Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача ДП «Схід ГЗК» в якому просила стягнути з ДП «Схід ГЗК» на її користь: 20971,62 грн, як не виплачену заробітну плату за червень 2022 року, липень, 2022 року та серпень 2022 року; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, з відрахуванням всіх обов`язкових платежів, передбачених законом; 20000 грн, моральної шкоди заподіяної порушенням законних прав згідно статті 237-1 КЗпПУ. В уточненій позовній заяві прийнятій до справи №392/1434/22, провадження №2/392/167/23 ухвалою суду від 12.04.2023 року, позивач [PERSON] просила стягнути з відповідача ДП «Схід ГЗК» на її користь: 8682,70 грн, як невиплачену заробітну плату за серпень 2022 року; 94950,27 грн, як суму середнього заробітку за період затримки виплати заробітної плати при звільненні з 22.08.2022 року по 24.03.2023 року; 20000 грн, моральної шкоди заподіяної порушенням законних прав згідно статті 237-1 КЗпПУ; зобов`язати ДП «Схід ГЗК» нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки при звільненні починаючи з 24.03.2023 по день фактичного розрахунку з відрахуванням всіх обов`язкових платежів, передбачених законом. На обґрунтування позову зазначила, що 24.04.2004 року її було призначено стволовою на поверхні шахти ДП «Схід ГЗК». З лютого 2022 року відповідач почав виплачувати заробітну плату нерегулярно і з цього часу почала утворюватися заборгованість по виплаті заробітної плати. 22.08.2022 року через затримку у виплаті заробітної плати вона вимушена була припинити свою роботу та звільнитися. При звільненні розрахунку по нарахованій заробітній платі з нею проведено не було та загальна сума заборгованості становить 20971,62 грн, яка включає в себе: 6168,57 грн заробітна плата за червень 2022 року; 6120 грн заробітна плата за липень 2022 року; 8682,70 грн заробітна плата за серпень 2022 року. Зазначила, що зверталась до відповідача з проханням погасити заборгованість із заробітної плати, їй було відмовлено, факт невиплаченої заробітної плати підтверджується довідкою відповідача про заборгованість із заробітної плати станом на 29.11.2022 року. Заявляючи позовні вимоги позивач у позовній заяві посилається на такі норми права: ч. 1 ст. 47, ч.1 ст. 94. 115, 116,117, 237-1 КЗпП України, постанову Пленуму Верховного Суду України від 27.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», абзац 2 п.8 Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою КМУ від 08.02.1995 року №100, Постанову Верховного Суду України у справі №6-64цс13 від 0307.2013 року, ст. 27 ЗУ «Про оплату праці», постанову Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Зазначила, що 21.02.2023 року відповідач перерахував на її картковий рахунок заробітну плату за червень 2022 року у розмірі 6168,50 грн та 27.02.2023 року заробітну плату за липень 2022 року у розмірі 6120,35 грн. Станом на 07.03.2023 року залишилася заборгованість із заробітної плати за серпень 2022 року у розмірі 8682,70 грн. Згідно зі ст. 117 КЗпПУ у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено Порядком обчислення середнього заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Згідно правового висновку ВСУ, у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (постанова по справі №6-64цс13 від 03.07.2013 року) згідно із ч.1 ст.117 КЗпПУ, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, відсутність фінансово господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпПУ. Посилаючись на вищевказаний висновок, вказала розрахунок середнього заробітку за період затримки розрахунку: 22.08.2022 - дата звільнення; 24.03.2023 дата наступного судового засідання по справі. Число робочих днів за вказаний період заборгованості становить 153 робочих днів (серпень 2022 р 7 днів; вересень 2022 року 22 дня; жовтень 2022 року 21 день; листопад 2022 року - 22 дня; грудень 2022 року 22 дня; січень 2023 року - 22 дня; лютий 2023 року 20 днів та березень 2023 року 17 днів). Згідно довідки, розмір середньоденної заробітної плати становить 620,59 грн. Таким чином, розмір середнього заробітку за весь період затримки розрахунку становить 94950 ,27 грн. (153 робочих днів х 620,59 грн). При цьому наголосила, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. На обґрунтування розміру моральної шкоди вказала, що внаслідок порушених її законних прав, а саме невиплати їй заробітної плати, тобто порушено її конституційне право на оплату праці, було порушено звичайний для неї уклад життя, що завдало моральних страждань, які виразилися в переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права, тому зазнала втрат немайного характеру, тобто їй завдано моральну шкоду. В результаті затримки з виплати заробітної плати, у тому числі при звільненні, понесла моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання протягом певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сімї, принизило її, що є моральною шкодою. З урахуванням