00001412 від 30.05.2007, між останньою та КБ «ПриватБанк» 04.06.2007 укладено договір іпотеки квартири (засвідчений приватним нотаріусом Ваврищук В.С., зареєстрований у реєстрі за № 1035). Предметом цього договору визначено надання [PERSON] (іпотекодавцем) нерухомого майна (однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] ) КБ «ПриватБанк» (іпотекодержателю). Пунктом 12.5 договору іпотеки квартири сторони погодили, що предмет іпотеки знаходиться у спільній сумісній власності подружжя та переданий в іпотеку за згодою чоловіка іпотекодавця [PERSON] . 3.5. Згода [PERSON] на укладення [PERSON] договору іпотеки квартири від 04.06.2007 оформлено заявою, яка містить підпис [PERSON] , справжність якого 04.06.2007 засвідчено нотаріусом Ваврищук В.С. (нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі за № 1031, заяву оформлено на бланку ВЕР № 167358). 3.6. Оригінали договору іпотеки квартири від 04.06.2007, заяви [PERSON] про згоду на укладення договору іпотеки [PERSON] оглянуто в судовому засіданні, копії яких долучено до справи. 4. Застосовані норми права, висновки суду та мотиви прийнятого рішення. 4.1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у статті 16 ЦК України. Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. 4.2. Предметом позовних вимог у даній справі є аналіз спірних правовідносин щодо встановлення фактичної наявності підстав та умов для визнання оспорюваного за предметом позову правочину недійсним та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову. 4.3. Правовідносини між сторонами регулюються як нормами Сімейного кодексу України так і нормами Цивільного кодексу України. 4.4. Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й інші юридичні факти. Частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. 4.5. Отже, підставою недійсності правочину є порушення стороною (сторонами) загальної заборони того, щоб зміст правочину суперечив положенням ЦК України та інших актів цивільного законодавства саме на момент його вчинення. У свою чергу, позиція сторони позивача сформована на запереченнях надання [PERSON] згоди на укладення його дружиною [PERSON] договору іпотеки у визначеному законом порядку. З приводу даного твердження позивача, суд констатує таке. 4.6. Відповідно до частини третьої статті 368ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною другою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із статтею 163 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. 4.7. У межах розгляду даної справи встановлено, що нерухоме майно - квартира за адресою: [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] . 4.8. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину. 4.9. З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому, укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Подібні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 у справі № 6-3058цс16. Водночас із зазначеної постанови випливає, що для визнання договору недійсним суду слід також встановити недобросовісність того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, що положення частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України з урахуванням пункту 6 статті 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним. Сформульовані вище висновки частково не узгоджуються з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18), що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. 4.10. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. 4.11. Стаття 578 ЦК України та частина друга статті 6 Закону України «Про іпотеку» (у чинній редакції на момент укладення договору іпотеки від 04.06.2007) передбачають, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. 4.12. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Правочини щодо належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна, які потребують обов`язкового нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також правочини щодо іншого цінного майна можуть бути посвідчені нотаріусом при наявності письмової згоди другого з подружжя. Справжність підпису на заяві другого з подружжя про згоду на укладення такої угоди повинна бути засвідчена в нотаріальному порядку (пункт 44 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України N 20/5 від 03.03.2004, чинної на дату укладення договору іпотеки від 04.06.2007). 4.13. У матеріалах цивільної справи міститься нотаріально посвідчений правочин - договір іпотеки квартири від 04.06.2007; згода позивача, якою [PERSON] наділив [PERSON] необхідним обсягом повноважень, а саме правом визначати всі суттєві і необхідні умови договору іпотеки, предметом якого є належна на праві спільної сумісної власності квартира; справжність підпису на заяві другого з подружжя про згоду на укладення такої угоди засвідчена в нотаріальному порядку. 4.14. Обставини щодо помилкового зазначення вхідної дати на заяві [PERSON] (04.07.2006 замість 04.06.2007), на переконання суду, не вказують на відсутність волевиявлення [PERSON] щодо його згоди на укладення його дружиною договору іпотеки. Описку в частині зазначення дати на штемпелі вхідної документації підтверджено інформаційною довідкою з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів, відповідно до якої бланк ВЕР 167358 приватний нотаріус Ваврищук В.С. отримала 17.05.2007, а отже використати його у липні 2006 року не мала можливості. Також судом враховано, що належність підпису на заяві саме [PERSON] стороною позивача не спростовано жодним доказом; за результатами роз`яснення обсягу і виду доказів для підтвердження обставин щодо належності підпису особі, представник позивача клопотання про призначення експертизи не заявила; висловила припущення, що невідповідність підпису [PERSON] на заяві про згоду на укладення договору іпотеки його підписам на інших документах можливо встановити візуально. Окрім того, суд знаходить безпідставними доводи сторони позивача, як на підстави визнання недійсним договору іпотеки, у частині наявності у Банку письмової згоди співвласника [PERSON] незасвідченої нотаріально, адже згода у такій формі не суперечить вимогам чинного законодавства і не нівелює заяви [PERSON] , яка міститься у нотаріальній справі, підпис на якій нотаріально засвідчений. На підставі викладеного, суд вважає, що в результаті розгляду справи не здобуто жодних належних та допустимих доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема не спростовано, що при укладенні договору іпотеки дружина [PERSON] діяла без згоди та участі позивача, а також не доведено,що Банк, як контрагент за договором іпотеки діяв недобросовісно. 4.13. Представник відповідача КБ «ПриватБанк» заявив про застосування строків позовної давності; щодо даного питання суд враховує таке. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відмовити в позові через пропуск строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог в позові належить відмовити за безпідставністю. Отже, оскільки позовна давність застосовується до обґрунтованого позову, тому у застосуванні наслідків її пропуску, у даному випадку, суд підстав не знаходить. 5. Розподіл судових витрат Згідно з статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із вимогами статті 141 ЦПК України судовий збір у разі відмови в позові покладається на позивача.

Outcome: dismissed