Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-04 00:00:00

В січні 2022 року [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району, як орган опіки та піклування про визначення місця проживання дитини та стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. В обгрунтування позовних вимог зазначала, що з відповідачем у справі перебувала в шлюбі, зареєстрованому 25 серпня 2012 року відділом державної реєстрації актів про шлюб Сімферопольського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим, Україна, актовий запис №659. В період шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2014 року шлюб між ними розірвано. Питання визначення місця проживання дитини при винесенні рішення суду не вирішувалося. Крім того, рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2014 року, з відповідача на користь позивачки були стягнути аліменти на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 листопада 2013 року до досягнення дитиною повноліття. Зазначала, що їх син з моменту народження і після її розлучення з відповідачем, проживав та був зареєстрований разом з нею, а також з молодшим братом [PERSON] , [INFO] та бабусею [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , яка належить їй на праві спільної сумісної власності. Відповідач після розлучення, проживає окремо, участі в утриманні та вихованні малолітнього [PERSON] , [INFO] , не приймає але намагався психологічно тиснути на дитину з метою спільного проживання з ним на території Автономної Республіки Крим, однак дитина не бажає жити з батьком, так як проживає разом з матір`ю, де йому забезпечені всі необхідні умови для проживання та виховання. Вказувала, що станом на 01 грудня 2021 року розмір заборгованості відповідача по аліментам складає 196049,00 грн. Посилаючись на вищевказані обставини, позивачка просила суд визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] та стягнути з відповідача на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання дитини за період з 12 листопада 2013 року по 30 листопада 2021 року в розмірі 196040,00 грн. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2022 року були роз`єднані позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району, як орган опіки та піклування про визначення місця проживання дитини та стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, та виділено в самостійне провадження позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів (а.с. 66). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 вересня 2022 року матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району, як орган опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини були передані на розгляд до Малиновського районного суду м. Одеси за підсудністю (а.с. 67). Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями Малиновського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2022 року, справу було передано на розгляд судді Сегеді О.М. (а.с. 74). Ухвалою суду від 06 жовтня 2022 року по справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 76-77). Ухвалою суду від 06 грудня 2022 року підготовче провадження по справі було закрите та справа призначена до судового розгляду (а.с. 124). Ухвалою суду від 13 лютого 2023 року по справі було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації (а.с. 162-163). Позивачка та її представник, діюча на підставі ордеру від 06 жовтня 2022 року, в судове засідання не з`явились, про час і місце слухання справи повідомлялись відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надали заяву про підтримання позовних вимог та просили суд слухати справу за їх відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечували (а.с. 83, 189-190). Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи повідомлявся відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с. 94, 106, 138, 166, 180). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району, як орган опіки та піклування в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце слухання справи повідомлявся відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: органу опіки та піклування Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце слухання справи повідомлявся відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с. 181, 187-188). Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін та представників третіх осіб, які своєчасно і належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Зловживанням процесуальними правами в розумінні процесуального закону є, крім іншого, вчинення (або не вчинення) дій, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції та Кодексу. Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою тринадцятою Сімейного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими вказані правовідносини регулюються. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 25 серпня 2012 року відділом державної реєстрації актів про шлюб Сімферопольського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим, Україна, актовий запис №659 (а.с. 21). В період шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 22). Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2014 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 23-24). Встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2014 року з відповідача на користь позивачки були стягнути аліменти на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 процентів прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 листопада 2013 року до досягнення дитиною повноліття (а.с. 35-36). Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] проживала на території (анексованої російською федерацією) Республіки Крим в м. Севастополь на підставі тимчасової реєстрації та дозволу на тимчасове проживання, виданого 22 вересня 2020 року. З висновку Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 27 березня 2023 року вбачається, що за період 2020-2021рр. на території Республіки Крим судами розглядався ряд судових справ за позовами сторін. Зокрема, цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів (справа №2-2348/20), в задоволенні позовних вимог було відмовлено. Крім того, у зв`язку з забороною [PERSON] на виїзд дитини до родичів в Україну, [PERSON] було подано позов до [PERSON] про надання дозволу виїзду за кордон (в Україну) (справа №2-2275/2020), в задоволенні якого було відмовлено, на що була подана апеляційна скарга (справа №33-2406-2021), яку судом м. Сімферополя було задоволено та надано дозвіл на виїзд дитини в канікулярний період. Також мати дитини [PERSON] оскаржувала рішення про прийняття громадянства російської федерації неповнолітньою дитиною [PERSON] , яке було прийнято на підставі заяви батька, який є громадянином російської федерації. Судом встановлено, що позивачці на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності від 15 жовтня 2009 року належить квартира [ADDRESS] , загальною площею 27,36 кв.м., житловою площею 14,79 кв.м. (а.с. 37). Встановлено, що 03 жовтня 2015 року, відділом РАЦС Ленінського району м. Севастополь Управління РАЦС м. Севастополя, між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. Від шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 27). Встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в квартирі [ADDRESS] з 10 червня 2013 року по теперішній час, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи №113-19515455 (а.с. 25). Крім малолітнього [PERSON] , [INFO] в квартирі [ADDRESS] також зареєстрований [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи №113-19516617 та [PERSON] , [INFO] [PERSON] , [INFO] (а.с. 26, 27). Судом встановлено, що на даний час малолітній [PERSON] , [INFO] проживає разом з матір`ю [PERSON] та молодшим братом [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 24 січня 2023 року за №3005-5002530321, № 3005-5002530323, № 3005-5002530325(а.с. 148, 151, 152). З матеріалів справи вбачається, що відповідач після розлучення, проживає на території Автономної Республіки Крим, участі в утриманні та вихованні малолітнього [PERSON] , [INFO] не приймає але намагається психологічно тиснути на дитину з метою спільного поживання з ним на території Автономної Республіки Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом справ щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновком Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації «Про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] від 27 березня 2023 року визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю, [PERSON] , [INFO] (а.с. 183-186). Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Відповідно до положень ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до положень ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Таким чином, у разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями статті 29 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] підлягають задоволенню. Частиною 7 ст.7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, затвердженої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитини не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини (відсутність самостійного доходу, зловживання спиртними напоями або наркотичними засобами, аморальна поведінка, яка може зашкодити розвиткові дитини), бути розлученою зі своєю матір`ю. Отже, при винесенні рішення суд приймає до уваги тільки інтереси дитини, які переважають над інтересами батьків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 908,00 грн., які сплачені позивачем при зверненні до суду (а.с. 1).

Outcome: approved