невиплачених сум, розміру та тривалості завданих моральних страждань, визначали моральну шкоду у розмірі 20000 грн. Саме такий розмір є достатнім для сприяння відновлення порушених її прав. Зазначила, що у відзиві на її позовну заяву відповідач зазначив, що підприємство немає змоги погасити заборгованість по заробітній платі, оскільки на даний час не здійснює підприємницьку діяльність, існує значна заборгованість та заблоковані банківські рахунки. Але це не відповідає дійсності, оскільки наказом «Про відновлення роботи підрозділів ДП Схід ГЗК » від 08.11.2022 відновлено виробничу діяльність усіх підрозділів ДП «Схід ГЗК». Крім того, відповідач проводить набір працівників, що підтверджується інформацією розміщеною на офіційному сайті відповідача. На сайті оприлюднена інформацію щодо наявних вакантних посад та робочих місць у відповідача станом на 22.12.2022 і повідомлено про можливість працевлаштування бажаючих. Просила звернути увагу суду, що при наявності заборгованості із заробітної плати, відповідач здійснює закупівлю бензину, дизельного палива, чаю, кави, замінників кави та друкує газети, про що відповідач надає заявку на сайтах про оголошення тендерів на закупівлю товарів. 05.02.2023 року представником відповідача ДП «СхідГЗК» - адвокатом Наконечною О.І. надано відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити позивачу у задоволенні позову до ДП «Схід ГЗК» в повному обсязі, у зв`язку з безпідставністю та необґрунтованістю. На обґрунтування такої позиції зазначила, що позивач дійсно працювала на Новокостянтинівській шахті ДП «Схід ГЗК» стовбуровою (поверхневою) 5 розряду на дільниці Спуск-підйом шахти та була звільнена 22.08.2022 з підприємства за власним бажанням. Станом на 29.11.2022 за підприємством відносно [PERSON] рахується заборгованість з виплати заробітної плати в сумі 20971,62 грн. Зазначила, що 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України указом Президента України №64/2022 введено воєнний стан. Строк дії воєнного стану в Україні продовжено указом Президента від 14.03.2022 року №133/2022, 18.05.2022 №341/2022, від 12.08.2022 №573/2022, від 07.11.2022 року №757/22 з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб. У зв`язку з цим, ДП «Схід ГЗК» тривалий час, починаючи з 01.03.2022 року перебувало у вимушеному тимчасовому простої, що підтверджується наказом Новокостянтинівської шахти «Про виведення працівників в тимчасовий простій». На час введення воєнного стану підприємство мало фінансові трудності та опинилося у скрутній фінансово економічній кризі, що зумовило нестабільне державне (бюджетне) фінансування та затримки у взаєморозрахунках підприємствами, установами організаціями, а також із працівниками підприємства. Так, згідно звіту про фінансовий стан підприємства на 30.09.2022 року за ДП «Схід ГЗК» рахується кредитна заборгованість у розмірі 1517196 тис. грн, чистий збиток підприємства складає 960328 тис. грн, та станом на сьогодні кредиторська заборгованість лише збільшується. Крім того, згідно Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень станом на 05.01.2023 відкрито 286 виконавчих проваджень про стягнення з ДП «Схід ГЗК» заборгованості. Постановами відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в рамках виконавчих проваджень щодо стягнення коштів на рахунки підприємства накладені арешти станом на день подачі даного відзиву продовжують діяти. Арешт рахунків унеможливлює проведення будь яких фінансових операцій у господарській діяльності підприємства та обмежує доступ до їх користування. Вищевказані наслідки неплатоспроможності виникли не з вини відповідача, а тривалість затримок виплат зумовлена фінансово економічною кризою, нестабільним державним (бюджетним) фінансуванням та затримки у взаєморозрахунках, а також введення воєнного стану в Україні. Щодо стягнення моральної шкоди, зазначила, наступне. Відповідно до загальних підстав цивільно правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою ті протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Оскільки нормативно правовими актами України не встановлено розмір компенсації моральної шкоди, розмір моральної шкоди яка підлягає відшкодуванню, визначається судом відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справи. Вважає, що позивачем не подано жодного доказу того, що саме відповідач завдав їй моральної шкоди, зокрема не підтверджено факту порушення її прав, завдання моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру діями чи бездіяльністю відповідача, не встановленого причинного зв`язку між невиплатою заробітної плати і протиправним діянням та виною в його заподіянні. Стягнення моральної шкоди у розмірі 20000 грн. є надмірним, оскільки, відшкодування моральної шкоди не має призводити до навіть неістотного збагачення. Крім того, розмір моральної шкоди не відповідає принципу розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи вищевикладені підстави та скрутне матеріальне становище підприємства, просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі [PERSON] 09.01.2023 року позивачем [PERSON] подано заперечення на відзив, в яких остання не погоджується із доводами відповідача, викладеними у відзиві, а саме, що підприємство не має змоги погасити заборгованість по заробітній платі, банківські рахунки підприємства заблоковані та на даний час ДП «Схід ГЗК» не здійснює підприємницьку діяльність, оскільки, це не відповідає дійсності та спростовується наказом ДП «СхідГЗК» від 08.11.2022 року щодо відновлення виробничої діяльність усіх підрозділів ДП «Схід ГЗК». Крім того, відповідач проводить набір працівників, що підтверджується інформацією розміщеною на офіційному сайті відповідача. Також, вона спілкуватися з колегами, які продовжують працювати на підприємстві в ДП «Схід ГЗК» та їм виплачується заробітна плата, і сплачена заборгованість по заробітній платі за період перебування відповідача у тимчасовому простої. Крім того, згідно сайту, який проводить тендери із закупівлі, вбачається, що відповідач попри наявність заборгованості із заробітної плати, здійснює закупівлю бензину, дизельного палива, чаю, кави, замінників кави, друкує газету. Щодо обґрунтованості розміру моральної шкоди зазначила наступне. Вона зверталася до відповідача з проханням погасити заборгованість із заробітної плати, однак їй було відмовлено. На час розгляду справи в суді відповідач заборгованість не виплатив, навпаки, у відзиві на її позовну заяву пояснив, що свою вину не визнає і просить суд відмовити їй у задоволені позову. Внаслідок порушення\~її законних\~прав,\~а саме,\~невиплаченої заробітної\~плати,\~чим порушено\~її конституційне\~права на\~оплату праці,\~було порушено\~звичайний для\~неї уклад\~життя,\~що завдало\~їй моральних\~страждань,\~які виразилися\~в переживаннях,\~пов`язаних\~із необхідністю\~звернення до\~суду за\~захистом свого\~порушеного права,\~зазнавши втрат\~немайнового характеру.\~Крім того,\~в результаті\~затримки заробітної\~плати,\~у тому\~числі при\~звільненні,\~вона понесла\~моральні страждання\~протягом певного\~періоду,\~що зумовило\~зміну способу\~життя,\~необхідності докладання\~додаткових зусиль\~для утримання\~себе та\~своєї сім`ї,\~що принизило\~її,\~та є\~моральною шкодою. Окрім того, зазначила, що у неї на утриманні є неповнолітній син [PERSON] , 2011 року народження. Заробітна плата була єдиним джерелом її існування, а у призначенні пенсійних виплат їй відмовлено. На підставі вищевикладеного вважає, що саме розмір 20000 грн, моральної шкоди є достатнім для сприяння відновленню її порушених прав. Позивач [PERSON] у судове засідання подала заяву, зареєстровану судом 12.04.2023 року за вх.№3331, про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала в повному обсязі. Представник відповідач\~ДП «Схід\~ГЗК» -\~адвокат Наконечна\~О.І.\~в судове\~засідання подала\~клопотання,\~зареєстроване судом\~12.04.2023\~року за\~вх.\~№3310,\~в якому\~просила проводити\~розгляд справи\~у відсутність\~представника ДП\~«Схід ГЗК»,\~крім того,\~зазначила, що в уточненнях до позовної заяви позивачем додатково надано розрахунок середнього заробітку за весь час затримки, який позивач бажає стягнути з відповідача. ДП «Схід ГЗК» підтримує свою позицію щодо відсутності обґрунтувань та підстав у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ДП «Схід ГЗК» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середньої заробітної плати за час затримки при звільненні та моральної шкоди, у зв`язку з чим, просила суд відмовити у задоволені позовних вимог повністю. Ухвалою Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 07.12.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 20.12.2022 року задоволено клопотання представника відповідача про продовження строку для надання відзиву. Ухвалою Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 12.04.2023 року прийнято уточнення [PERSON] до позовної заяви та постановлено в подальшому розгляд справи проводити з урахуванням наданих уточнень. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зваживши доводи, викладені в позовній заяві, уточненій позовній заяві та відзиві, дослідивши докази по справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулася позивач, виходячи з положень ст. 12 та ст. 13 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача обґрунтовані, та разом з тим є такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Суд у межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини. Судом установлено, що позивач з 24.06.2004 по 22.08.2022 року, дійсно перебувала у трудових відносинах з ДП «Схід ГЗК» Новокостянтинівської шахти на посаді стовбуровою (поверхні шахти) та 22.08.2022 звільнена за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці позивача [PERSON] серії [NUMBER] (а.