Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-02 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області з вищевказаним позовом звернулася [PERSON] та просила суд усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим будинком [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтували тими обставинами, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . В належному на праві власності будинку з 16 березня 2020 року по даний час є зареєстровано громадянка [PERSON] . [PERSON] була зареєстрована у зазначеному будинку за її згодою на усне прохання її знайомого. Вона не перебувала і не перебуває із [PERSON] у будь-яких родинних стосунках, вона є для позивача сторонньою особою. Крім того, позивачу відомо, що [PERSON] до реєстрації в належному позивачеві будинку була зареєстрована в місті Києві. Позивачу пояснювала, що реєстрація в будь-якому населеному пункті Миронівської територіальної громади їй необхідна для здійснення підприємницької діяльності на території Миронівської територіальної громади. [PERSON] є лише зареєстрованою у зазначеному будинку. В будинку вона ніколи не проживала, її особисті речі в будинку відсутні. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, причини неявки до суду не повідомила. Як вбачається з поштових довідок ф. 20, листи не вручено під час доставки у зв`язку з тим, що адресат відсутній за вказаною адресою. Відповідач не вжила заходів, щодо отримання вищезазначених листів, а також в установлений судом строк письмовий відзив проти позову з посиланням на докази, якими він обґрунтовується, до суду не надала. Зважаючи на ті обставини, що будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з`явився до суду, причин неявки в судове засідання не повідомила, доказів поважності причини неявки в судове засідання не надав, враховуючи правила ст. 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість вирішення справи у відсутності відповідача. Відповідно до правил ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивачів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, зважаючи на наступне. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власникам будинку [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу житлового будинку, інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та копії технічного паспорту (а.с. 10-11, 14-19). Крім того, позивач є власником земельної ділянки, місце розташування якої є: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 3222982201:03:072:0010 згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки (а.с.12-13). Частиною 1 ст. 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї та інших осіб. Аналогічне правило міститься в ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно зі ст. 319 Цивільного кодексу України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення осіб у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Відповідно до актів обстеження від 12 листопада 2021 року, 07 грудня 2021 року, 10 січня 2022 року, 02 лютого 2022 року, 04 березня 2022 року, 15 квітня 2022 року, 19 травня 2022 року, 02 червня 2022 року у будинку [ADDRESS] не проживає, її особистих речей не виявлено (а.с. 20-27). Згідно довідки Зеленьківського старостинського округу № 6 Миронівської міської ради Київської області від 08 серпня 2022 року № 12/06-24/269, [PERSON] , [INFO] на підставі договору купівлі-продажу, є домоволодільцем житлового будинку та господарських будівель, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . За даною адресою на реєстрації перебуває громадянка [PERSON] , [INFO] з 16 березня 2020 року по теперішній час (а.с. 28). Будучи допитаними в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] проте за даною адресою не проживала і не проживає. Таким чином судом встановлено, що відповідач понад рік (з 2020 року по час розгляду справи 03 квітня 2023 року) відсутній без поважних причин за місцем своєї реєстрації в будинку [ADDRESS] . Частиною 2 ст. 405 Цивільного кодексу України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою що втратила право користування жилим приміщенням власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права розпорядження своїм майном. Відповідач, яка без поважних причин була відсутня понад один рік у будинку за вказаною адресою втратив право на користування ним, а тому у позивача, як власника будинку, виникло право на звернення до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування будинку [ADDRESS] , який належить позивачу на праві власності. Цим правом позивачі правомірно скористалися у спосіб, передбачений ст. 405 Цивільного кодексу України, а тому позовні вимоги є законними та обґрунтованими. На підставі ст. ст. 319, 383, 391, 405 Цивільного кодексу України, ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved