Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи її тим, що 14.02.2009 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблений відповідний актовий запис за № 41. Зазначає, що спільне життя в них з [PERSON] не склалось у зв`язку з різними поглядами на життя, спільного господарства не ведуть, шлюбних відносин не підтримують, разом час не проводять. У даному шлюбі у подружжя народились діти - син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 06.08.2010 серії [NUMBER] , та донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 13.01.2015 серії [NUMBER] . На даний час подружжя проживає окремо. Діти проживають разом з позивачкою. Позивачка вважає, що подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, втрачено почуття любові та поваги, постійно виникають сварки та конфлікти, а тому вважає що шлюб існує тільки формально. Щодо участі батька у вихованні та піклуванні про дітей не заперечує, перешкод щодо їх спілкування не створює. Отже, на розірванні шлюбу [PERSON] наполягає, строк на примирення просить не надавати, оскільки такий вже ними використано, подружжя намагалось відновити стосунки, однак бажаного результату не досягли. За таких обставин, позивачка просить суд шлюб, який був укладений 14.02.2009 року, між нею та [PERSON] , розірвати. У судове засідання [PERSON] надала суду заяву, у якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила такі задоволити. Також просила не надавати строк для примирення та розглянути справу без її участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання надав суду заяву про визнання позову та просив розглянути справу у його відсутності. Дослідивши матеріали справи та подані сторонами заяви зокрема, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Як вбачається з оригіналу свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 14.02.2009 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблений відповідний актовий запис за № 41. У даному шлюбі у подружжя народились діти - син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 06.08.2010 серії [NUMBER] , та донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 13.01.2015 серії [NUMBER] . Судом встановлено, що спільне життя у сторін не склалося, спільне господарство як подружжя не ведуть, життя, яке б ґрунтувалося на почуттях взаємної любові, дружби та поваги немає. Спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Приписами ст.110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 СК України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Спору щодо поділу спільного майна подружжя та визначення місця проживання дітей сторонами не заявлялося. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між сторонами, слід розірвати. У відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача належить стягнути на користь [PERSON] судові витрати у розмірі 1073,60 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: approved