с. 8-13). Наказом ДП «Схід ГЗК» від 22.08.2022 року №210 [PERSON] звільнено з посади стовбурового (поверхневого) 5 розряду дільниці спуск підйом (№34), 22.08.2022 року за власним бажанням, ст.38 КЗпП України (а.с.34). Відповідно до довідки ДП «Схід ГЗК» Новокостянтинівська шахта, станом на 29.11.2022 року, за підприємством рахується заборгованість з виплати заробітної плати [PERSON] в сумі 20971,62 грн, в тому числі за: червень 2022 року 6168,57 грн; липень 6120,35 грн; серпень 2022 року 8682,70 грн (а.с.14). Відповідно до довідки ДП «Схід ГЗК» за №17-02-11від 02.03.2023 року, середньо денний заробіток [PERSON] згідно Постанови КМУ №100 від 08.02.1995 р, на день звільнення 22.08.2022 р складає 620,59 грн. (а.с.71). Згідно довідки ДП «Схід ГЗК» за №17-02-10від 02.03.2023 року, середньо місячний заробіток [PERSON] , згідно Постанови КМУ №100 від 08.02.1995 р. на день звільнення 22.08.2022 року складає 19,5 днів*620,59 грн. - 12101,51 грн. (а.с. 72). Згідно платіжної інструкції виданої ДП «Схід ГЗК» Новокостянтинівська шахта №51 від 21.02.2023 року на суму 6168,57 грн, (заробітна плата звільненому працівнику за червень 2022 року) та №55 від 27.02.2023 на суму 6120,35 грн, (заробітна плата звільненому працівнику за липень 2022 року), вбачається, що [PERSON] перераховано заборгованість по заробітній платі за червень, липень 2022 року. Відповідно розмір заборгованості на день винесення рішення становить за серпень 8682,70 грн (а.с.76-77). Згідно розрахунку позивача [PERSON] середній заробіток за весь період затримки розрахунку становить: 153 робочих днів (серпень 2022 року - 7 днів, вересень 2022 року 22 дня, жовтень 2022 року 21 день, листопад 2022 року 22 дня, грудень 2022 року 22 дня, січень 2023 року 22 дня, лютий 2023 року 20 днів, березень 2023 року 17 днів), з урахуванням розміру середньоденної заробітної плата 620,59 грн, розмір середнього заробітку за вказаний період становить 94950,27 грн. (153 робочих днів х 620,59 грн). Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке. Судом з`ясовано, що між сторонами виник спір щодо стягнення заборгованості із заробітної плати та стягнення середнього заробітку за період затримки виплати заробітної плати при звільненні, який регулюється положеннями\~Кодексу законів про працю України\~(КЗпП). Відповідно до ч.1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтями 12, 81\~ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст.\~43\~Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з положеннями ст.\~43\~Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст.\~21\~Закону України\~«Про оплату\~праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст.\~24\~Закону України\~«Про оплату\~праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст.\~47\~КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч. 1 ст.\~116\~КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до статті 117 КЗпПУ країни у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Окрім зазначеного судом відзначається, що згідно з правовим висновком Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (Постанова Верховного Суду України від 03.07.2013 у справі № 6-60цс133), - відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Таким чином, суд констатує наявність вини роботодавця - відповідача ДП «Схід ГЗК» у невиплаті належних звільненому працівникові - позивачу [PERSON] у день її звільнення коштів у розмірі 20971,62 грн., та згідно уточненої позовної заяви на день розгляду справи сума заборгованості становить 8682,70 грн, що свідчить про наявність у відповідача обов`язку по виплаті останній середнього заробітку за весь час затримки, а саме, враховуючи, що станом на час розгляду справи такі виплати відповідачем не проведено в повному обсязі (наявна заборгованість за серпень 2022 року, яка становить 8682 грн 62 коп.), - по день ухвалення даного рішення. Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, з наступними змінами (далі - Порядок). Так, абз. 3 п. 2 Порядку встановлено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. За змістом абз. 2 п. 3 Порядку суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт. Відповідно до абз. 1 п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Таким чином, середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 620,59 грн. виходячи із розрахунку: 5585,31 (заробітна плата за останні два календарні місяці роботи, що передували місяцю, в якому позивача було звільнено без вирахування сум податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів) / 9 (кількість фактично відпрацьованих робочих днів у зазначений період). Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.\~117\~КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до роз`яснень пленуму Верховного Суду України наведених у п. 6 постанови № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. За таких, встановлених судом обставин справи, враховуючи, що строк затримки виплати належних [PERSON] при звільненні сум, з урахуванням дати звільнення 22.08.2022 року, не проведення в повному обсязі на день ухвалення даного рішення, - становить - 186 днів (з урахуванням ч. 6 ст. 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах військового часу», яким зупинена дія ст.\~73\~КЗпП України щодо визначення святкових і неробочих днів. Серпень 2022 року - 7 робочих днів, вересень 2022 року 22 робочих днів, жовтень 2022 року 21 робочих днів, листопад 2022 року 22 робочих днів, грудень 2022 року 22 робочих днів, січень 2023 року 22 робочих днів, лютий 2023 року 20 робочих днів, березень 2023 року 22 робочих днів, квітень 2023 року 8 робочих днів.), що з урахуванням розміру її середньоденної заробітної плата 620,59 грн, свідчить про те, що розмір середнього заробітку останньої за вказаний період становить 115429,74 грн. (186 дн. х 620,59 грн =115429,74 грн). Отже, суд приймає до уваги вищевказаний розрахунок, наданий позивачем, при цьому зауважує, що відповідно до вимог ЦПК України відповідач не скористався своїм правом на подання доказів на спростування вказаного розрахунку, представником відповідача не надано контррозрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заперечень щодо розрахунку, наданого позивачем, від відповідача не надходило, при цьому представник відповідача заперечувала в задоволенні позову повністю. Аналіз зазначених правових норм (ст.ст.116, 117 КЗпП України) дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена\~статтею 117 КЗпП України\~відповідальність. Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. При цьому, судом відзначається, що відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до\~ст. 117 КЗпП України\~не відповідає ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану роботу, а за затримку розрахунків при звільненні, тому відшкодування, передбачене\~ст. 117 КЗпП України, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою. Метою законодавчого регулювання умов відшкодування працівнику за час затримки усіх виплат при звільненні є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до пункту 6 частини першої\~статті 3 Цивільного кодексу України\~загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових відносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи права відповідно до частини третьої\~статті 13 ЦК\~України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відшкодування, передбачене\~статтею 117 КЗпП\~спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16. ВП Верховного Суду прийшла до висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Тому ВП Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин. На думку ВП Верховного Суду, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Таку точку зору у своїй постанові ВП Верховного Суду аргументувала тим, що з однієї сторони працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. З іншої сторони, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Верховний Суд вважає, що метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3\~ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Велика Палата Верховного Суду також погодилась з тим, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Враховуючи те, що Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, суд, беручи до уваги правові позиції Великої Палати, викладені в постанові від 26 червня 2019 року, вважає за необхідне зменшити суму компенсаційних виплат позивачу [PERSON] . При цьому, суд бере до уваги період часу недоплати заробітної плати та звернення позивача з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі 05 грудня 2022 року (тобто зі спливом більше трьох місяців після нездійснення розрахунку підприємства з працівником), період перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем з 24 червня 2004 року по 22 серпня 2022 року, розмір заборгованості по заробітній платі, що становить 8682 грн. 70 коп., а сума компенсаційних виплат, тобто середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яку просить стягнути позивач за період з 22 серпня 2022 року по день винесення судом рішення, тобто по 12 квітня 2023 року складає 115 429 грн. 74 коп., що значно перевищує суму основного боргу та порушує принцип співмірності. Враховуючи наведене, зокрема, що під час звільнення позивача [PERSON] відповідачем як роботодавцем останньої не проведено із позивачем у день звільнення розрахунок у повному обсязі, при цьому, взявши до уваги, що сума невиплаченої заробітної плати за спірний період залишилася 8682 грн. 70 коп., суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивача виплат в сумі 70 000 грн. 00 коп., при цьому, зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити з урахуванням розміру заборгованості по заробітній платі та періоду затримки розрахунку. Посилання представника відповідача на те, що на території України введено воєнний стан, у зв`язку з чим, ДП «Схід ГЗК» тривалий час перебувало у вимушеному простої, має фінансові труднощі, а рахунки підприємства арештовані, що призвело до обмеженого доступу їх використання, суд не враховує, як правову підставу для відмови в задоволенні позову. Крім того, згідно наказу № 362 від 08.11.2022 року, роботу підрозділів ДП Схід ГЗК» відновлено, станом на 22.12.2022 року на офіційному сайті ДП «Схід ГЗК» оприлюднена інформація щодо наявних вакантних посад та робочих місць також проводяться тендера щодо закупівель - замовником яких є ДП «Схід ГЗК» (а.