Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-11 00:00:00

27 листопада 2019 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів в якому просив наступне: встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з 01.01.2012 року по 30.08.2019 року; визнати недійсними договір купівлі-продажу відкритої стоянки для автомашин, нежитлової будівлі із земельною ділянкою для обслуговування автостоянки площею 0,3 га по [ADDRESS] та договір купівлі - продажу комплексу нежитлових будівель, площею 49,5 кв.м. і земельної ділянки площею 0,2224 га по [ADDRESS] , укладених 07.09.2019 року між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем та повернути сторони в первісний стан; розділити спільне майно набуте під час сумісного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] , виділивши позивачу у власність комплекс нежитлових приміщень та земельну ділянку з кадастровими номером 4810400000:06:024:0020 по [ADDRESS] , вартістю 3140000 грн; відкриту стоянку для автомашин, нежитлова будівля та земельну ділянку з к/н 4810400000:06:024:0140 по [ADDRESS] , вартістю 1700000 грн; автомобіль MERCEDES-BENZ VITO 11 CDI, 2010 року випуску, вартістю 239780 грн. Всього майна на суму 5079780 грн. За [PERSON] визнати право власності на наступне майно: нежитлову будівлю-магазин по [ADDRESS] , вартістю 150000 грн; квартиру однокімнатну по [ADDRESS] , вартістю 150000 грн; нежитлове приміщення-магазин по [ADDRESS] , вартістю 200000 грн; жилий будинок по [ADDRESS] , вартістю 156900 грн; земельну ділянку з к/н 4810400000:07:023:0008, площею 0,7779 га розташована по [ADDRESS] , вартістю 79200 грн; будинок по [ADDRESS] , вартістю 2164000 грн; земельну ділянку з к/н 4810400000:06:031:0005, площею 0,0887 га, розташована в межах Грушівської с/р Первомайського р-ну Миколаївської області, вартістю 73300 грн, земельну ділянку з к/н 4825480800:02:000:0388, площею 0,12 га розташована в межах Грушівської с/р Первомайського р-ну Миколаївської області, вартістю 71600 грн; земельну ділянку з к/н 4825480800:02:000:0387, площею 0,12 га розташована в межах Грушівської с/р Первомайського р-ну Миколаївської області, вартістю 71600 грн; земельну ділянку з к/н 4825480800:02:000:0386, площею 0,12 га розташована в межах Грушівської с/р Первомайського р-ну Миколаївської області, вартістю 71600 грн. Транспортні засоби: TRAILOR S 383, 1990 року випуску, вартістю 340737 грн; TRAILOR S 383 LE, 1990 року випуску, вартістю 399632 грн; FRUEHAUF T 34T1RP, 1990 року випуску, вартістю 505411 грн; TRAILOR S38EL1C, 1992 року випуску, вартістю 399632 грн; FRUEHAUF TF 34T13RAA, 1993 року випуску, вартістю 561568 грн; TRAILOR S 383EL1C, 1991 року випуску, вартістю 399632 грн; TRAILOR S 383EL, 1991 року випуску, вартістю 399632 грн; LAND ROVER RANGE ROVER, 2013 року випуску, вартістю 1425360 грн. Загальна вартість майна, що підлягає виділенню [PERSON] - 7619804 грн. 25.01.2021 року позивачем було змінено предмет позову, зазначено, що в період перебування цивільної справи в суді [PERSON] змінила адресу майна, комплексу нежитлових будівель, площею 49,5 кв.м. та земельної ділянки з кадастровим номером 4810400000:06:024:0020, площею 0,2224 га, розташованої по [ADDRESS] . Нова адреса вказаних об`єктів - [ADDRESS] . Позов обґрунтований тим, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом з січня 2012 року по серпень 2019 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловік і дружина, вели спільне господарство, тобто перебували у фактичних шлюбних відносинах, під час яких набули вищевказане майно. 06.02.2020 року відповідач [PERSON] подала відзив в якому просила відмовити у задоволенні позову. 04 березня 2020 року відповідач [PERSON] подала зустрічний позов до [PERSON] , у якому просила визнати за нею право особистої приватної власності на вищевказане нерухоме та рухоме майно, за виключенням нежитлового приміщення, офісу, загальною площею 50,3 кв.м. за адресою [ADDRESS] , хоча до позову додано копію свідоцтва про право власності на це нерухоме майно від 18.01.2013 року. При цьому вказано нежитлове приміщення - магазин, що знаходиться в [ADDRESS] , загальною площею 49,20 кв.м., але помилково зазначено адресу [ADDRESS] . У зустрічному позові [PERSON] стверджувала, що стосунки з [PERSON] були виключно ділові, пов`язані із веденням спільного бізнесу, а все майно було придбано нею за особисті кошти та кошти позичені у знайомих. Ухвалами суду від 29.11.2019 року та 24.01.2020 року за заявами позивача було застосовано заходи забезпечення позову, заборонено [PERSON] та [PERSON] відчуження належного їм майна, що входить до переліку майна про розподіл якого у позові ставиться питання. Після застосування заходів забезпечення позову за ухвалою від 29.11.2019 року, але до внесення відомостей про заборону відчуження до відповідних реєстрів, відповідач [PERSON] продала 04.12.2019 року та 06.12.2019 року декілька об`єктів нерухомого майна з переліку майна, питання про розподіл якого ставиться у позові, своїй тітці [PERSON] . Ухвалою суду від 30.09.2020 року за заявою [PERSON] , її було залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача. Ухвалою від 11.01.2021 року судом за заявою позивача було застосовано заходи забезпечення позову у вигляді заборони відчуження майна [PERSON] , того нерухомого майна, що вона придбала у [PERSON] 04.12.2019 року та 06.12.2019 року. Варто зазначити, що всі транспортні засоби, зазначені у позові, станом на 01.09.2019 року належали відповідачу [PERSON] , але були відчужені іншим особам ще до подання позову 27.11.2019 року, таке вбачається з інформації, наданої на запит суду ТСЦ 4842 РСЦ МВС в Миколаївській області (а.