Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-09 00:00:00

18 травня 2022 року [PERSON] (далі позивач, [PERSON] ) звернулася в суд з позовом до [PERSON] (далі відповідач-1, [PERSON] ), [PERSON] (далі відповідач-2, [PERSON] ), Приватного акціонерного товариства «Луцьксантехмонтаж №536» (далі відповідач-3, ПрАТ «Луцьксантехмонтаж №536»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Наталія Анатоліївна (далі третя особа), про визнання недійсними договору уступки прав і обов`язків за договором про будівництво житла. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що у період з серпня 2004 року по лютий 2022 року позивач та відповідач-1 перебували у зареєстрованому шлюбі. Позивач зазначає, що за час перебування у шлюбі, а саме - 21 січня 2019 року ними, як подружжям, були придбані майнові права на однокімнатну квартиру [ADDRESS] , яка будувалася на той час відповідачем-3. Договір був оформлений між відповідачем-1 та відповідачем-3. Актом прийому-передачі від 14 лютого 2020 року вказана квартира передана відповідачу-1. В ході розгляду позову про поділ спільної сумісної власності подружжя позивачу стало відомо, що 14 лютого 2020 року між відповідачем-1, відповідачем-2, який є братом відповідача-1, та відповідачем-3 був укладений договір уступки прав та обов`язків відповідно до умов якого, право вимоги за договором про будівництво житла перейшло до відповідача-2. Позивач вважає вказаний договір неправомірним, оскільки фактично за ним було відчужене майно, що перебувало у спільній сумісній власності, без її згоди. З наведених мотивів та підстав, позивач просить суд визнати недійсним договір уступки прав і обов`язків за договором про будівництва житла, що був укладений 14 лютого 2020 року між ПрАТ «Луцьксантехмонтаж №536», [PERSON] та [PERSON] відносно майнових прав на квартиру [ADDRESS] . Представник позивача у судове засідання не прибув, але у письмовій заяві просив суд слухати справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Жоден з відповідачів письмового відзиву на позов не подав. Представник відповідача-1 надіслав на адресу суду письмове клопотання з проханням відкласти розгляд справи через перебування у відпустці поза межами України. Суд відмовляє у задоволенні цього клопотання, оскільки відповідно до приписів ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Оскільки явка представника відповідача-1 у судове засідання є повторною, а суд вже відкладав розгляд справи за його клопотанням, вказане є підставою для продовження розгляду справи, з ухваленням заочного рішення. Третя особа у письмовому клопотанні просить суд розглянути справу за її відсутності. Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідачі були належним чином повідомлені про розгляд справи, але не подали письмового відзиву та повторно не прибули у судове засідання, враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю, з таких підстав. Судом встановлено, що у період з 29 серпня 2004 року по 02 лютого 2022 року позивач та відповідач-1 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.8). За час перебування у шлюбі, а саме - 21 січня 2019 року між [PERSON] (замовник) та ПрАТ «Луцьксантехмонтаж №536» (виконавець) був укладений договір, предметом якого є участь сторін у будівництві житлового фонду на взаємовигідних умовах. За цим договором виконавець зобов`язувався збудувати з власних матеріалів і передати замовнику житло, а саме - однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Замовник забезпечує внесення 100% вартості приміщення, що становить 622\~300,00 грн. (а.с.10-12). Згідно з довідкою ПрАТ «Луцьксантехмонтаж №536» від 14 лютого 2020 року №22/1-1 розрахунки за вищенаведеним договором були проведені відповідачем-1 у повному обсязі (а.с.13). Відповідно до акту прийому-передачі квартир від 14 лютого 2020 року збудована квартира передана відповідачу-1 від відповідача-3 (а.с.15). Одночасно, як слідує з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 22 листопада 2021 року була проведена державна реєстрація права власності відповідача-2, який є братом відповідача-1, на вищенаведену квартиру. Серед документів, що стали підставою для реєстрації квартири саме за відповідачем-2, значиться договір уступки прав і обов`язків від 14 лютого 2020 року (а.с.16). На момент ухвалення цього рішення квартира продовжує перебувати у власності відповідача-2. З матеріалів справи слідує, що 14 лютого 2020 року між [PERSON] (цедент), [PERSON] (набувач) та ПрАТ «Луцьксантехмонтаж №536» (боржник) укладений договір уступки прав і обов`язків за договором про будівництво житла від 21 січня 2019 року укладеного між [PERSON] та ПрАТ «Луцьксантехмонтаж №536». За умовами цього договору цедент передав, а набувач прийняв на себе прав і обовязкі першого за договором про будівництво житла від 21 січня 2019 року, укладеного між цедентом та боржником. Договір не містить у собі відомостей про його оплатність, а тому по суті є безоплатним (а.с.57). Надаючи свою правову оцінку вищенаведеному договору, суд зазначає таке. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки майнові права на квартиру, що будувалася відповідачем-3 за адресою [ADDRESS] , були набуті подружжям відповідача-1 та відповідача-2 за час шлюбу, враховуючи, що в матеріалах справи відсутні жодні докази того, що ці майнові права були особистою приватною власністю відповідача-1, а також презумпцію спільності власності подружжя, передбачену ст.60 СК України, суд дійшов висновку, що такі майнові права були спільною сумісною власністю подружжя позивача та відповідача-1. В свою чергу, частиною другою статті 65 СК України передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. А у частині третій статті 65 СК України визначено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Для суду є очевидним, що договір про розпорядження майновими правами на житлову квартиру, яким по суті є оспорюваний правочин уступки права вимоги, виходить за межі дрібного побутового та стосується цінного майна, отже для його укладання необхідна була обов`язкова письмового згода іншого з подружжя позивача. Такої згоди у даному випадку не було і відповідачі доказів протилежного суду не надали. Крім того, суд враховує, що оспорюваний договір укладений не в інтересах сім`ї, яка на той час існувала між позивачем та відповідачем-1, адже договір є безоплатним, за ним не передбачалося будь-яка компенсація відповідачу-1 за фактичну відмову від майнових прав на квартиру, а значить жодної економічної доцільності він не мав. Також суд враховує, що договір фактично укладений між близькими особами [PERSON] та [PERSON] , які є рідними братами, що свідчить про його спрямованість на узгоджене та протиправне виведення майна з під поділу, як спільного сумісного майна подружжя. Суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. А у частині третій статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Зважаючи на вищевикладене, оскільки за оспорюваним договором відповідач-1 фактично відчужив майнові права на квартиру, які є спільною сумісною власністю подружжя, без вільного волевиявлення та згоди на те іншого подружжя, зважаючи, що такий договір є безоплатним та укладеним не в інтересах сім`ї між близькими особами, які є рідними братами, суд дійшов висновку, що такий правочин є недійсним в силу вимог ч.2 ст.65 СК України, ч.3 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, а тому позовні вимоги слід задовольнити повністю. У зв`язку з повним задоволенням позову, на підставі ст.141 ЦПК України, з відповідачів у рівних частках слід стягнути судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду. На підставі наведеного та

Outcome: approved