с.49, 50-53). Ч.3 ст.10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці , якщо доведе, що порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. Отже, законодавець пов`язує звільнення від відповідальності роботодавця за умови доведення останнім, що таке порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або інших обставин непереборної сили. Відтак, відповідач, як роботодавець не довів суду, зокрема не надав належних доказів, що саме ці обставини стали перешкодою для своєчасного розрахунку з працівником-позивачем [PERSON] . Згідно з п.6\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~також\~роз`яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначені суми без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Крім того, відповідно до п. 7 ч. 1ст. 264 ЦПК України,під час ухвалення рішення суд вирішує питання зокрема, чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; Згідно з п. 2 ч. 1ст.\~430\~ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. При вирішенні позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача 20000 грн. моральної шкоди, суд виходить з наступного. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до положень якої передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Частиною 1 статті 1167\~ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. В частині 2 ст.\~23\~ЦК України закріплено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В силу ч.4 ст.\~23\~ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно зі статтею 237-1\~КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 14.12.2016 у справі № 428/7002/14-ц, зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Тобто,\~підставою для\~відшкодування моральної\~шкоди згідно\~із вказаною\~статтею є\~факт порушення\~прав працівника\~у сфері\~трудових відносин,\~яке призвело\~до моральних\~страждань,\~втрати нормальних\~життєвих зв`язків\~і вимагало\~від нього\~додаткових зусиль\~для організації\~свого життя.\~Визначаючи розмір\~суми,\~що підлягає\~стягненню на\~відшкодування моральної\~шкоди,\~суд враховує, конкретні обставини\~справи,\~характер та\~ступінь моральних\~страждань, яких позивач зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою роботодавця щодо неї, глибину душевних страждань, що позбавило можливості тривалий час користуватись своїми коштами, належними при звільненні; ступень вини роботодавця, який з різних причин не забезпечив виконання вимог\~статті 116 КЗпП України\~на день звільнення позивача з роботи на утриманні якої знаходилася неповнолітня дитина, присудження позивачеві грошової компенсації у виді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що частково пом`якшує душевні страждання позивача та часткова неплатоспроможність відповідача, яка зумовлена фінансово економічною кризою. Суд не бере до уваги надану позивачем довідку №131 від 11.07.2022 року КНП «Кіровоградська обласна лікарня Кіровоградської обласної ради» військово - лікарської комісії щодо чоловіка позивача [PERSON] , який призваний на військову службу [INFO] з лютого 2022 року та стан здоров`я якого погіршився, у зв`язку з чим [PERSON] потребує відпустки, оскільки він отримує заробітну плату як військовослужбовець, та не міг знаходитися на утриманні позивача. Крім того, погіршення стану здоров`я чоловіка через військову службу, не впливає на розмір моральної шкоди завданої позивачу невиплаченою заробітною платою ДП «СХІД ГЗК». Враховуючи наведені обставини справи та вимоги розумності і справедливості суд визначає моральну шкоду в розмірі 5000 гривень, оскільки на підтвердження завданої шкоди саме в розмірі 20 000 грн., позивач доказів не надала і не обґрунтувала саме такий розмір. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29) Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць. При вирішенні судом питання про судові витрати у справі, згідно з ч.1 ст.141ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 1\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Відповідно до\~ст. 4 Закону України «Про судовий збір», якою закріплені ставки судового збору, за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, 1,5 % ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 465, 80 грн. (за дві вимоги немайного характеру - 1 % від ціни позову, але не менше 992,40 грн, та за вимогу відшкодування моральної шкоди - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 2 481 грн).

Outcome: partial