с. 311- 314 т. 1). Також до подачі позову [PERSON] продала іншому відповідачу [PERSON] наступне майно: земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,0779 га, кадастровий номер: 4810400000:07:023:0008, розташовану в [ADDRESS] , та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за цією ж адресою за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 07.09.2019 року; відкриту стоянку для автомашин, нежитлова будівля площею 13 кв.м. та земельну ділянку з кадастровим номером 4810400000:06:024:0140 для обслуговування автостоянки площею 0,3 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 07.09.2019 року та комплекс нежитлових будівель, площею 49,5 кв.м. з земельною ділянкою з кадастровим номером 4810400000:06:024:0020, площею 0,2224 га, розташовані по [ADDRESS] (пізніше адреса була змінена на [ADDRESS] ), також за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 07.09.2019 року. Вже після подачі позову [PERSON] продала [PERSON] наступне нерухоме майно: квартиру однокімнатну загальною площею 33,4 кв.м. по [ADDRESS] за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 04.12.2019 року; нежитлове приміщення, офіс, загальною площею 50,3 кв.м. за адресою [ADDRESS] за нотаріально посвідченим договором від 06.12.2019 року та три земельні ділянки з кадастровими номерами 4825480800:02:000:0388, 4825480800:02:000:0387 і 4825480800:02:000:0386, площею 0,12 га кожна, розташовані в межах Грушівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області за нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу від 04.12.2019 року. Отже на момент розгляду справи по суті, з переліку майна, про розподіл якого ставилось питання у позові, відповідачу [PERSON] належало лише: житловий будинок з господарчими будівлями та побутовими спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , земельна ділянка для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,0887 га, кадастровий номер 4810400000:06:031:0005 та 7/100 ідеальних часток нежитлового приміщення - магазину, що знаходиться в [ADDRESS] , у вбудованій частині магазину під п`ятиповерховим житловим будинком загальною пло-щею 49,20 кв.м. Враховуючи все вищевикладене, в судовому засіданні представники позивача просили після встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] з 01.01.2012 року по 30.08.2019 року однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу та визнання недійсними договорів купівлі-продажу автомобільної стоянки та комплексу нежитлових будівель, з земельними ділянками під ними, укладених між [PERSON] та [PERSON] 07.09.2019 року, розділити майно наступним чином: виділити позивачу у власність комплекс нежитлових приміщень та земельну ділянку з кадастровими номером 4810400000:06:024:0020 по [ADDRESS] , вартістю 3140000 грн. та відкриту стоянку для автомашин, нежитлова будівля і земельну ділянку з к/н 4810400000:06:024:0140 по [ADDRESS] , вартістю 1700000 грн; виділити позивачу та відповідачу [PERSON] у власність по 1/2 частині будинку по [ADDRESS] , вартістю 1082000 грн. та по 1/2 частині земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,0887 га, кадастровий номер 4810400000:06:031:0005, що знаходиться по [ADDRESS] , вартістю 36650 грн. Таким чином позивачу буде виділено всього майна на суму 5958650 грн. В рахунок долі в майні [PERSON] зарахувати вартість відчужених автомобілей на суму 4671384 грн. та: нежитлову будівлю-магазин по [ADDRESS] , вартістю 150000 грн; квартиру однокімнатну по [ADDRESS] , вартістю 150000 грн; нежитлове приміщення-магазин по [ADDRESS] , вартістю 200000 грн; жилий будинок по [ADDRESS] , вартістю 156900 грн; земельну ділянку з к/н 4810400000:07:023:0008, площею 0,7779 га розташована по [ADDRESS] , вартістю 79200 грн; земельну ділянку з к/н 4825480800:02:000:0388, площею 0,12 га розташована в межах Грушівської с/р Первомайського р-ну Миколаївської області, вартістю 71600 грн; земельну ділянку з к/н 4825480800:02:000:0387, площею 0,12 га розташована в межах Грушівської с/р Первомайського р-ну Миколаївської області, вартістю 71600 грн; земельну ділянку з к/н 4825480800:02:000:0386, площею 0,12 га розташована в межах Грушівської с/р Первомайського р-ну Миколаївської області, вартістю 71600 грн., а всього майна на суму 6740934 грн. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 391142 грн. компенсації, так як її доля перевищує долю [PERSON] , та судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору. Обгрунтовуючи свої вимоги, представники позивача та і сам позивач стверджували, що він разом з [PERSON] стали спільно проживати разом, як одна родина з січня 2012 року. До моменту початку спільного проживання, [PERSON] почав займатись підприємницькою діяльністю, відповідно, зареєструвався фізичною особою-підприємцем. У подальшому, у зв`язку з розширенням підприємницької діяльності, 15.12.2009 було зареєстровано юридичну особу ПП «Компанія «Агро-Люкс» (код - 35964834), доказом чого є виписка з ЄДРПОУ, яка долучена до матеріалів справи (т. 1, а/с -15-22). Після початку спільного проживання з [PERSON] враховуючи, що між сторонами склались сімейні, відповідно довірительні відносини, а також у зв`язку з виходом зі складу учасників, іншого учасника було прийнято рішення про придбання такої частки у статутному капіталі ПП «Компанія Агро-люкс» та оформлення її на [PERSON] . У результаті чого [PERSON] та [PERSON] стали власниками підприємства з долями у статутному капіталі підприємства 50/50. З метою зменшення навантаження на ПП «Компанія Агро-люкс» та розширенням роботи товариства, було прийнято рішення про реєстрацію нової юридичної особи ПП «Еліта-Люкс» (37486798), де засновниками, знову ж таки стали [PERSON] та [PERSON] з частками у статутному капіталі 50/50, доказом чого є витяг з ЄДРПОУ (т. 1, ст. 22-28). У подальшому, [PERSON] та [PERSON] працювали у цих компаніях та отримували спільні кошти. Основною роботою підприємств, в тому числі по придбанню майна, а саме нерухомого майна як для родини, так і для роботи підприємств, транспортних засобів, автозаправної станції, тощо займався [PERSON] . Натомість, оформлення такого майна здійснювалось на [PERSON] , оскільки між сторонами існували сімейні відносини. У 2016 році у сторін народились спільні діти, які були довгоочікуваними, свідченням чого є свідоцтва про народження, долучені до матеріалів справи. Як доказ факту спільного проживання, позивачем були надані наступні документи: - довідка голови квартального комітету № 67 м. Первомайськ, Миколаївської області Т.В. Ушкарьової від 21.11.2019 року (том1, а/с 14). Вказаною довідку засвідчено, що [PERSON] , проживає за адресою: [ADDRESS] , разом з ним проживають однією сім`єю [PERSON] та їхні діти [PERSON] та [PERSON] [INFO] . Довідкою також було засвідчено, що [PERSON] приймає активну участь у житті котеджного містечка, в тому числі приймає фінансову участь у його потребах, підтримує власний будинок у належному стані, забезпечує декоративне облаштування прилеглої території до будинку; - довідка голови правління ОСББ «Голта» [PERSON] (т. 3 а/с 153), якою засвідчено, що [PERSON] та [PERSON] з 27.04.2012 року були прописані за адресою [ADDRESS] ; - копія будинкової книги, будинку за адресою: [ADDRESS] (т. 3 а/с 151-152), якою засвідчено, що [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані у вказаній квартирі з 02.09.2014 року та зняті з реєстраційного обліку 13.05.2016 року. Наведені докази, на переконання позивача свідчать в першу чергу про те, що сторони протягом часу з 2012 року по день припинення спільного проживання, були одночасно зареєстровані за одними і тими самими адресами. Реєстрація місця проживання та зняття з реєстрації проводилось одночасно, а реєстрація за новою адресою місця проживання проводилась в один і той самий день. Більше того, станом на даний час, [PERSON] та [PERSON] продовжують бути зареєстрованими за однією адресою: [ADDRESS] , так само, як і їх спільні діти. Сторони неодноразово спільно відпочивали за межами території України. На підтвердження цього було надано суду: - договір на туристичне обслуговування від 27.05.2019 року № 3705914 (т. 3, а/с 136-141), за яким було організовано відпочинок у Турецькій республіці (м. Анталія). Вказаний договір укладено [PERSON] . Туристична поїздка організована для шести осіб, а саме [PERSON] , [PERSON] , їх спільні діти [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] (донька позивача від першого шлюбу) та няня дітей [PERSON] . Зазначена подорож оплачена [PERSON] , про що свідчать квитанції про оплату (т. 3 а/с 142). Вартість подорожі становила 931 226 грн. - договір на туристичне обслуговування від 24.12.2018 року № 74930099, укладений [PERSON] , щодо організації відпочинку у республіці Домінікана (т. 1, а/с 69-71), на двох осіб [PERSON] та [PERSON] ; - договір на туристичне обслуговування від 05.09.2018 року № 248418 (т. 3 а/с 129-134), відпочинок у Турецькій республіці, м. Кемер. Поїздка організована для двох, [PERSON] та [PERSON] .. При цьому, вартість відпочинку оплачена саме [PERSON] , що підтверджується квитанцією (т.3 а/с 129-135). На підтвердження ведення спільного господарства, позивачем були надані докази витрат по придбанню товарів для спільного будинку, у тому числі для проведення ремонтних робіт, а саме: - видаткова накладна № 243 від 17.07.2017 року (т. 1 а/с 68), придбання комплектуючих для встановлення відео нагляду у будинку за аресою: [ADDRESS] ; - видаткова накладна № 242 від 06.04.2017 року (т. 1 а/с 67), придбання товарів для будинку за аресою: [ADDRESS] ; - квитанція прибутково-касового ордеру № 122 від 16.08.2017 року (т. 3 а/с 122) про придбання товарів. Адреса, вказана у квитанції, [ADDRESS] . Вказане, на переконання позивача свідчить про те, що сторони не тільки фактично проживали разом, а і мали спільний бюджет, облаштовувати місце проживання, робили ремонт у будинку за спільні кошти. До матеріалів справи будо долучено Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 19.11.2019 року (т. 3, а/с 116), про реєстрацію матеріалів кримінального провадження за заявою [PERSON] , у відношенні [PERSON] , в якій [PERSON] називає [PERSON] колишнім співмешканцем. Аналогічне твердження зазначено і у заяві [PERSON] до органів поліції від 31.07.2019 року (т. 3 а/с 123). Як було вказано раніше, сторони мають спільних дітей: [PERSON] та [PERSON] [INFO] . До матеріалів справи долучено договір № 18258 від 23.03.2015 року, про надання медичних послуг з додатками (т. 3 а/с 143-149). Послуги, які надавались за цим договором, були пов`язані з процедурою штучного запліднення та підписувався обома сторонами [PERSON] та [PERSON] в результаті чого, у сторін народились діти. Вказане звернення сторін до медичної установи з метою народження спільних дітей свідчить про те, що вони будували саме родинні відносини та мали бажання мати спільних дітей. До договору про надання медичних послуг, було укладено Додаток № 2 про надання медичних послуг, а саме заява про кріоконсервування ембріонів, яка також підписана обома сторонами, як [PERSON] так і [PERSON] , що також свідчить по обопільне прийняття рішення сторонами, оскільки розпорядження такими ембріонами здійснюється за рішенням обох сторін, батька та матері. До матеріалів справи долучено Консультативне заключення від 10.04.2019 року (т. 3, а/с 125-126), виданого доцентом, кандидатом медичних наук [PERSON] , Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова Кафедра психіатрії, наркології та психотерапії з курсом ПО Центр психодіагностики та психокорекції дезадаптаційних та кризових станів. Як свідчить заключення, «з дружиною [PERSON] , [PERSON] познайомився більше 10 років тому. До шлюбу (сумісного проживання) зустрічалися тривалий час. Розпочали сумісну справу. У 2016 р. народилися сини, очікувані та бажані обома. Під час сумісної консультації подружжя емоційно висловлювали претензії один до одного, однак відзначили бажання зберегти сім`ю, в якій виховуються двоє малолітніх синів-близнюків. Було прийнято рішення, що чоловік та дружина будуть проходити психотерапію окремо один від одного. Кожен з подружжя пройшов 10 психотерапевтичних сесій». Отже, на сумісних консультаціях, [PERSON] не заперечувала своє бажання зберегти сім`ю, а також те, що сторони довгий час проживали разом як чоловік та дружина. Народження синів було очікуване обома. Позивачем до позовної заяви долучено фото знімки зі спільного відпочинку сторін саме як родини, а також знімки зі спільного святкування днів народжень та інших свят. Також долучено відеозапис святкування дня народження спільних дітей, [INFO] , коли дітям виповнився один рік. На святкування були запрошені рідні та друзі сторін. У відеозаписі зафіксовано привітання з народженням дітей і самої [PERSON] , слова якої однозначно свідчать та підтверджують те, що стосунки між сторонами були родинними. Відповідач [PERSON] після припинення спільного проживання, поза волею позивача за договором купівлі-продажу в період з 03.09.2019 по 09.10.2019 року відчужила транспортні засоби своїй тітці - [PERSON] та матері [PERSON] , а отримані кошти були використані в своїх інтересах. ВСУ у справі № 6-486 цс 16 від 27.04.2016 року зазначив, що у випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного майна подружжя буде встановлено, що один із подружжя здійснив його відчуження чи використав на свій розсуд проти волі іншого із подружжя і не в інтересах сім`ї чи на її потреби або приховав його, то майно або його вартість враховуються при поділі майна. Отже, в рахунок долі в майні відповідачці на переконання позивача слід зарахувати вартість відчужених автомобілів, що становить 4671384 грн., що буде гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку із припиненням її права на спільне майно. 07.09.2019 року [PERSON] відчужила за нотаріальним посвідченим договором купівлі-продажу комплекс нежитлових приміщень із земельною ділянкою по [ADDRESS] та відкриту стоянку для автомобілей із земельною ділянкою по [ADDRESS] , на користь рідної тітки, [PERSON] . Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Сторони вчиняючи його, знають, що він не буде виконаний. Вчиняючи цей правочин, [PERSON] і [PERSON] мали інші цілі - уникнути від розподілу майна, а не ті, що були передбачені договором купівлі-продажу. Кваліфікуючою ознакою договору купівлі-продажу є передання (продаж) майна продавцем та оплата (прийняття) такого майна покупцем. Відповідач [PERSON] продовжує займатися підприємницькою діяльністю, використовуючи зазначені приміщення, якою і займалися разом із [PERSON] . Ці договори купівлі-продажу укладені із близькими родичами, дії сторін були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно з метою приховати, уникнути від розподілу. Правочини були укладені тільки для виду, і на меті не мали встановлення правових наслідків, що на переконання позивача дає йому право, хоч він і не сторона договору, оспорювати правочин, визнати його недійсним (правова позиція КЦС ВС по справі № 757/12646/16-ц від 13.03.2019 року). [PERSON] добре було відомо, що зазначене майно є спільною сумісною власністю сторін і що між ними існує спір про розподіл майна. Умисел і [PERSON] і [PERSON] був направлений на те, щоб уникнути розподілу майна, їх дії були направлені на фіктивний перехід права власності від [PERSON] до [PERSON] . Майно [PERSON] для використання передано не було, вона здає дане майно в оренду підприємству «Гранд Ойл», засновником якої та директором є [PERSON] , а нежиле приміщення по [ADDRESS] , здає в оренду [PERSON] , чоловіку [PERSON] . Більш того, [PERSON] в порушення ст. 65 СК України відчужила майно без згоди [PERSON] і інше майно - будинок по [ADDRESS] , разом із земельною ділянкою. Після винесення ухвали судом 29.11.2019 року про заборону відчуження майна, [PERSON] вдається відчужити на ім`я іншої рідної тітки [PERSON] всі земельні ділянки, нежитлові приміщення про проспекту Праці, однокімнатну квартиру. Допитана в суді [PERSON] не могла пояснити де знаходяться земельні ділянки та квартира, які вона придбала. Позивач не ставив питання про визнання договорів купівлі-продажу із вказаним майном недійсними, оскільки вважає, що вартість цього майна повинна бути врахована в долю відповідачки при розподілі. Як вже було зазначено вище, [PERSON] не визнала позовні вимоги та звернулася до суду із позовом про визнання майна особистою власністю, який ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 травня 2020 року в іншому складі було об`єднано в одне провадження із позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним, розподіл майна, а тому суд сприймає його як зустрічний позов, так як вимоги за двома позовами є взаємовиключними. Обґрунтовуючи зустрічний позов відповідач [PERSON] зазначила наступне. З позивачем вона познайомилась приблизно у 2006 році. У 2010 році він запропонував їй стати партнером по бізнесу та викупити частку в підприємстві, а саме ПП «Компанія «Агро-Люкс» у його партнера. З цього часу вони почали займатися сумісним бізнесом - спільно