Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що у запереченні до відповіді на відзив від 25.12.2022 року на позовну заяву про поділ спільного майна подружжя у справі № 754/10721/22 на сторінці 11 абзац 6, [PERSON] вводить суд в оману, принижує честь та гідність позивача, надає недостовірну інформацію з метою скомпрометувати як позивача так і його дочку [PERSON] , а саме: «…Відповідач хоче нагадати позивачці, що її батько ( [PERSON] ) звільнився з роботи через проблеми зі здоров`ям, які могли бути пов`язані зі зловживанням алкоголем під час вахтової роботи в Чорнобилі». На сторінці 14 абзац 7 зазначеного Заперечення [PERSON] зазначив: «У відповідь на абз. 1,стор. 26 відзиву на заперечення відповідач хоче нагадати позивачці, що єдиний, хто страждав на заїкання в той період, був батько позивачки, [PERSON] особливо після куштування алкогольних напоїв)». Позивач вважає, що вказане Заперечення до відповіді на відзив від 25.12.2022 року на позовну заяву про поділ спільного майна подружжя складається тільки з брехні, наклепів на всіх членів його родини з боку відповідача. Внаслідок отриманого стресу, викликаного недостовірною інформацією, наданою відповідачем до суду, позивач отримав погіршення фізичного стану здоров`я, що засвідчено лікарем-кардіологом. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить зобов`язати [PERSON] письмово спростувати недостовірну інформацію, надану у запереченні до відповіді на відзив від 25.12.2022 року на позовну заяву про поділ спільного майна подружжя у справі № 754/10721/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на користь позивача моральну шкоду в розмірі 30000,00 грн. 20.02.2023 року від відповідача до суду надійшов Відзив на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач зазначає, що твердження [PERSON] з приводу нанесення йому моральної шкоди, порушення його особистих немайнових прав є хибними та викривленими з огляду на таке. Лексична конструкція першого речення: «…Відповідач хоче нагадати позивачці, що її батько ( [PERSON] ) звільнився з роботи через проблеми зі здоров`ям, які могли бути пов`язані зі зловживанням алкоголем під час вахтової роботи в Чорнобилі» не містить образливих висловів, недостовірної або такої інформації, що може нашкодити честі та гідності особи. Свої проблеми зі здоров`ям [PERSON] підтверджує особисто, надаючи у якості додатків до первісного позову відповідні медичні висновки та довідки. Лексична конструкція другої частини речення: «…могли бути пов`язані…» свідчить про припущення [PERSON] і не мало наміру завдати шкоди, честі та гідності [PERSON] . Відповідач зазначає, що під час перебування у шлюбі з донькою [PERSON] - [PERSON] він неодноразово був свідком того, як [PERSON] знаходився у стані сп`яніння, під час якого в останнього з`являлись відповідні проблеми з дикцією. Щодо вживання алкоголю в Чорнобилі [PERSON] розповідав відповідачу особисто, що з метою зменшення ризиків, які пов`язані із шкідливим впливом радіації під час перебування в Чорнобилі, особливо в період ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, працівники були змушені вживати алкогольні напої. Крім того, у якості доказів порушення стану здоров`я [PERSON] надає висновок кардіолога від 25.01.2023 року та Довідку КНП «Київська міська наркологічна клінічна лікарня «Соціотерапія» № 471894 від 23.01.2023 року. Водночас дані документи не містять даних про причинно-наслідковий зв`язок між зазначеним розладом здоров`я та фактом отримання відповідної інформації, яка на думку [PERSON] , є недостовірною та ганьбить його чести та гідність. [PERSON] не надано документального розрахунку та обґрунтування чому саме він оцінює свої маральні страждання в 30000,00 грн. На підставі викладеного [PERSON] просить суд у задоволені позову відмовити в повному обсязі. 20.02.2023 року до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що у первісній позовній заяві [PERSON] , з умисною метою звести наклеп та нанести [PERSON] суттєву моральну шкоду, дискредитувати та зганьбити його честь та гідність, висловив на адресу позивача за зустрічним позовом, ряд фактичних тверджень, які є завідомо не достовірною інформацією. Так, відповідач за зустрічним позовом у абзаці 4 на сторінці 3 первісної позовної заяви зазначив, що «Батько-відповідач ( [PERSON] ) трьома дітьми ніколи не займався і не займається». Свідомий наклеп, умисна образа та перекручування фактів з боку [PERSON] по відношенню до [PERSON] , оскільки тягар фінансового забезпечення сім`ї покладався виключно на останнього. Крім того, [PERSON] на користь [PERSON] за період з 01.01.2018 року по 01.09.2020 року, з часу як вони перестали проживати однією сім`єю, сукупно було перераховано 307057,33 грн. За період з 01.09.2020 року по 01.09.2022 року позивачем за зустрічним позовом на користь [PERSON] сукупно