Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-18 00:00:00

В грудні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Виконавчий комітет Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою (т1, а.с. 1-5) і просив суд усунути [PERSON] перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,1039 гектарів, кадастровий номер 1221455800:02:019:0047, за адресою: [ADDRESS] , шляхом демонтажу встановлених [PERSON] на земельній ділянці [PERSON] - сітки «Рабиця» по металевих стовпчиках та хвилястих азбоцементних листів і відновлення меж земельної ділянки [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу від 29.09.2000 року, посвідченого Приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Тулою В.Л. та зареєстрованого в реєстрі за № 1590, Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП №043589 від 02.10.2000 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.12.2019 року № 192183265, витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-1206101382018 від 05.05.2018 року. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати а саме: судовий збір у сумі 840,80 грн., витрати на проведення земельно-технічної експертизи у сумі 4500,00 грн.; витрати на проведення геодезичних робіт по виконанню кадастрової зйомки у сумі 750,00 грн., витрати на професійну правничу допомогу у сумі 1800,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що [PERSON] є власником земельної ділянки загальною площею 0,1039 гектарів за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1221455800:02:019:0047, на підставі договору купівлі-продажу від 29.09.2000 року, посвідченого Приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Тулою В.Л. та зареєстрованого в реєстрі за № 1590, Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП № 043589 від 02.10.2000 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.12.2019 року № 192183265, витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ- 1216101382018 від 05.05.2018 року. Цільове призначення земельної ділянки: «02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); категорія земель: «Землі житлової і громадської забудови»; вид використання земельної ділянки «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)». [PERSON] є власником земельної ділянки загальною площею 0,098 га за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення виконавчого комітету Ювілейної селищної ради від 16 квітня 1997 року № 54 та Державного акту на право приватної власності на землю, виданого громадянину України від 14.05.1997 року, серії ДП Дн № 013004, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 506. Землю було передано для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд. Згідно з проведеним дослідженням і збірним планом земельних ділянок за адресами: [ADDRESS] з прив`язками меж до будівель та споруд у масштабі 1:200 за результатами виконання топографо-геодезичних робіт кваліфікованим інженером-геодезистом [PERSON] від 29 серпня 2020 року фактичне відхилення відносно кадастрової межі між земельною ділянкою, кадастровий номер 122455800:02:019:047, загальною площею 0,1039 га, що є у власності [PERSON] і розташована за адресою: [ADDRESS] та сусідньою земельною ділянкою, яка належить на праві власності [PERSON] . Фактична площа накладення земельної ділянки, яка є у власності [PERSON] , площею 0,0980 та згідно з Державним актом на право приватної власності землю, що розташована за адресою: [ADDRESS] на земельну ділянку, кадастровий номер 1221455800:02:019:0047, кадастровою площею 0,1039 та, яка є у власності [PERSON] , відносно спільної кадастрової межі між цими земельними ділянками складає 17 квадратних метрів. Тобто внаслідок визначеного накладання фактична межа з сітки «Рабиця» по металевих стовпчиках та хвилястими азбоцементними листами між земельною ділянкою, яка є у власності [PERSON] та земельною ділянкою, яка є у власності [PERSON] проходить по земельній ділянці замовника експертизи - [PERSON] . Представник позивача [PERSON] та позивач [PERSON] в ході судового розгляду позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити з підстав наявних у матеріалах справи. Представник відповідача [PERSON] та відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнали і просили суд відмовити у їх задоволенні, зокрема посилаючись на відзив (т1, а.с. 142-150). Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до позовної заяви позивач - [PERSON] є власником земельної ділянки загальною площею 0,1039 гектарів за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1221455800:02:019:0047, на підставі договору купівлі-продажу від 29.09.2000 року, посвідченого Приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Тулою В.Л. та зареєстрованого в реєстрі за № 1590. Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП № 043589 від 02.10,2000 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.12.2019 року № 192183265, витягу, з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ- 1206101382018 від 05.05.2018 року. Цільове призначення земельної ділянки: «02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); категорія земель: «Землі житлової і громадської забудови»; вид використання земельної ділянки «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)». [PERSON] є власником земельної ділянки загальною площею 0,098 га за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення виконавчого комітету Ювілейної селищної ради від 16 квітня 1997 року № 54 та Державного акту на право приватної власності на землю, виданого громадянину України від 14.05.1997 року, серії ДП Дн № 013004, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 506. Землю було передано для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд. Судом встановлено, що позивач вказує, що 11.01.2018 року ним за участі власників та користувачів суміжних ділянок, та в тому числі відповідача (запрошеного для складання через газету «Бесплатка» № 4 (212) від 22.01.2018 р.) було складено акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, згідно якого були межі земельної ділянки позивача були закріплені в натурі (на місцевості); власниками/користувачами, та в тому числі відповідачем претензій до існуючих меж заявлено не було. Після встановлення меж, позивачем в 2020 році було виявлено влаштування відповідачем, під час відсутності позивача, паркану у вигляді самовільного встановлення сітки «Рабиця» на металевих стовпчиках та хвилястих азбоцементних листів, що частково знаходяться на земельній ділянці позивача, чим фактично була змінена межа між земельними ділянками позивача та відповідача. Позивач звернувся до експерта, та відповідно до його висновку, «Фактична площа накладення земельної ділянки, яка є у власності [PERSON] , площею 0,0980 га згідно з Державним актом на право приватної власності землю, що розташована за адресою: [ADDRESS] на земельну ділянку, кадастровий номер 1221455800:02:019:0047, кадастровою площею 0,1039 га, яка є у власності [PERSON] , відносно спільної кадастрової межі між цими земельними ділянками складає 17 квадратних метрів. Тобто, внаслідок визначеного накладання фактична межа з сітки «Рабиця» по металевих стовпчиках та хвилястими азбоцементними листами між земельною ділянкою, яка є у власності [PERSON] та земельною ділянкою, яка є у власності [PERSON] проходить по земельній ділянці замовника експертизи [PERSON] ». У зв`язку із чим, позивач просить суд демонтувати встановлені [PERSON] на земельній ділянці [PERSON] - сітку « [PERSON] » по металевих стовпчиках та хвилястих азбоцементних листів і відновити межі земельної ділянки [PERSON] . Дослідивши доводи суд приходить до наступного. Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ДП Дн № 13003 на підставі рішення виконавчого комітету від 16.04.1997 року № 54 [PERSON] передається у власність земельна ділянка площею 0,0980 гектарів та були встановлені межі зовнішніх меж земельної ділянки. З того часу [PERSON] користувався належною йому земельною ділянкою та саме в період часу з 1997 по 1999 року ним особисто було побудовано паркан, для визначення меж використовуваної ним земельної ділянки, а збоку земельної ділянки, яка наразі належить [PERSON] жодних землекористувачів не існувало. Судом встановлено, що [PERSON] отримав земельну ділянку на праві власності у 16.04.1997 року, а [PERSON] 29.09.2000 року придбав сусідню земельну ділянку, що підтверджується копією договору кіпвлі-продажу. Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Як передбачено п.3 ч.2 ст.16 ЦК України випливає, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Згідно ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 78 Земельного кодексу України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до ст.79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Згідно ч.2 ст.90 Земельного кодексу України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст.91 Земельного кодексу України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати права власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватись правил добросусідства. Як передбачено статтею 103 Земельного кодексу України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо). Згідно ст.106 Земельного кодексу України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж. а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. Витрати на встановлення суміжних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними. Відповідно до ст. 107 Земельного кодексу України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. На підставі ч.2 ст.152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодуванням завданих збитків. Правомочність користування майном означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Перешкоди в користуванні - це дії іншої особи щодо обмеження власника майна у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що [PERSON] з 1997 року добросовісно та вільно володів та користувався належною йому земельною ділянкою. [PERSON] у 2000 році придбав сусідню земельну ділянку, в 2018 році замовив технічну документацію та кадастровий номер 1221455800:02:019:0047. Отже, при невідповідності фактичного розміру земельних ділянок позивача та відповідача, а також меж земельних ділянок та розташування із значеним у правовстановлюючих документах на них, ставити питання про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками можливо лише після внесення змін щодо відомостей про межі земельних ділянок до Державного земельного кадастру, відомості з якого посвідчують право. Позивач бажає фактично змінити межі своєї земельної ділянки, проте без внесення відповідних змін до технічної документації. Згідно з пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» у разі якщо після перенесення інформації про земельні ділянки з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру виявлені помилки у визначенні площ та/або меж земельних ділянок (розташування в межах земельної ділянки частини іншої земельної ділянки; невідповідність меж земельної ділянки, вказаних у Державному реєстрі земель, її дійсним межам; невідповідність площі земельної ділянки, вказаної у Державному реєстрі земель, її дійсній площі у зв`язку із зміною методів підрахунку(округлення);присвоєння декільком земельним ділянкам однакових кадастрових номерів),такі помилки за згодою власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності можуть бути виправлені на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення(відновлення)меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)або за матеріалами інвентаризації земель. Зміна меж земельної ділянки при виправленні вказаних помилок допускається за письмовим погодженням з особами, яким належить право власності (а щодо земель державної та комунальної власності - право користування) на суміжні земельні ділянки. Відсутність згоди власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності на виправлення вказаних помилок не є підставою для відмови у перенесенні відомостей про відповідну земельну ділянку до Державного земельного кадастру, надання відомостей про земельну ділянку з Державного земельного кадастру. Про виявлені помилки центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, письмово безоплатно повідомляє власників (користувачів) земельних ділянок. Відповідно до пункту 144 Порядку ведення державного земельного кадастру якщо факт невідповідності відомостей державного земельного кадастру інформації, що міститься в документах, які і є підставою для внесення таких відомостей, підтверджено державний кадастровий реєстратор за допомогою програмного забезпечення державного земельного кадастру безоплатно виправляє допущену помилку. Отже, чинним законодавством встановлено порядок виправлення технічних помилок, допущених під час визначення меж суміжних земельних ділянок, однак у матеріалах справи немає доказів того, що позивач скористався цим порядком для усунення перешкод у користуванні своєю земельною ділянкою. Тобто, дана позовна заява була заявлена до неналежного відповідача, а саме [PERSON] жодним чином не може внести можливі зміни до технічної документації [PERSON] та виправлення можливих помилок у технічній документації. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Крім того, суд не може прийняти до уваги наданий позивачем висновок судового експерта № 8 складений 21.09.2020 року (а.с. 49-73), оскільки він складений без врахування розміру та конфігурації всієї земельної ділянки належної відповідачу, яка була сформована та передана у власність значно раніше ніж земельна ділянка позивача. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові. Тому понесені позивачем витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду з вказаним позовом стягненню з відповідача не підлягають. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed