Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок. Позов мотивований тим, що 19.06.2020 року між відповідачами та позивачем був фактично укладений договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджує розписка, в якій зазначено, що відповідачі отримали гроші в розмірі 50000 гривень, еквівалентно 2000 доларів США від позивача за продаж належного їм житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Одразу ж позивач отримала оригінали правовстановлюючих документів на будинок, а саме свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.06.2006 року та оригінал технічного паспорту на житловий будинок. Відповідачі зобов`язались укласти нотаріальний договір купівлі-продажу належного їм будинку до 19.06.2021 року для чого видали довіреність на [PERSON] для оформлення всіх належних документів строком до 19.06.2021 року. Нотаріально договір купівлі-продажу житлового будинку не був укладений в зв`язку з тим, що витяг з Державного земельного кадастру з присвоєним кадастровим номером на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, був виданий лише 21.06.2021 року після закінчення строку дії довіреності, а відповідачі виїхали за межі України, де на сьогодні і проживають. З 19.06.2020 року позивач відкрито володіла спірним житловим будинком, робила в ньому ремонт, облаштовувала для себе, проживає в ньому. Позивач неодноразово зверталась до відповідачів з приводу нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , але листами від 27.10.2022 року відповідачі повідомили, що виїхали на постійне місце проживання до Германії, а тому не мають можливості укласти договір у нотаріуса та рекомендували звертатися до суду. 01.11.2022 року позивач звернулась з письмовою вимогою до відповідачів щодо укладення нотаріального договору 10.11.2022 року у приватного нотаріуса Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Веліховської Т.С., однак лист від відповідача [PERSON] повернувся із закінченням терміну зберігання, а від відповідача [PERSON] не має відповіді до сьогодні. Таким чином, укласти договір купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , безпосередньо з відповідачами позивач не має можливості, так як останні перебувають за межами України на постійному проживанні. Позивач вважає, що добросовісно набула право власності на спірний житловий будинок, але з боку відповідачів внаслідок не оформлення договору купівлі-продажу воно порушується, в зв`язку з чим, вона вимушена звертатися за захистом свого порушеного права до суду та просить визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, який розташований: [ADDRESS] , укладений 19.06.2020 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою [ADDRESS] . Ухвалою судді Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 11.01.2023 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою судді Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 03.02.2023 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 29.03.2023 року витребувано у Державної прикордонної служби України відомості про перетинання державного кордону України у період з 19.06.2020 року по 29.03.2023 року стосовно громадян України: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 29.03.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явилась. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала з підстав зазначених у ньому. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, надіслали на адресу суду заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги визнають. Додатково зазначили, що в жовтні 2022 року позивач заверталась до них щодо посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, який вони фактично їй продали 19.06.2020 року за адресою: [ADDRESS] , але укласти даний договір нотаріально не змогли, оскільки перебувають за межами України. Грошові кошти за вище вказаний будинок вони отримали в повному обсязі, а тому погоджуються з позовними вимогами та просять їх задовольнити. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи та на підставі пояснень представника позивача. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 76, ч. 1, 2 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 6 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені певні обставини. Згідно копій свідоцтв про право на спадщину за законом від 06.06.2006 року виданого державним нотаріусом Гайворонської державної нотаріальної контори Ковбасюк Н.Ю., зареєстрованих в реєстрі за № 458 та №763, відповідачі [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями по частини житлового будинку в [ADDRESS] , який залишився після смерті [PERSON] (а.с. 6, 7). 19.06.2020 року сторони склали розписку, в якій зазначено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] отримали від [PERSON] гроші в розмірі 50000 гривень, еквівалентно 2000 доларів США за продаж належного їм житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5). Відповідачі зобов`язались укласти нотаріальний договір купівлі-продажу належного їм будинку до 19.06.2021 року для чого видали довіреності на [PERSON] для оформлення всіх належних документів строком дії на 1 рік (а.с. 19-20). 02.03.2021 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що вбачається з копії свідоцтва про шлюб виданого 02.03.2021 року Гайворонським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (а.с. 18). 31.05.2021 року відповідач [PERSON] та 20.09.2021 року відповідач [PERSON] виїхали за межі України, назад на територію України не повертались, що вбачається з інформаційного листа №91-14495/18/23-Вих від 31.03.2023 року Головного центра обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (а.с. 76). Листами від 27.10.2022 року надісланих відповідачами на адресу позивача, відповідачі повідомили, що виїхали на постійне місце проживання до Германії, а тому не мають можливості укласти договір у нотаріуса та рекомендували звертатися до суду, що вбачається з копій відповідних листів (а.с. 23-24). 01.11.2022 року позивач надіслала на адреси відповідачів листи з вимогою аби вони прибули до приватного нотаріуса Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області з приводу нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що вбачається з копій відповідних листів (а.с. 21-22). Лист від відповідача [PERSON] повернувся із закінченням терміну зберігання. Норми права та мотиви їх застосування. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України). Нормами частини першої та другої статті 207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом . Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Згідно ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Якщо правочин, для якого законом встановлено його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна сторона вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Частина 2 статті 220 ЦК України передбачає, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6листопада 2009 року №9 роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. Відповідно до вимог ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу жилого будинку продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну суму грошей. Крім цього, договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений (ст. 657 ЦК України), якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилялася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним (ч. 2 ст. 220 ЦК України). З 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого частиш третю статті 640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з частини другої статті 657 ЦК України виключено слова «та державної реєстрації». Таким чином, положення статті 220 ЦК України можливі до застосування за умови укладення таких правочинів після набрання чинності вищезазначеного Закону. До вказаної дати договір купівлі-продажу нерухомості в силу ст. 657ЦК України підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, тому не міг бути визнаний судом дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України (Постанови ВСУ від 30.01.2013 року № 6-162цс12 та від 19.06.2013 року у справі № 6-49ц13). Тобто, до моменту внесення змін, судова практика виходила з того, що до моменту державної реєстрації договір купівлі-продажу нерухомості юридично не є укладеним. За змістом ч. 2 ст. 220 ЦК України та роз`яснень, які надав Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд може визнати дійсним нікчемний договір, а не договір, який не є укладеним (Рішення колегії суддів Верховного Суду України від 30 березня2011 p.). Окремо Верховний Суд вказує, що однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. У постановах Верховного Суду від 04.03.2019 року №665/2266/16-ц, 22 жовтня 2019 року справа № 909/68/18, суд висловив таку позицію: при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати: 1) чому правочин не був нотаріально посвідчений, 2) чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення 3) та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України. При цьому слід мати на увазі, що ухилення може виражатися як у бездіяльності,так і в активній протидії посвідченню договору. Якщо матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ухилився від нотаріального посвідчення спірного договору та що така можливість була втрачена, то за таких обставин відсутні передбачені законом підстави для визнання договору дійсним. Згідно статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Висновки суду за результатами розгляду справи. Суд вважає встановленим такі обставини як наявність домовленості між сторонами щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу будинку [ADDRESS] та повне виконання ними даних умов договору. При цьому відповідачі свідомо та добровільно взяли на себе зобов`язання вчинити дії по нотаріальному посвідченню договору купівлі-продажу від 19.06.2020 року у строк до 19.06.2021 року, але всупереч взятих на себе зобов`язань виїхали за межі території України, не продовжили строк дії довіреностей від 19.06.2020 року якими уповноважили [PERSON] здійснити оформлення всіх належних документів та не видають нових довіреностей якими б уповноважили іншу особу завершити процедуру нотаріального оформлення договору купівлі-продажу. Бездіяльність відповідачів позбавляє позивача можливості належно оформити договір купівлі-продажу та право власності на нерухомість. Отже, встановлені обставини дають підстави для висновку, що [PERSON] та [PERSON] ухиляються від вчинення дій по нотаріальному посвідченню договору, у зв`язку з чим добросовісна сторона [PERSON] втрачає можливість нотаріально посвідчити правочин. У цьому сенсі ухилення відповідачів від нотаріального посвідчення угоди за даних обставин може вважатись безповоротним. Зміст договору купівлі-продажу від 19.06.2020 року не суперечить вимогам закону. Перешкод для його укладення судом не встановлено. Наявність всіх трьох складових, передбачених частиною 2 статті 220 ЦК України, та дотримання умов укладення договорі купівлі-продажу дає підстави для застосування правил цієї норми для визнання договору купівлі-продажу дійсним. При цьому суд враховує, що судовий захист є єдино можливим способом для позивача захистити свої права. Натомість, формальний підхід до вирішення спору та позбавлення [PERSON] у такий спосіб захисту свого права унеможливить взагалі вирішення питання про дійсного власника будинку. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved