Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-09 00:00:00

У травні 2022 року позивач звернуся до суду з позовом про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей та поділ спільного майна. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 травня 2022 року позовні вимоги [PERSON] роз`єднані в окремі провадження. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 травня 2022 року відкрито провадження в частині вимог про визначення місця проживання дітей. Свої вимоги [PERSON] мотивував тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 2013 року, мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , 2014 року народження, та [PERSON] , 2018 року народження. Сімейне життя не склалось, проживають окремо. Після розірвання шлюбу діти мають залишитись проживати разом з ним. Так, за час спільного проживання [PERSON] ніколи не працювала та не мала доходу, він один повністю забезпечував родину. Тому орган опіки та піклування не може передати дитину тому з батьків, хто не має самостійного доходу. Також відповідачка повідомила, що не має наміру більше проживати на Україні. Натомість він буде залишатись тут. Саме на Україні в дітей є комфортне житло, вони забезпечені медичним обслуговуванням, мають соціальний захист. Вивезення дітей за кордон для постійного проживання змінить їх сталі звички та середовище, адже діти перебуватимуть за межами батьківщини в іншому мовному та релігійному середовищі, що може негативно вплинути на їх здоров`я та розвиток. Тому такий переїзд суперечить інтересам дітей. На даний час йому не відомі джерела доходу [PERSON] за межами України. За час спільного проживання він брав активну участь у вихованні та розвитку дітей, проводив з ним час, повністю забезпечував матеріально. Тому розрив міцних стосунків, які склались між ним та дітьми, негативно вплине на їх розвиток, зашкодить їх інтересам. Вказав, що визначення місця проживання дітей разом з ним, найкраще відповідатиме саме інтересам дітей, забезпечить їх розвиток та виховання в належних умовах. Просив суд визначити місце проживання разом з [PERSON] , 1977 року народження, малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 06 червня 2022 року до суду надійшов відзив відповідача. Не погоджуючись з доводами позову, [PERSON] вказала, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з позивачем та мають двох неповнолітніх дітей. Вони проживали родиною у будинку, який належить їй на праві власності, де повністю облаштоване житло для комфортного проживання сімї, а діти мають окремі кімнати. За цією ж адресою діти зареєстровані, обліковують у медичному закладі, донька ходить до школи, син - до садочку. Діти повністю соціалізовані за своїм постійним місцем проживання, мають друзів та все необхідне для щасливого дитинства. Тому змінювати їх місце проживання вона не має на меті. Але з 24 лютого в країні введений воєнний стан, тому вона вимушено залишила місце проживання та наданий час перебуває з дітьми за кордоном. Зазначила також, що останні роки позивач зловживав алкоголем, часто з`являвся в будинку в нетверезому стані з незнайомими людьми, що відбувалось у присутності дітей, має зброю без належних дозволів. За керування в нетверезому стані його було притягнено до адміністративної відповідальності. Через вживання алкоголю також поступово погіршувалось і їх особисте життя. Вцілому вважає, що відсутній предмет спору, оскільки станом на час розгляду справи, діти не змінювали своє постійне місце проживання, навчання та медичного обслуговування, сторони по справі та діти зареєстровані у житловому проживають будинку. Позивач у своїй позовній заяві не вказує, що бажає змінити постійне місце проживання дітей та в іншому місці для дітям створені кращі умови. Просила відмовити в задоволенні позову. 29 серпня 2022 року до суду надійшов лист зі служби в справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області. Вказали, що за місцем постійного проживання дітей створені всі необхідні умови для належного проживання, навчання та розвитку, про що складено акт обстеження умов проживання від 08 серпня 2022 року. Оскільки малолітні діти на даний час фактично не проживають на території Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, служба у справах дітей не має можливості скласти висновок щодо визначення місця проживання малолітніх дітей. 07 вересня 2022 року до суду подана відповідь на відзив. Позивач додатково вказав, що він завжди дбав про родину, забезпечував матеріально. Протягом квітня 2021 року - лютого 2022 року він перевів на картку відповідачці понад 150 000 грн., подарував їй телефон вартістю понад 40 000 грн., що спростовує твердження про відсутність у нього доходу. Він має всі дозволи на носіння та зберігання зброї та зброєю не користувався тим паче в присутності дітей. Також він пройшов медичне обстеження, що спростовує доводи відповідачки про зловживання ним алкоголю та негативний вплив цього на його стан здоров`я. Зазначив, що після початку нового навчального року за повідомленням навчальних закладів, діти не почали навчання у будь-який доступний спосіб. Він взагалі не знає де перебувають його діти, чи мають вони належне утримання, чи не змінить відповідачка їм громадянство України на громадянство країни-агресора. Вважає, що дії відповідача по вивезенню дітей за кордон, заборона спілкування з батьком, має негативний вплив на них. Просив задоволити позов. У судовому засідання позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали. Просили позов задоволити. У судовому засіданні представник відповідачки проти позову заперечував. Просив відмовити в задоволенні позову. У судове засідання представник служби у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області не з`явився. Направили суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, допитавши заявлених свідків, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 01 листопада 2013 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис №132. Від спільного проживання сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. З пояснень сторін встановлено, що на початку повномаштабного вторгнення російської федерації на територію України сторони проживали разом, у квітні 2022 року [PERSON] разом з дітьми виїхала за межі країни. На час розгляду справи відповідачка з дітьми перебуває на території Турецької Республіки. Після припинення спільного проживання між батьками не досягнуто згоди щодо місця проживання спільних дітей. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 СК України). Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободне надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, прецедентної практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Такі висновки викладено Верховним Судом у постанові від 01 березня 2023 року у справі № 643/16285/20 (провадження № 61-530св23). Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У даній справі, за клопотанням позивача судом було витребувано висновок органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дітей. У листі служби у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області №366 від 17 серпня 2022 року вказано, що служба не може надати висновок, оскільки діти не проживають на території. За відсутності такого висновку суд вважає за можливе вирішити спір на підставі поданих сторонами доказів. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено правовий висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Таким чином, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку. Встановлено, що родина проживала в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] . Право власності як на земельну ділянку, так і на житловий будинок зареєстровано за [PERSON] . Позивач не надав доказів того, що має окремо житло, яке належить йому на праві власності, де він матиме змогу проживати з дітьми, де створені всі умови про проживання, навчання, виховання. Відсутня згода відповідача, як власника домоволодіння, на спільне проживання сторін в одному будинку після її повернення до України, або встановлення порядку користування цим майном. Пояснення позивача, що відповідач має намір залишитись на постійному місці проживання за кордоном, змінити громадянство дітей на громадянство країни-агресора не знайшли свого підтвердження при розгляді справи. Жодного доказу таким обставин суду неподано, а позивач обмежився лише власними поясненнями. Натомість відповідно до пояснень сторони відповідача, [PERSON] змінювати місце проживання дітей не має наміру, після закінчення війни повернеться з дітьми, де останні мають повністю влаштовані умови для проживання, навчання в будинку, який належить їй на праві власності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Допитані в судовому засіданні свідки виключних обставин, які б унеможливили місце проживання дітей з батьком або з матір`ю, суду не повідомили. Свідки охарактеризували сторін як люблячих батьків, які піклувались про них, створювали їм всі умови проживання, виховання, навчання. Також судом не встановлено, що на даний час [PERSON] не забезпечила дітей нормальними умовами проживання, немає доходу, діти обмежені у навчанні, харчуванні. При відібранні пояснень турецькою стороною по заяві [PERSON] щодо незаконного вивезення дітей не було встановлено неналежних умов проживання дітей, наявність загрози життю чи здоров`ю дітей. Натомість на пояснення відповідача щодо застування насильства, перебування у нетверезому стані при дітях, запропонували батьку дітей надати свої пояснення. Враховуючи встановлені обставини, суд вважає, що у спірних правовідносинах найкращим інтересам дітей відповідатиме їх постійне проживання разом із матір`ю, за місцем проживання якої створено всі необхідні умови для гармонійного розвитку дітей. З урахуванням конкретних обставин даної справи, безперервне проживання дітей з матір`ю за кордоном вже більше року, забезпечить їх розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що є благополучним. Проживання дітей з мамою відповідає їх якнайкращим інтересам, оскільки мати сумлінно ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, доказів протилежного позивачем не надано. Суди звертає увагу, що батько безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дітей, має право та обов`язок піклуватися про їх здоров`я, стан розвитку, незалежно від того, з ким вони будуть проживати. Визначення місця проживання дітей з матір`ю не впливає на його взаємовідносини з матір`ю, оскільки визначення місця проживання дітей з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Указане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17 (провадження № 61-9074св20). Разом із цим, суд наголошує, що у разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дітьми, визначене у цій справі місце проживання дітей може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Суд також бере до уваги, що з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, а тому задоволення позову в обраний батьком спосіб, в першу чергу не буде відповідати інтересам дітей, які на даний момент перебувають у спокійному та безпечному середовищі. Крім того, заявник, з метою не втратити емоційний зв`язок із дітьми, не позбавлений можливості спілкуватися із дітьми за допомогою месенджерів («Viber», «Telegram», тощо) відеозв`язку («Skype», «Zoom») чи соціальних мереж («Instagram», «Facebook»). Таким чином, виходячи із обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини та забезпечити доброзичливе спілкування один з одним, відмова у задоволенні позову відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному вихованню та розвитку. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні поданого позову. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed