Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-09 00:00:00

[PERSON] , звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] , згідно з якою просить розірвати шлюб, укладений ним та відповідачкою - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Ужгородського управління юстиції І - ФМ №033038 від 09.02.2002 року; сина [PERSON] , [INFO] , для проживання, виховання та матеріального забезпечення, залишити зі ним за місцем його фактичного проживання. Позовні вимоги мотивує тим, що 09 лютого 2002 року уклав шлюб із [PERSON] , від даного шлюбу мають спільних дітей: дочку - [PERSON] , [INFO] , дочку - [PERSON] [INFO] , сина[PERSON] , [INFO] , які проживають разом з ними і перебувають на утриманні та вихованні позивача. Від стягнення з відповідачки аліментів на утримання неповнолітньої дитини, відмовляється. Відносини з відповідачкою стали псуватися, оскільки є людьми різних характерів і поглядів на життя, що призводить до постійних суперечок та непорозумінь від чого страдають діти. Дружина перестала поважати позивача як особистість, висловлюючи на його адресу принизливі слова, інколи у нетверезому стані, застосовуючи нецензурну лексику, не рахується з його бажаннями і не поважає його працю в інтересах сім`ї. Тобто спільне життя з відповідачкою стало не можливим. Шлюб між ними існує тільки формально. Дітей для проживання, виховання та матеріального забезпечення, просить залишити зі ним, оскільки відповідачка неодноразово, будучи у нетверезому стані, здійснювала їх побиття та часто їх обзиває. Більше того, 22.05.2022 року дружина [PERSON] , скориставшись його відсутністю на протязі однієї доби, викрала неповнолітніх дітей, дочку - [PERSON] та сина - [PERSON] , ввівши їх в обману, сказавши, що їдуть в гості до старшої доньки в Словацьку Республіку, проти їх волі, о 04.00 год. ранку на власному автомобілі без його відома та погодження вивезла їх за межі України. Як мені стало відомо через 8 днів вони зупинилась в населеному пункті: Oberriexinqen, Федеративна Республіка Німеччина. Діти постійно бажали повернутися до України, особливо син [PERSON] якого дружина часто била і він її взагалі боїться. Дружина їх утримувала силою, різною брехнею та шантажем, наприклад: «якщо ви поїдете до батька в Ужгород, то мене ніколи не побачити». Також, дружина викрала всі сімейні грошові заощадження у великих розмірах. Стосовно [PERSON] , поліцією м. Ужгород зареєстровано кримінальне провадження за фактом викрадення неповнолітніх дітей та кримінальне провадження за фактом викрадення матеріальних та грошових цінностей у великих розмірах. В кінці місяця серпня 2022 року, позивач поїхав до Німеччини за місцем тимчасового їх проживання та сина [PERSON] , який категорично відмовився проживати з матір`ю, повернув до України та зараз проживає з позивачем в [ADDRESS] . Мати [PERSON] погодилася з таким рішенням, оскільки з її слів вона «поїхала влаштовувати свою долю, а у дітей своя доля та повертатися в Україну вона не має наміру». Дочка [PERSON] тимчасово залишилась проживати з нею у Німеччині. Вважає, що подальше збереження сім`ї порушуватиме інтереси позивача, а також інтереси дітей. Подальше спільне життя й збереження сім`ї вважає неможливим. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.02.2023 відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено провести розгляд справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін. Розгляд справи відкладався у зв`язку з необхідністю належним чином повідомити відповідача про розгляд справи судом, заявою представника відповідача про відкладення розгляд у справи. Представник відповідача подав відзив на позов, згідно з яким відповідачка визнала позовні вимоги в частині розірвання шлюбу, а щодо вимоги про залишення проживати сина з батьком заперечила, просить відмовити у задоволенні таких, вказавши наступне. Позивач добре знав, що відповідачка із дітьми 22 травня 2022 року буде виїжджати за кордон, оскільки у зв`язку із повномасштабним вторгненням росїї в Україну, її та дітей переїзд в іншу країну, неодноразово обговорювався в колі сім`ї та планувалось заздалегідь. Підтверджуючий доказ того, що позивач знав, про переїзд дружини та їхніх двох неповнолітніх дітей є смс-переписка, отримана із телефону доньки [PERSON] та долучена до даного відзиву. Щодо кримінального провадження за фактом викрадення неповнолітніх дітей та викрадення матеріальних та грошових цінностей у великих розмірах, то такі, станом на сьогоднішній день, є закриті. Після отримання інформації на адвокатські запити така може бути додатково долучена до матеріалів справи. Заперечує факт побиття дітей та вивезення всіх грошових заощаджень. Твердження позивача, що син [PERSON] категорично відмовився проживати разом із матір`ю та в кінці серпня 2022 року повернувся до України, вважає такиим, що не відповідає дійсності, оскільки спільне рішення сторін було таким, що донька [PERSON] залишається проживати із мамою в Німеччині, а син [PERSON] повертається разом із татом до України, щоб продовжувати навчатись у школі. Тому, щодо вимоги позивача про те, щоб сина [PERSON] , [INFO] , для проживання, виховання та матеріального забезпечення, залишити із позивачем за місцем його фактичного проживання, відповідачка категорично заперечує. Вважає, що позивачем не дотримано вимоги законодавства при вирішенні даного питання. У судовому засіданні позивач підтримав у повному обсязі заявлені позовні вимоги. Зазначив про викрадення дітей без їх відома і коштів дружиною, повідомив про застосування фізичного впливу матері на дитину, зокрема, сина, що син ні в якому разі не бажав залишитись проживати з матір`ю за кордоном, наявність проблем у сім`ї, що потребували вирішення у психолога. Спроба вирішити питання надання дозволу на виїзд дитини у нотаріуса не призвела до її вирішення. Дитина відвідує спортивний гурток, однак, на змагання не може виїхати через те, що нема дозволів від батьків, а батько сам не може виїхати. Представник відповідача у судовому засіданні підтримала заперечення позовних вимог, викладені у відзиві на позов. Інших заяв по суті спору сторони суду не подали і не бажали подавати. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд виходить з наступного. Як встановлено судом, 09.02.2002 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис №63, що підтверджується наявним у справі оригіналом свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 09.02.2002. У шлюбі народилися доньки: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] останнього. Станом на день розгляду справи шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство позивач та відповідач не ведуть. Відповідно до ч. 1 ст.21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Зі змісту статті 55 Сімейного кодексу України вбачається, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Виходячи із змісту ч. 3 та ч. 4 ст.56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини чи чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 3 ст.105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного кодексу України. У відповідності зі ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст.112 Сімейного кодексу України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 Сімейного кодексу України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви № № 29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Відповідач не заперечує проти такого. На даний час, офіційно зареєстрований шлюб між позивачем та відповідачем має формальний характер, фактичні шлюбні відносини між сторонами не підтримуються, спільне господарство вони не ведуть, відтак суд дійшов висновку про недоцільність подальшого збереження шлюбу, а тому шлюб між сторонами слід розірвати, позовні вимоги в цій частині слід задоволити. Відповідно до ч. 2 ст.115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Позивач також заявив вимогу про залишення для проживання, виховання та матеріального забезпечення сина [PERSON] , [INFO] , за місцем його фактичного проживання. Син [PERSON] на день розгляду справи не досяг 10 років. Проти даної позовної вимоги відповідач категорично заперечує. Так, вимогами статті 160 Сімейного кодексу України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з вимогами статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Згідно зі ст. 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У постанові від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18 Верховний Суд визначив, що за загальним правилом за відсутності спору, щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. При цьому, суд звертає увагу, що можливість залишення дитини проживати з одним з батьків при розірванні шлюбу, не є тотожним вимозі про визначення місця проживання дитини, розгляд якої судом можливий лише за наявності спору. Згідно з ч. 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. Заявивши вимогу про залишення для проживання, виховання та матеріального забезпечення з батьком за місцем його фактичного проживання, враховуючи заяву відповідача про заперечення позовних вимог, з якою був ознайомлений у першому судовому засіданні, позивач не заявляв вимог про зміну предмета або підстав позовних вимог у встановленому законодавством порядку, суд самостійно не вправі змінювати такі. В задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Отже, позовні вимоги слід задовольнити частково. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі викладеного,

Outcome: partial