займалися купівлею-продажем паливно-мастильних матеріалів. В 2011 році ними було засновано ще одне підприємство ПП «Компанія «Еліта Люкс» основним видом діяльності якого теж була оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами. До 2012 року [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі, а після розлучення в період 2012 - 2016 років він з [PERSON] час від часу зустрічалися, проводили дозвілля. [PERSON] періодично приїжджав додому до [PERSON] та залишався ночувати. Вони інколи зустрічалися з друзями, проводили час з донькою [PERSON] та сумісно відвідували заклади відпочинку, кілька разів їздили відпочивати. У період з 2012 по травень 2016 року [PERSON] проживала одна. Спільно з позивачем однією сім`єю вона ніколи не проживала, спільного побуту з ним не вела, взаємних прав та обов`язків, як у подружжя в них не було. У 2015 році вона вирішила завагітніти, але через певні медичні протипоказання прийняла рішення завагітніти у спосіб ЕКО. Оскільки вони з [PERSON] були більше ніж у дружніх відносинах, вона запропонувала йому стати батьком майбутніх дітей, на що позивач згодом погодився. На початок 2016 року стосунків притаманних подружжю між ними не було, однак перед народженням дітей [PERSON] , за наполяганням батьків вирішила спробувати побудувати сім`ю з позивачем. З цією метою придбала за власні кошти житловий будинок по [ADDRESS] , провела ремонт, закупила меблі. У червні 2016 року народилися діти і сторони почали проживати у вказаному будинку. На вимогу [PERSON] [PERSON] зареєструвала його у цьому будинку. Однак подружнє життя не склалося, [PERSON] зловживав алкогольними напоями, влаштовував сварки та скандали, а тому з травня 2016 по липень 2019 року вони постійно розривали стосунки. При цьому вони не мали спільного бюджету, коштів на утримання дітей позивач не надавав, участі в утриманні будинку не приймав. Відповідачка підтверджує у зустрічному позові, що все майно про поділ якого просить позивач придбане у період часу з 2012 по 2019 рік, проте зазначає, що все це майно було придбане за її особисті кошти та кошти, яки вона позичала у родичів та знайомих, а тому вважає, що все вказане вище майно є її особистою власністю. Так у 2011 році [PERSON] почала шукати приміщення під офіс для ведення господарської діяльності і так як власних грошей не вистачало, вона позичила у своєї тітки [PERSON] у січні 2012 року 10000 доларів США, які витратила на придбання однокімнатної квартири по [ADDRESS] та нежитлове приміщення - магазин, загальною площею 49,20 кв.м. по [ADDRESS] (згідно з долученою до зустрічного позову копії договору купівлі продажу адреса нежитлової будівлі - [ADDRESS] ). У 2014 році [PERSON] продала власну квартиру за адресою [ADDRESS] за 26000 доларів США. За ці гроші вона купила земельну ділянку та житловий будинок по [ADDRESS] , відкриту стоянку для автомобілів за адресою [ADDRESS] , комплекс нежитлових будівель по [ADDRESS] , та житловий будинок з земельною ділянкою по [ADDRESS] . Всі об`єкти у м. Первомайську Миколаївської області. При купівлі комплексу нежитлових будівель по [ADDRESS] , фактично є авто-заправною станцією (АЗС), [PERSON] пропонувала [PERSON] допомогти з придбанням, але той повідомив, що не має коштів. У подальшому [PERSON] дозволила [PERSON] використовувати придбані нежитлові об`єкти для ведення спільного бізнесу. [PERSON] уклала з Первомайською міською радою договори оренди двох земельних ділянок під вказаними нежитловими об`єктами, протягом 2016 - 2018 років сплачувала орендну плату і у 2018 році викупила ці земельні ділянки, використавши кошти, які позичила у своєї знайомої [PERSON] . У липні 2016 року [PERSON] позичила у [PERSON] 3000 доларів США і придбала на ці гроші три земельні ділянки, площею 0,12 га, розташовані в межах території Грушівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області. Земельні ділянки вона придбала з метою вирощувати горіхи. В подальшому потреба вирощувати горіхи відпала, а тому у 2019 році [PERSON] передала ці ділянки у власність [PERSON] в рахунок боргу. У 2017 році [PERSON] за власні кошти сім одиниць вантажних автомобілів (автоцистерн). Також протягом 2015 - 2019 років у власності [PERSON] перебували легкові автомобілі MERCEDES-BENZ VITO 11 CDI, 2010 року випуску та LAND ROVER RANGE ROVER, 2013 року випуску, які вона придбала за кошти, отримані від продажу інших власних автомобілів (Тойота та Лексус). З огляду на наведене, представник відповідача [PERSON] адвокат Порхун В.М. просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] та визнати вказане майно особистою власністю відповідачки. [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Під час підготовчого провадження у справі приймала участь її представник, адвокат Ярославська О.М., яка 16.02.2021 року подала від її імені відзив з проханням відмовити у задоволенні позову [PERSON] . Зазначила, що укладені між [PERSON] та [PERSON] договори купівлі-продажу нерухомого майна, про фіктивність яких заявляє позивач, є реальними, оскільки за ними [PERSON] отримала нерухоме майно яке використовує передавши в оренду ТОВ «Гранд Ойл Плюс» та ТОВ «Авіс-Транс», яке також використовує передані від [PERSON] транспортні засоби. Всі особові рахунки по вказаним об`єктам переведені на [PERSON] , а тому всі податки та збори також сплачує [PERSON] . Отже [PERSON] є добросовістним набувачем. Представник третьої особи [PERSON] , адвокат Філатов І.Л., просив відмовити у задоволенні позову та підтримав вимоги по зустрічному позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та допитавши свідків з обох сторін, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані і підлягають частковому задоволенню, в той час як у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з огляду на наступне. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до норм частин 1 та 2 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Разом з тим, згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживали однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення поняття «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, і т.п. Згідно вимог ч.4 ст.3 СК України, сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, яке сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Встановлення факту проживання сторін у справі сім`єю без реєстрації шлюбу позивачу необхідно для реалізації положень ст. 74 Сімейного кодексу України. Згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. За змістом ст. 60 СК України належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається, крім іншого, і спільністю участі чоловіка, жінки коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного, для правильного застосування ст. 74 СК України у системному зв`язку зі ст. 60 СК України при вирішення спору щодо визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен установити джерело його набуття. Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України, майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. З аналізу вказаних норм випливає, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Наведені вище доводи позивача, щодо проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю, ведення спільного господарства, побуту та бюджету з січня 2012 року по серпень 2019 року повністю підтверджуються матеріалами справи. Зокрема, факт спільної праці [PERSON] та [PERSON] протягом вищевказаних років підтверджується спільним зайняттям підприємницькою діяльністю, яка здійснювалась через ПП «Компанія «Агро-Люкс» з 2010 року та ПП «Еліта-Люкс» з 3013 року, де засновниками є [PERSON] та [PERSON] з частками у статутному капіталі по 50% кожний. Факт спільного проживання підтверджується пропискою та реєстрацією за одними й тими ж адресами з 2012 року. З 27.04.2012 року сторони були прописані за адресою [ADDRESS] , з 02.09.2014 року до 13.05.2016 року зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , і з 2016 року по цей час зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Суд звертає увагу на те, що сторони одночасно знімалися з реєстрації та реєструвалися за новими адресами. Сторони мають спільних дітей: [PERSON] та [PERSON] , [INFO] . З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] до народження дітей [INFO] спільно звертались до медичної установи в якій були надані послуги із штучного запліднення. Вказане звернення сторін до медичної установи з метою народження спільних дітей свідчить про те, що вони будували сімейні відносини та мали бажання мати дітей. Таке звернення, відповідно до висновків сформованих у постанові Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 359/659/16-ц, свідчить про існування між [PERSON] та [PERSON] відносин, притаманних подружжю. Крім того, факт спільного проживання однією сім`єю підтверджується спільним сімейним відпочинком за кордоном у 2018, 2019 роках, що підтверджено копіями договорів на туристичне обслуговування. Суд також сприймає як доказ сімейних відносин те, що [PERSON] та [PERSON] у 2019 році спільно звертались до психолога намагаючись зберегти ці відносини. Те, що сторони вели спільне господарство підтверджується видатковими накладними на прізвище [PERSON] , щодо придбання комплектуючих для встановлення відео нагляду та інших товарів для будинку за аресою: [ADDRESS] , в якому сторони спільно проживали з 2016 року. До позовної заяви додано та досліджено в судовому засіданні фото знімки зі спільного відпочинку сторін як родини, знімки зі спільного святкування днів народжень та інших свят та відеозапис святкування дня народження спільних дітей, 02.06.2017 року, коли дітям виповнився один рік. Переглянуте відео та фото також переконують суд у висновку про спільне проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю. Крім того судом було допитано свідків. Свідок [PERSON] пояснив, що знає сторони, оскільки працював у їхніх спільних юридичних особах. Він повідомив про те, що основною роботою юридичних осіб та веденням господарської діяльності займався саме [PERSON] , всі питання відносно господарської діяльності, укладання договорів, ведення переговорів тощо вирішувались [PERSON] , а [PERSON] допомагала роботі менеджерів компаній. За дорученням [PERSON] , він часто приїздив на адресу спільного проживання сторін, для вирішення робочих питань, повертаючись з відряджень, [PERSON] приїздив на адресу [ADDRESS] , де проживали сторони та їхні спільні діти. Свідок [PERSON] пояснив, що працював на підприємстві [PERSON] та виконував доручення по роботі у будинку та присадибній ділянці за адресою: [ADDRESS] . Також свідок зазначив, що часто перебував у будинку проживання сторін, всі розпорядження по роботі на присадибній ділянці давав [PERSON] , який особисто займався благоустроєм прибудинкової території, висадкою рослин. Свідок [PERSON] , голова квартального комітету котеджного містечка за місцем проживання сторін, пояснила, що питання пов`язані з благоустроєм вулиць та кварталу вирішувались [PERSON] , при необхідності кошти, для потреб благоустрою та загальних потреб, надавались саме [PERSON] . [PERSON] , батько позивача, пояснив, що сторони проживали однією сім`єю, постійно всі свята проводили разом, [PERSON] сприймала їх з матір`ю позивача, як батьків чоловіка та дідуся та бабусю дітей. [PERSON] , сестра [PERSON] , пояснила, що сторони спільно проживали з 2012 року, а знайомі були раніше, більшість свят та днів народжень у родині святкували разом, [PERSON] та [PERSON] вели себе як родина, рідні та знайомі навіть не знали, що сторони не перебувають у реєстрованому шлюбі, оскільки вони носили обручки. Отже наведені вище свідки також підтвердили факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю. Все вищенаведене з приводу переконання суду у спільному проживанні та веденні спільного господарства сторонами повністю спростовує доводи відповідачки про лише дружні та ділові відносини з позивачем. За такого, суд вважає позовні вимоги у частині встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу з 01.01.2012 року по 30.08.2019 року обґрунтованими, а тому в цій частині позов підлягає повному задоволенню. Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. На підставі ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної "сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік недомовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 372 ЦК України, зазначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Судом встановлено, що все майно, про поділ якого просить позивач, було придбано у період з січня 2012 по серпень 2019 року, тобто під час фактичних шлюбних відносин. Відповідач [PERSON] просила визнати майно, про яке було зазначено вище, особистою власністю, так як воно було придбане за її особисті кошти та кошти позичені у родичів та знайомих. На підтвердження цього відповідач надала рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 листопада 2020 року, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у сумі 750000 грн. позичених 20.03.2018 року. Крім того [PERSON] під час допиту в суді підтвердила, що позичала [PERSON] гроші, як про це було зазначено вище. Наведені докази, як і інші доводи відповідачки про придбання майна за особисті кошти суд сприймає критично. Наданими відповідачкою доказами неможливо переконливо довести, якими саме грошима розраховувалася відповідачка за придбане майно, або встановити за допомогою наданих доказів джерело походження коштів витрачених на покупку того чи іншого майна, навіть якщо відповідач дійсно позичала ті чи інші кошти. Отже суд вважає, що [PERSON] не довела факт придбання спірного майна за свої особисті кошти, а тому підстав для задоволення зустрічного позову та визнання майна особистою власністю немає. В той же час, встановивши факт проживання однією сім`єю у період часу, в який було придбане все майно, про поділ якого просить позивач, суд вважає, що все це майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому слід провести його розподіл з урахуванням рівності часток чоловіка та жінки. Позивач просить визнати недійсними договір купівлі-продажу відкритої стоянки для автомашин, нежитлової будівлі із земельною ділянкою для обслуговування автостоянки площею 0,3 га по [ADDRESS] та договір купівлі - продажу комплексу нежитлових будівель, площею 49,5 кв.м. і земельної ділянки площею 0,2224 га по [ADDRESS] , укладених 07.09.2019 року між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем та повернути сторони в первісний стан, після чого провести розподіл вказаного нерухомого майна разом з іншим зазначеним у позові майном. Позивач посилається на фіктивність вказаних правочинів. Оскільки [PERSON] та [PERSON] є родичами, а саме рідною тіткою та племінницею, суд вважає, що [PERSON] була обізнана про факт сумісного проживання [PERSON] та [PERSON] , а отже була обізнана також про припинення спільних відносин сторін у серпні 2019 року. З тексту договорів купівлі-продажу, вчинених 07.09.2019 року (т. 1 а.с. 305-310), вбачається, що продаж земельної ділянки з комплексом нежитлових будівель за адресою [ADDRESS] було вчинено за 155000 грн., з яких 120000 грн. вартість землі, 35000 грн. вартість нерухомості, а земельної ділянки з відкритою стоянкою для автомашин за адресою [ADDRESS] - за 118000 грн., з яких 107000 грн. вартість землі а 11000 грн. - вартість об`єкта нерухомості. Вказані об`єкти нерухомості були придбані [PERSON] 12.11.2015 року за 141390 грн. - комплекс нежитлових будівель за адресою [ADDRESS] , і за 7980 грн. стоянка для автомашин за адресою [ADDRESS] . Земельні ділянки під вказаними об`єктами були придбані [PERSON] у Первомайської міської ради Миколаївської області 13.04.2018 року - земельна ділянка по [ADDRESS] - за 416490 грн. і 14.06.2018 року - земельна ділянка по [ADDRESS] - за 323058 грн. Тобто загальна сума витрачена на придбання двох об`єктів нерухомості разом із земельними ділянками склала 888918 грн. а загальна вартість, за яку ці об`єкти були продані за договорами від 07.09.2019 року, склала 273000 грн., більше ніж у три рази дешевше за витрачені на придбання кошти лише через рік після такого придбання. На виконання ухвали суду про витребування доказів за клопотанням сторін, ГУ ДПС у Миколаївській області було надано відомості про отримані доходи сторін у справі. Як свідчить довідка про доходи [PERSON] , з 2010 року по другий квартал 2013 року у неї були відсутні будь-які доходи. У 2013 році, [PERSON] отримала заробітну плату у загальному розмірі - 3 842,64 грн. У першому кварталі 2014 року, у неї були відсутні доходи. У 2-4 кварталі 2014 року та перший квартал 2015 року, нею отримувались соціальні виплати по безробіттю та заробітна плата у загальному розмірі - 6 299,69 грн. У період з 2 кварталу 2015 року по другий квартал 2017 року у [PERSON] дохід становив 0,43 грн. Починаючи з 2 кварталу 2017 року по третій квартал 2019 року, по дату придбання майна, [PERSON] отримала у загальному дохід у розмірі - 103 939,51 грн. Наведене свідчить про відсутність у [PERSON] задекларованих доходів, які б дали можливість придбати наведене у договорах купівлі-продажу майно. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору оренди № 01/10-2019 земельної ділянки з комплексом нежитлових приміщень від 29.10.2019 року, [PERSON] передала в оренду ТОВ «Гранд Ойл Плюс», земельну ділянку з комплексом нежитлових будівель розташовані по [ADDRESS] . Відповідно до договору оренди земельної ділянки з відкритою охороняємою стоянкою для автомашин від 01 жовтня 2019 року № 01/10 [PERSON] передала в оренду ТОВ «АВІС-ТРАНС» земельну ділянку з відкритою охороняємою стоянкою для автомашин, розташовані по [ADDRESS] . У ТОВ «Гранд ойл плюс» [PERSON] має частку у статутному капіталі та є директором товариства. Отже, фактично з моменту укладання договорів купівлі-продажу продажу спірних об`єктів нерухомості між [PERSON] та [PERSON] , ці об`єкти нерухомості постійно перебували у фактичному користуванні ТОВ «Гранд Ойл Плюс» без жодної оплати орендної плати на користь [PERSON] , про що свідчить довідка про доходи [PERSON] яка наявна у матеріалах справи. З урахуванням того, що [PERSON] постійно, починаючи з 2019 року працювала у ТОВ «Гранд Ойл Плюс», спочатку помічником керівника, у подальшому стала власником та директором товариства, фактично майно не вибувало з її опосередкованого користування та управління, що у свою чергу свідчить про фіктивність укладених договорів купівлі-продажу. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 757/12646/16, від 28 лютого 2018 року у справі №909/330/16, від 01 листопада 2018 року в справі № 910/18436/16. [PERSON] не мала матеріальної можливості придбати майно та передати [PERSON] кошти, а [PERSON] , у свою чергу, продовжила фактично використовувати майно для здійснення підприємницької діяльності. Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Наведене дає підстави для визнання вказаних договорів купівлі-продажу недійсними з підстав їх фіктивності. Вирішуючи питання розподілу майна, суд вважає, що ті об`єкти нерухомості, які залишилися у власності [PERSON] , слід розділити, визнавши за кожним із подружжя право власності на 1/2 частину за кожним. Суд вище зазначив, яке саме майно залишилося у власності [PERSON] . Таким самим чином слід розділити об`єкти нерухомості, щодо яких суд визнає недійсними договори купівлі- продажу від 07.09.2019 року. Щодо іншого майна, суд вважає, що відповідач [PERSON] діяла недобросовісно, відчужуючи об`єкти спільної сумісної власності своїм родичам, і робила це з метою уникнути їх розподілу. Позивач просив врахувати вартість проданого майна під час розподілу, зарахувавши половину вартості проданого майна в якості частки за відповідачкою, а різницю у вартості стягнути з неї на його користь. При цьому, відповідачка [PERSON] просила визнати все майно придбане під час фактичних шлюбних відносин її особистою власністю. Вона не пропонувала суду свій варіант розподілу майна у разі визнання його спільною власністю подружжя. Позивач просив визнати за ним право власності на автозаправний комплекс та автомобільну стоянку, а житловий будинок просив розділити, визнавши за кожним із подружжя по 1/2 частині. Щодо житлового будинку, суд погоджується з таким варіантом розподілу, проте визнання за однією із сторін право власності на автозаправний комплекс та автомобільну стоянку буде очевидно не справедливим, оскільки ці об`єкти використовуються з метою отримання прибутку і мають особливу цінність для кожного з подружжя. Суд вважає справедливим розділити всі наявні об`єкти нерухомості виділивши кожному по 1/2 частині у праві власності на них. Так як відповідач відчужила решту об`єктів нерухомості та автомобілі, які були придбані під час фактичного перебування у шлюбі, слід стягнути з відповідачки на користь позивача половину вартості цих об`єктів. Відповідач не надавала суду звітів про вартість, або інших документів для встановлення вартості проданих об`єктів майна. Позивач надав суду звіти про оцінку транспортних засобів, звіти про грошову оцінку земельних ділянок та звіти про вартість майна. Саме з цих оцінок суд і виходить, вирішуючи загальну вартість майна, що підлягає поділу. Оцінка майна надана суду на всі об`єкти, за виключенням нежитлової будівлі-магазину по [ADDRESS] , яку позивач оцінив у 150000 грн. та квартири однокімнатної по [ADDRESS] , вартістю, за оцінкою позивача, також у 150000 грн. Оскільки інших варіантів оцінки цих об`єктів суду не надано, суд вважає за можливе при розрахунку загальної вартості майна, виходити саме з вартості вказаної позивачем, яка на переконання суду є цілком адекватною. Вартість майна, яке було продане відповідачкою, виходячи з сум вказаних вище, відповідно до звітів про оцінку складає 5122284 грн. Вартість майна, яке не було оцінене спеціалістами складає 300000 грн. Загальна вартість - 5422284 грн. Отже, з відповідачки [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути грошову компенсацію половини вартості відчуженого спільного майна у сумі 2711142 грн. Вирішуючи справу, суд задовольняє позов частково, виходячи з того, що розподіл майна здійснюється не у запропонованму позивачем порядку. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 11910,20 грн, 384,20 грн., 420,40 грн. та 454 грн. було сплачено судового збору за вирішення клопотань про забезпечення позову, а всього 13168 грн. 80 коп. Вирішуючи справу суд задовольняє позов частково, виходячи з того, що розподіл майна здійснюється не у запропонованму позивачем порядку. Оскільки всі позовні вимоги задоволено, хоча і в іншому вигляді ніж просив позивач, суд вважає, що вся сума судових витрат повинна бути стягнута з відповідача [PERSON] .

Outcome: partial