Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-02 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Просить ухвалити рішення, яким в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право особистої власності на квартири, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В обгрунтування вимог вказував, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.11.1997. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10.02.2020 у справі №756/12630/19 шлюб розірвано. За час спільного проживання за спільні кошти набуто шляхом купівлі нерухоме майно - квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Квартира була оформлена на відповідача. Ухвалою суду від 20.04.2021 постановлено відкрити загальне позовне провадження у справі. 14.06.2021 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, який ухвалою суду від 15.06.2021 долучено до матеріалів справи. Представник відповідача [PERSON] зазначає, що спірна квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] не є об`єктом права спільної сумісної власності в цілому. Так, згідно з договором купівлі-продажу від 05.04.1996 відповідач [PERSON] придбала однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Зазначена квартира набута відповідачем в особисту приватну власність згідно з нормами ст. 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України (а редакції, чинній на момент укладення правочину). 07.11.1997 між сторонами було укладено шлюб. 18.09.2003 [PERSON] продала належну їй квартиру [ADDRESS] . Продаж здійснено за 17 546,58 грн. У той же день 18.09.2003 [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . Придбання квартири здійснено за 35 739,62 грн. За твердженням відповідача грошові кошти отримані від продажу особистої квартири [ADDRESS] в розмірі 17 546,58 грн [PERSON] в повному обсязі сплатила за придбання спірної квартири. Таким чином, відбулась трансформація одного об`єкту права особистої приватної власності відповідача в інший. Тобто, частина спірної трикімнатної квартири придбана за рахунок коштів, виручених від продажу особистого майна [PERSON] (35 739,62 - 17 546,58 = 18 193,04), а тому є її особистою приватною власністю у відповідності з нормами ст. 57 СК України (в редакції, чинній на момент вчинення правочину). Інша частина грошових коштів для придбання спірної квартири в сумі 18 193,04 грн була подарована батьками [PERSON] . Однак, договір дарування грошових коштів не укладався, тому відповідач позбавлена можливості посилатися на цей доказ. Отже, за твердженням [PERSON] лише частина спірної квартири є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідач зазначає, що позивач діє недобросовісно по відношенню до відповідача, приховуючи та спотворюючи дійсні обставини справи, відповідач змушена звертатися із зустрічним позовом про визнання частини спірної квартири об`єктом права її особистої приватної власності. Окрім того, позивач у позові не зазначає, що на момент фактичного припинення шлюбних відносин (2010 рік) у сторін були спільні грошові кошти в сумі приблизно 500 000,00 грн. Дані кошти є спільною сумісною власністю сторін та у відповідності до норм ст. 60 СК України відповідачу належить частина цих грошових коштів. За твердженням відповідача шлюбні стосунки фактично припинені в 2010 року. З позовом про розірвання шлюбу [PERSON] звернувся у вересні 2019 року. Рішенням суду від 10.02.2020 шлюб між сторонами розірвано. Сторони домовились, що позивач не має майнових претензій до спірної квартири, оскільки визнає, що вона є особистою приватною власністю відповідача. Окремо відповідач звертає увагу на те, що під час шлюбу в 2012 році позивач набув у власність частину житлового будинку на підставі договору дарування. Позивач не проживає у спірній квартирі майже 11 років, за житлово-комунальні послуги не сплачує, будь-яких витрат на утримання, ремонт квартири не несе. Також, з відповідачем наразі в спірній квартирі проживає дитина, це їхнє єдине житло. Згідно зі звітом від 24.05.2021 ринкова вартість спірного майна становить 975 000,00 грн. Відповідач вважає, що в порядку поділу спільного майна позивачу слід виділити у власність грошові кошти в сумі 250 000,00 грн, а їй - відповідачу шляхом взаємозаліку - виділити та залишити у власності частину квартири. 14.06.2021 [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання частки квартири особистою приватною власністю, поділ майна. Просить суд ухвалити рішення, яким: визнати за [PERSON] право особистої власності на частину квартири [ADDRESS] ; в порядку поділу майна виділити у власність та визнати право власності [PERSON] на частину квартири [ADDRESS] ; визнати об`єктом права спільної сумісної власності в рівних частках [PERSON] та [PERSON] грошові кошти в сумі 500 000,00 грн; в порядку поділу майна шляхом взаємозаліку: виділити у власність та визнати право власності за [PERSON] на частину квартири [ADDRESS] , припинивши право спільної сумісної власності [PERSON] на частину квартири [ADDRESS] ; виділити у власність та визнати право власності за [PERSON] на грошові кошти в сумі 250 000,00 грн, припинивши право спільної сумісної власності [PERSON] на грошові кошти в сумі 250 000,00 грн. Вимоги зустрічного позову [PERSON] обґрунтовує наступним. Спірна квартира була придбана [PERSON] 18.09.2003 за грошові кошти в розмірі 35 739,62 грн, частина з яких а саме 17 546,58 грн були її особистими, які вона отримала від продажу квартири [ADDRESS] . Отже, за твердженням позивача за зустрічним позовом частина спірної квартири є її особистою приватною власністю. А інша частина спірної квартири є спільною сумісною власністю колишнього подружжя. Окрім того, [PERSON] стверджує, що грошові кошти в розмірі 500 000,00 грн також є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набуті ними в шлюбі. Отже, з максимальним урахуванням інтересів сторін, дитини та задля максимальної ефективності захисту прав на майно як позивача так і відповідача, позивач за зустрічним позовом пропонує наступний варіант розподілу спільного сумісного майна: шляхом взаємозаліку залишити у власності [PERSON] частину спірної квартири, а відповідачу залишити у власності грошові кошти в сумі 250 000,00 грн. Ухвалою суду від 15.06.2021, яка відображена у протоколі судового засідання, постановлено прийняти до спільного розгляду зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання частки квартири особистою приватною власністю, поділ майна. У свою чергу представник відповідача за зустрічним позовом [PERSON] надав до суду відзив на зустрічний позов та пояснення на відзив за основним позовом. Так, за твердженням сторони позивача за первісним позовом - відповідача за зустрічним позовом сторони познайомились у 1994 році. До 1994 року [PERSON] служив в Українській армії в Польщі та мав високу заробітну плату, яка виплачувалась йому в іноземній валюті. Окрім заробітної плати в Польщі йому ще нараховувалась інша заробітна плата на території України. Сторони зустрічалися 2 місяці, після чого вирішили проживати разом та знімати квартиру, вести спільний побут. В 1996 році сторони вирішили одружитися і у зв`язку з чим почали шукати квартиру для покупки. У процесі пошуку вони знайшли однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Квартира придбавалась виключно за кошти, які заробив позивач за основним позовом особисто. У зв`язку з тим, що позивач за основним позовом був військовим, то знаходився у черзі на отримання житла. Для того щоб позивача не виключили з цієї черги сторони прийняли рішення оформити квартиру на відповідача за основним позовом. У 1997 році сторони одружилися, в 2001 році народився син. Протягом часу з 1995 року по 2003 рік відповідач за первісним позовом ніде не працювала. Утриманням квартири та сім`ї здійснював виключно [PERSON] . У 2003 році сторони прийняли рішення купити трикімнатну квартиру в тому ж домі, де проживали. У спірній квартирі [PERSON] проживав до 2010 року. З 2010 року сторони припинили шлюбні відносини, не мали спільного бюджету, не мали взаємних прав та обов`язків, не вели спільного господарства тощо. Відповідач за основним позовом стверджує, що вона в 1996 році купила однокімнатну квартиру за кошти які їй належали особисто, на час коли сторони не перебували в шлюбу, а тому квартира є її особистою власністю. А тому кошти, які були виручені від продажу однокімнатної квартири у розмірі 17 546,58 грн є її приватною власністю і саме тому вона вважає, що частина спірної квартири також належить їй на праві особистої приватної власності. Однак, у сторони відповідача за первісним позовом об`єктивно не могло бути таких коштів, оскільки вона в 1992 році закінчила інститут і до 1996 року ніде не працювала, її мати працювала медсестрою, а батько вже був пенсіонером. Вартість однокімнатної квартири згідно договору купівлі-продажу від 05.04.1996 дорівнювала приблизно 2 500,00 доларів США. Позиція [PERSON] , що вона придбала квартиру за свої особисті кошти не обґрунтована доказами та спростовується наведеними доводами. За твердженням сторони позивача за первісним позовом однокімнатна квартира була придбана за особисті кошти не [PERSON] , а [PERSON] , який мав об`єктивну можливість, підтверджену доказами, заробити кошти в розмірі 2 500,00 доларів США. Але не дивлячись на факт придбання квартири за особисті кошти позивача за первісним позовом, з огляду на приписи Закону України «Про власність», вважає, що однокімнатну квартиру необхідно визнати спільною власністю сторін, а тому кошти, які були виручені від продажу квартири в розмірі 17 546,58 грн також є спільною сумісною власністю подружжя. Окрім того, [PERSON] з 1998 по 2003 працював в ТОВ «Хенкель Баутехнік (Україна)», де мав велику заробітну плату, що підтверджується довідками про доходи. З огляду на це, сторона позивача за первісним позовом вважає обґрунтованими обставинами те, що кошти в розмірі 18 193,04 грн були ним накопичені та витрачені на придбання спірної квартири. Отже, кошти витрачені на придбання спірної квартири були спільними сумісними. Щодо грошових коштів, які на момент припинення шлюбних відносин, за твердженням [PERSON] , були накопичені сторонами в розмірі 500 000,00 грн, та частина яких належить відповідачу, то сторона позивача за первісним позовом не надала будь-яких підтверджень щодо їх існування. Всі кошти, які заробляв [PERSON] витрачалися на утримання сім`ї, на ремонт квартири, купівлю автомобіля, який відповідач продала, а кошти витратила на свої потреби. Отже, позивач за зустрічним позовом не довела обставини, якими обґрунтовує позовні вимоги, а надані відповідачем за зустрічним позовом докази спростовують обставини, на які посилалась [PERSON] . Ухвалою суду від 06.07.2021, яка відображена у протоколі судового засідання, постановлено долучити до матеріалів справи відзив на зустрічний позов, пояснення на відзив на первісний позов та прийняти до розгляду заяву про збільшення позовних вимог первісного позову. Так, представником позивача за первісним позовом [PERSON] подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, де сторона позивача за первісним позовом просить суд ухвалити рішення, яким: встановити факт проживання однією сім`єю між чоловіком [PERSON] та жінкою [PERSON] без реєстрації шлюбу в період часу з квітня 1994 року по 06.11.1997; визнати об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] - квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , право особистої власності на частину квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . 20.09.2021 представником позивача за зустрічним позовом [PERSON] подано до суду заяву про зміну предмету зустрічного позову. Просить суд ухвалити рішення, яким: визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на частину квартири [ADDRESS] ; в порядку поділу майна виділити у власність та визнати право власності за [PERSON] на частину квартири [ADDRESS] ; визнати об`єктом права спільної сумісної власності в рівних частках [PERSON] та [PERSON] грошові кошти в сумі 500 000,00 грн; в порядку поділу майна, шляхом взаємозаліку: виділити у власність та визнати право власності за [PERSON] на частину квартири [ADDRESS] , припинивши право спільної сумісної власності [PERSON] на частину квартири [ADDRESS] ; виділити у власність та визнати право власності за [PERSON] на грошові кошти в сумі 250 000,00 грн, припинивши право спільної сумісної власності [PERSON] на грошові кошти в сумі 250 000,00 грн; в порядку поділу майна виділити у власність та визнати право власності за [PERSON] на частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: с. Бобриця Бучанского району Київської області, який зареєстрований на праві власності за [PERSON] . В обгрунтування вимог вказаної заяви представник позивача за зустрічним позовом зазначила, що між сторонами в 2010 році розладнались відносини як між чоловіком та дружиною ( [PERSON] перебував в інтимних стосунках з іншою жінкою), відповідач [PERSON] і надалі продовжував розпоряджатися спільними сімейними коштами. Так, у період шлюбу здійснювалось зведення будинку, який знаходиться в с. Бобриця Бучанського району Київської області. [PERSON] витрачав спільні кошти сторін на будівництво, весь час приховував інформацію та документи від позивача [PERSON] . На той час [PERSON] довіряла [PERSON] та дійсно була впевнена, що кошти з сімейного бюджету витрачаються в інтересах сім`ї на покращення житлових умов. Позивач сподівалась, що відповідач припинить її зраджувати та заради сина і сім`ї вони всі будуть разом. Однак, сюрпризом виявилось те, що після завершення будівництва відповідач покинув [PERSON] і сина та відкрито почав проживати з коханкою. Таким чином, в період шлюбу сторони побудували зазначений житловий будинок, який є об`єктом спільної сумісної власності. У свою чергу представник позивача за первісним позовом - відповідача за зустрічним позовом [PERSON] подав до суду заперечення. Серед іншого, зазначив, що твердження [PERSON] про те, що позивач за первісним позовом [PERSON] звільнився з лав Збройних сил України в лютому 1996 року, а квартиру відповідач придбала в квітні 1996 року, то цей факт спростовує обставини, що сторони у справі прийняли рішення зареєструвати однокімнатну квартиру на відповідача [PERSON] з метою щоб позивача не зняли з квартирного обліку, є хибним, оскільки військовослужбовці, які перебувають на квартирному обліку, при звільненні з військової служби залишаються на квартирному обліку до одержання житла у військовій частині та користуються правом на позачергове одержання житла. Доказів, що позивач був знятий з квартирного обліку відповідачем не надано, є лише його припущенням. Відповідач надала трудову книжку і вказала, що працювала на посадах директора і тому мала можливість зібрати кошти на квартиру в розмірі 2500 доларів США. Аналіз трудової книжки свідчить про те, що відповідач працювала на посаді директора до дати купівлі квартири 1 рік 9 місяців. Суму, яку відповідач могла накопичити з дня початку трудового стажу по дату купівлі квартири, не витрачаючи не копійки, становить 1 884 доларів США. Представник відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом [PERSON] подала до суду заперечення на відповідь на відзив на первісний позов. З приводу встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації зазначила, що факт проживання однією сім`єю без шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01.01.2004. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу. Отже, правові підстави для задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю до 01.01.2004 відсутні. Окрім того, [PERSON] заперечує факт проживання однією сім`єю з [PERSON] з квітня 1994 по 06.11.1997, оскільки дані твердження не відповідають дійсності. Надані позивачем фотознімки не заслуговують на увагу, оскільки не є належними доказами проживання сторін однією сім`єю та не є підтвердженням факту ведення спільного господарства сторонами. З приводу протоколу опитування адвокатом Заруцького Олександра Миколайовича, який надав письмову інформацію щодо обставин спільного проживання сторін в період з 1994 по 1997 роки, то останній є рідним братом позивача та є зацікавленою особою у вирішенні справи на його користь. До листопада 1994 року [PERSON] перебував у шлюбу. Шлюб між сторонами укладено 07.11.1997. у свою чергу відповідач зареєструвала позивача у своїй квартирі 11.12.1997. Отже, позивачем жодним чином не доведено того факту, що між сторонами були відносини притаманні подружжю та ними велося спільне господарство. Позивач посилається на те, що в певний період служив в Українській армії на території Республіки Польща та нібито отримував значну заробітну плату. Однак, жодних доказів цього факту не надав. Окрім того, сам факт отримування заробітної плати в спірний період не може бути доказом того, що сторони спільними зусиллями придбавали якесь майно та що саме ці кошти були використані при придбанні цього майна. Сам факт наявності у позивача заробітку (чи коштів) в певний період не є підтвердженням того, що він брав участь у придбанні квартири, набутої відповідачем до шлюбу. Однокімнатна квартира придбана за кошти, які заробила відповідач та за кошти, які надали їй батьки. При цьому, відповідач не зобов`язана доводити джерело походження коштів для придбання квартири, яку вона купувала до шлюбу. Окрім іншого, вказувала, що право відповідачки на спільні кошти презюмується. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, у зв`язку з чим приватний будинок також підлягає поділу. На момент придбання відповідачем однокімнатної квартири сторони не перебували ані в шлюбу, ані в фактичних шлюбних відносинах, не мали спільного бюджету та не вели спільне господарство. Вказана квартира була придбана виключно відповідачкою та являлась об`єктом її права особистої приватної власності. Ухвалою суду було постановлено прийняти до розгляду заяву про зменшення позовних вимог за первісним позовом, яка подана представником позивача за первісним позовом - відповідача за зустрічним позовом [PERSON] 06.01.2022. Просить суд ухвалити рішення, яким встановити факт проживання однією сім`єю між чоловіком [PERSON] та жінкою [PERSON] без реєстрації шлюбу в період часу 09.02.1996 по 06.11.1997; визнати об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] - квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , право особистої власності на частину квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 12.08.2022, яка відображена у протоколі судового засіданні, залишено без розгляду позовну вимогу зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про виділення у власність та визнання право власності за [PERSON] на частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: с. Бобриця Бучанского району Київської області, який зареєстрований на праві власності за [PERSON] . Окрім того, ухвалою суду від 12.08.2022, яка відображена у протоколі судового засідання, прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON] . Просить суд ухвалити рішення, яким: визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на частину квартири [ADDRESS] ; в порядку поділу майна виділити у власність та визнати право власності за [PERSON] на частину квартири [ADDRESS] ; визнати об`єктом права спільної сумісної власності в рівних частках [PERSON] та [PERSON] грошові кошти в сумі 527 309,00 грн; в порядку поділу майна, шляхом взаємозаліку: виділити у власність та визнати право власності за [PERSON] на частину квартири [ADDRESS] , припинивши право спільної сумісної власності [PERSON] на частину квартири [ADDRESS] ; виділити у власність та визнати право власності за [PERSON] на грошові кошти в сумі 263 654,50 грн, припинивши право спільної сумісної власності [PERSON] на грошові кошти в сумі 263 654,50 грн. Ухвалою суду від 10.11.2022, яка відображена у протоколі судового засідання, постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті. Під час розгляду справи по суті представник позивача за первісним позовом - відповідача за зустрічним позовом вимоги первісного позову підтримав, просив задовольнити. Щодо вимог зустрічного позову просив суд відмовити в їх задоволенні. Представник відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом у судовому засіданні підтримала вимоги зустрічного позову, просила їх задовольнити, разом з тим позовні вимоги первісного позову не визнала, заперечувала щодо їх задоволення. Заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як убачається з копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано 07.11.1997 Центральним відділом реєстрації шлюбів з Державним центром розвитку сім`ї (т. 1, а.с. 53). Сторони від шлюбу мають дитину - [PERSON] , [INFO] (т. 1, а.с. 54). Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 10.02.2020 у справі №756/12630/19 ухвалено розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований у Центральному відділі державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві, актовий запис №1701 від 07.11.1997 (т. 1, а.с. 7, 57). Оболонський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на виконання запиту суду повідомило, що перевіркою за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян виявлено: актовий запис №2446 про шлюб [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , складений 11.06.1988 Київським міським відділом державної реєстрації шлюбів Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ); актовий запис №84 про розірвання шлюбу [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , складений 08.02.1996 Солом`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ); актовий запис №1701 про шлюб [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , складений 07.11.1997 Київським міським відділом державної реєстрації шлюбів Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), який був розірваний за рішенням 756/12630/19 Оболонського районного суду міста Києві від 10.02.2020; актовий запис №250 про шлюб [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , складений 30.06.2021 Боярським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (т. 2, а.с. 49). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 18.09.2003 [PERSON] набула на праві спільної сумісної власності квартиру за [ADDRESS] (т. 1, а.с. 52, 72-73). Відповідно до умов зазначеного договору продаж квартири здійснено за 35 739,00 грн. Згідно з договором купівлі-продажу нерухомості від 05.04.1996 [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] (т. 1 а.с. 94). Продаж квартири здійснено за 280 000 000 карбованців. 18.09.2003 [PERSON] відчужила вказану квартиру [PERSON] за договором купівлі-продажу; продаж вчинено за 17 546,00 грн (т. 1, а.с. 95). Як убачається з довідки про доходи №21055 від 30.06.2021, виданої [PERSON] , останній дійсно працював в ТОВ з іноземними інвестиціями «Хенкель Баутехнік (Україна)» з 02.04.1998 по 05.05.2017 на посаді начальника відділу традиційної дистриб`юції та роботи з торговельними мережами. За період з січня 2000 року по грудень 2000 року йому нарахована заробітна плата в розмірі 14 896,21 грн (т. 1, а.с. 178). Відповідно до довідки про доходи від 30.06.2021 №21053 [PERSON] нарахована заробітна плата за період квітень 1998 року - грудень 1998 року в розмірі 2 700,00 грн (т. 1, а.с. 179). Відповідно до довідки про доходи від 30.06.2021 №21054 [PERSON] нарахована заробітна плата за період з січня 1999 року по грудень 1999 року в розмірі 7 756,98 грн (т. 1, а.с. 180). Згідно з довідкою, виданою Оболонським районним у місті Києві територіального центру комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України 04.08.2021 №3125, на капітана запасу [PERSON] , останній проходив службу: з 01.08.1985 по 28.06.1990 курсантом Київського вищого воєнного авіаційного інженерного училища; з 28.06.1990 по 21.09.1990 закінчив Київське вище воєнне авіаційне інженерне училище за спеціальністю: «Радіоелектронні засоби літальних апаратів» та зарахований у розпорядження Командувача 4 Повітряної армії Верховного Головного командування; 21.09.1990 - 31.08.1992 інженер групи регламенту та ремонту (радіоелектронного обладнання); відрядження в МО України для подальшого проходження служби; 31.08.1992 - 07.08.1993 старший технік розрахунку (підготовки літаків); 07.08.1993 - 20.02.1994 - інженер експлуатаційного відділення (радіоелектронних комплексів) учбової лабораторії кафедри експлуатації радіотехнічних засобів; 20.02.1994 - 17.02.1996 старший інженер відділення (радіоелектронних комплексів) учбової №09 лабораторії кафедри (експлуатації та ремонту від 20.02.1994 авіаційного радіоелектронного обладнання); звільнений з військової служби у запас та виключений зі списків особового складу Київського інституту ВПС з 17.02.1996 (т. 1, а.с. 194). Як убачається з копії трудової книжки [PERSON] , [INFO] , остання 01.09.1992 прийнята на роботу в лабораторію очистки соків на посаду молодшого наукового співробітника; 30.10.11992 звільнена з займаної посади; 01.11.1992 - зарахована в аспірантуру з відривом від виробництва; 01.01.1994 звільнена з аспірантури за власним бажанням; 02.01.1994 - прийнята на посаду директора департаменту виробництва ПП «Роксолана»; 18.10.1995 - переведена на посаду директора фабрики; 15.03.1997 - звільнена переводом на посаду директора ПП «Roksolana & Dobrutshy»; 17.06.1998 звільнена за власним бажанням (т. 2, а.с. 18-19). На виконання ухвали суду від 01.10.2021 АТ «Райффайзен Банк» повідомив, що на ім`я [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , обліковується рахунок № [NUMBER] , дата відкриття 15.09.2008, дата закриття 09.06.2020, та надано виписку про рух коштів за період з 15.09.2008 по 31.05.2010. Відповідно до виписки по даному рахунку вихідний залишок коштів станом на 30.05.2010 становив 527 309,21 грн. (т. 2, а.с. 40-48). Представником позивача за первісним позовом [PERSON] надано до суду історію по картковому рахунку № [NUMBER] , належному [PERSON] , з якого вбачається, що останній перерахував на картку [PERSON] за період з 01.09.2010 по 01.03.2016 грошові кошти на загальну суму 385 500,00 грн (т. 2, а.с. 160-166). Окрім того, на виконання ухвали суду від 01.10.2021 АТ «ІНГ Банк» надав інформацію про те, що станом на травень 2010 року були відсутні відкриті банківські рахунки [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . В банку на ім`я [PERSON] був відкритий рахунок з 25.04.2003 по 20.07.2009 (т. 2, а.с. 70). Начальник Центрального управління інженерно-інфраструктурного забезпечення Командування Сил логістики Збройних Сил України Олександр В`юннік своїм листом від 04.08.2021 повідомив адвокату Олені Топаловій про те, що згідно з обліковими даними капітан запасу [PERSON] на квартирному обліку в гарнізоні м. Київ не перебуває. Відомостей стосовно військовослужбовців, звільнених у 1996 році та яких було знято з квартирного обліку у Київському квартирно-експлуатаційному управлінні не зберігаються (т. 2, а.с. 26). Відповідно до протоколу опитування адвокатом особи від 03.07.2021 адвокат Заматов Р.В., що діє за договором в інтересах [PERSON] , останній опитав [PERSON] , [INFO] , який повідомив, що [PERSON] є його рідним братом та до 1993 року він служив у Польщі та коли повернувся виявив бажання купити квартиру. Після повернення на Україну, дома у [PERSON] на одному зі святкових заходів [PERSON] познайомився з [PERSON] , яка була подругою дружини [PERSON] . Через деякий час вони вирішили жити разом та стали орендувати квартиру. Після проживання разом на орендованій квартирі вони повідомили, що вирішили купити однокімнатну квартиру. Пошуком квартири та їх оглядом вони займались удвох. Також [PERSON] відомо, що оформляти квартиру вирішили на [PERSON] , тому що [PERSON] був військовим та стояв на квартирній черзі та він не хотів втратити цей статус. Коли вони знімали квартиру, а потім коли купили квартиру, [PERSON] часто був у них в гостях, а тому може з впевненістю сказати, що протягом часу проживання на орендованій квартирі і до укладення шлюбу вони вели спільний побут, турбувались один про одного, купували товари для спільного використання, постійно мали спільні витрати. В 1997 році вони уклали шлюб, в 2001 році у них народилась дитина. В 2003 році вони продали однокімнатну квартиру, додали кошти, які вони накопичили за час шлюбу і купили трьохкімнатну квартиру. Із розмов подружжя він був впевнений, що кошти, які додавалися для купівлі були спільними коштами їх сім`ї. Незважаючи на те, що [PERSON] не працювала після народження дитини, у брата була висока заробітна плата, для них не важко було накопичити такі кошти (т. 1, а.с. 181). З наданих стороною позивача за первісним позовом - відповідача за зустрічним позовом світлин (т. 1 а.с. 170-173 ) встановлено, що на них зображені особи, зокрема сторони у справі, які спільно проводять час. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. У п. 20 постанови пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 роз`яснено: під час застосування ст. 74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі й між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, взаємні права та обов`язки. Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц). Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15). При цьому, суд враховує пояснення брата позивача [PERSON] , які оформлені протоколом опитування адвокатом Заматовим Р.М. особи від 03.07.2021, та те, що сторони у спірний період не перебували в зареєстрованому шлюбі з іншими особами. Дослідивши докази в їх сукупності, враховуючи положення ст. 3 Сімейного кодексу України, про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки, суд дійшов висновку, що є достатньо підстав вважати, що [PERSON] проживав однією сім`єю разом з [PERSON] в період з 09.02.1996 по 06.11.1997. У постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 369/5481/16, суд касаційної інстанції погодився із висновками апеляційного суду про те, що чоловік та жінка, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не мають взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, належність їм майна на праві спільної сумісної власності законом не презюмується. Натомість у законі передбачено виняток і надано їм лише право визнати набуте ними майно спільною сумісною власністю. Але для доведення спільності майна необхідна наявність двох критеріїв: встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу і надання доказів набуття певного майна в період цього проживання. Таким чином, майно, набуте під час спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, може бути визнане спільним сумісним майном при доведеності цих обставин, в іншому випадку може залишатись у власності одного з них, на кого було зареєстроване. Визнання майна, яке зареєстровано на чоловіка або жінку, які проживають без реєстрації шлюбу, особистою приватною власністю іншого з них, законом не передбачено. Отже, вирішення питання про встановлення факту спільного проживання сторін є можливим та є доцільним у випадку вирішення спору з приводу визнання спірного нерухомого майна спільним сумісним майном. Аналогічних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах Верховний Суд дійшов й у постанові від 29 січня 2020 року у справі № 379/3191/15-ц. Згідно зі статтею 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Згідно з договором купівлі-продажу нерухомості від 05.04.1996 [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . Судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] набута сторонами за час спільного проживання фактично однією сім`єю, коли вони не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Таким чином, суд дійшов висновку, що квартира [ADDRESS] належала сторонам судового спору на праві спільної сумісної власності. Інший правовий режим цієї квартири не встановлений письмовим договором між сторонами по справі. Розмір часток у такому випадку потрібно визначати наступним чином. Судом чітко встановлено, що фактично в даному випадку мова йде про вирішенні спору про поділ майна, набутого сім`єю, оскільки встановлено факт проживання однією сім`єю і факт ведення спільного господарства, тобто застосування до спірних правовідносин положень ст.17 ЗУ «Про власність», який діяв на час виникнення спірних правовідносин. Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу, що передбачено ст. 16 Закону України "Про власність", ст. 22 КпШС; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше; або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю, згідно з п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України "Про власність"; квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передані під час приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність, відповідно до ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Отже, сторона позивача за первісним позовом довів свої вимоги належними та допустимими доказами, які встановлені судом та які свідчать про існування у сторін в спірний період прав і обов`язків подружжя та придбання квартири [ADDRESS] за спільні кошти сторін. Відповідачем не спростовано факт відсутності у неї з позивачем спільного бюджету, спільних витрат на придбання спірного майна. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування та розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим та підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 18.09.2003 [PERSON] набула на праві спільної сумісної власності квартиру за [ADDRESS] . Отже, сторонами за час перебування у шлюбі було набуто на праві спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS] . Судовим розглядом встановлено, що заявлене у первісному позові до розподілу майно, є спільним сумісним майном колишнього подружжя [PERSON] та підлягає розподілу між ними з урахуванням часток кожного із подружжя у спільному майні, задовольнивши вимоги первісного позову в повному обсязі. Так, згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Крім того, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивач як сторона по справі зобов`язаний довести ті обставини на які він посилається як на правову підставу своїх вимог та заперечень. Оскільки, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право. Позивачем за зустрічним позовом не надано до суду належних та достатніх доказів того, що нею за особисті кошти було придбано квартиру [ADDRESS] . При цьому, судом встановлено, що зазначена квартира [ADDRESS] придбавалась сторонами під час спільного проживання за спільні кошти сторін. Враховуючи те, що суд дійшов до переконливого висновку про те, що квартира [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , то позовні вимоги щодо визнання за [PERSON] права особистої приватної власності на частину квартири [ADDRESS] та про виділення власність [PERSON] частини квартири [ADDRESS] не підлягають задоволенню. Окрім того, за твердженням позивача за зустрічним позовом [PERSON] станом на момент припинення шлюбних відносин з [PERSON] у подружжя були спільні заощадження в розмірі 527 309,00 грн. При цьому, сторони у справі визнали, що з травня 2010 року не проживають разом, спільного господарства не ведуть. Так, на підтвердження зазначеного на виконання ухвали суду АТ «Райффайзен Банк» повідомив, що вихідний залишок коштів на рахунку належному [PERSON] станом на 30.05.2010 становив 527 309,21 грн. При цьому, судом встановлено, що [PERSON] у період з 01.09.2010 по 01.03.2016 переказав на картку [PERSON] грошові кошти на загальну суму 385 500,00 грн. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, позивач за зустрічним позовом [PERSON] не довела належними та достатніми доказами обставини, якими обґрунтовувала зустрічні позовні вимоги до [PERSON] . Таким чином, з огляду на викладені норми чинного законодавства, в розрізі даного спору, враховуючи принципи справедливості, добросовісності та розумності, згідно з якими здійснюється цивільно-правове регулювання суспільних відносин та які визначають характер поведінки учасників з точки зору необхідності сумлінного здійснення ними своїх цивільних прав і виконання цивільних обов`язків, шанування прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства, турботи про власні інтереси, закріплення адекватного захисту права або інтересу, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про визнання об`єктом права спільної сумісної власності в рівних частках [PERSON] та [PERSON] грошові кошти в сумі 527 309,00 грн та в порядку поділу майна, шляхом взаємозаліку: виділити у власність та визнати право власності за [PERSON] на частину квартири [ADDRESS] , припинивши право спільної сумісної власності [PERSON] на частину квартири [ADDRESS] ; виділити у власність та визнати право власності за [PERSON] на грошові кошти в сумі 263 654,50 грн, припинивши право спільної сумісної власності [PERSON] на грошові кошти в сумі 263 654,50 грн є такими, що не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року). Враховуючи зазначене та беручи до уваги, що доводи позивача за зустрічним позовом не знайшли свого підтвердження зібраними у справі письмовими доказами, а тому суд приходить до висновку, що у задоволенні заявлених вимог [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 7 500,00 грн.

Outcome: approved