було перераховано 370792,32 грн. [PERSON] також зазначав, що «Відповідач відмовляється в судовому порядку від онука [PERSON] , відмовляється ділити спільне майно подружжя з [PERSON] , проживав в квартирі [PERSON] в 2001-2012роках на повному матеріальному забезпеченні». [PERSON] зазначає, що він не відмовляється від молодшого сина. Будь-які спроби налагодити конструктивний діалог з донькою [PERSON] у досудовому порядку є абсолютно неможливим. При цьому [PERSON] не дає змоги [PERSON] бачити дітей. Позивач за зустрічним позовом наголошує, що звернення до суду з приводу оспорювання батьківства є його законним правом і аж ніяк не свідчить про те, що він нібито відмовляється від дитини; відповідь про наявність/відсутність кровної здрібненості між ним та [PERSON] надасть лише висновок молекулярно-генетичної ДНК експертизи. Також [PERSON] зазначав, що «За те, що я допомагав доньці перевозити речі, коли відповідач вигнав з квартири після багаторічних знущань, він називає мене «мародером». Позивач за зустрічним позовом пояснює, що в період 03-19.01.2018 [PERSON] , його донька та її дядько [PERSON] , у відсутність [PERSON] та [PERSON] багаторазово приходили до квартири за адресою: [ADDRESS] , та заносили побутову та оргтехніку (телевізор, ноутбук, музичний центр та інше), меблі, посуд, постільну білизну та інші речі, які були придбані без фінансової участі доньки [PERSON] та її родичів. Зазначене обумовило той факт, що брат [PERSON] був вимушений змінити замки на вхідних дверях у вказаній квартирі. [PERSON] зазначав, що «За те, що я допомагав доньці перевозити речі, коли відповідач вигнав з квартири після багаторічних знущань, він називає мене «мародером». Позивач за зустрічним позовом пояснює, що «Також зазначає, що внаслідок жорстокого поводження відповідача з моїм старшим онуком - [PERSON] , 2002 року народження, дитина почала заїкатись в 2004 році». У якості доказів [PERSON] надає консультативний висновок Інституту ПАГ АМН України 2005 року у дуже поганій друкарській якості, який не містить причинно-наслідкового зв`язку між нібито «жорстоким поводженням [PERSON] » та хворобою [PERSON] . На підставі викладеного позивач за зустрічним позовом звертається до суду з даним позовом, в якому просить зобов`язати [PERSON] принести [PERSON] вибачення та спростувати недостовірну інформацію, поширену ним у первісній позовній заяві, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 200000,00 грн. та судові витрати у розмірі 3000,00 грн. 20.02.2023 року від позивача за первісним позовом до суду надійшла Відповідь на відзив на Відзив на зустрічну позовну заяву. Позивач за первісним позовом зазначає, що у запереченні до відповіді на відзив від 25.12.2022 року на позовну у про поділ спільного майна подружжя на сторінці 11 абзац 6 заперечення [PERSON] принижує честь та гідність [PERSON] , надає недостовірну інформацію з метою скомпрометувати як його, так і [PERSON] . Позивач за первісним позовом жодним чином не принижував ім`я, честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] . Розмірковування відповідача за первісним щодо розгляду «лексичних конструкцій», «не мали наміру завдати шкоди честі та гідності [PERSON] » не варті уваги, оскільки позивач взагалі не має відношення до поділу спільного майна подружжя, проте з метою компрометації та нанесення особистої образи відповідач розмірковує про стан його здоров`я, причини виходу на пенсію. До того ж, відповідач хибно припускає, що його наклепницькі розмірковування про «зловживання алкоголем» «не містить образливих висловів, достовірної інформації та такої інформації, що може нашкодити честі та гідності». Позивач за первісним позовом зазначає, що заявляє про збільшення позовних вимог з огляду на поведінку відповідача, до 230000,00 грн. Разом з тим вважає, що сума у 230000,00 грн. є мінімальною для відшкодування його душевних страждань, значне погіршення стану здоров`я, відтак, розумною та справедливою. Відповідачу не надано право розмірковування про «нікчемність та недоведеність» суми первісних позовних вимог. Заперечуючи проти задоволення зустрічного позову, [PERSON] як відповідач за зустрічним позовом зазначає, що [PERSON] під час сумісного проживання регулярно чинив психологічне та фінансове насилля над дружиною та дітьми, дозволяв собі застосовувати фізичну силу, що зафіксовано в зверненні дочки [PERSON] до Служби у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації від 06.08.2018 року та Висновку № 202 від 08.10.2018 року психологічного обстеження дітей у Міському центрі дитини Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого органу Київської міської ради (КМДА). [PERSON] зазначає, що [PERSON] ніколи не забезпечував фінансово дружину та дітей, через що дочка весь період шлюбу з 2001 по 2020 рік працювала (паралельно на декількох місцях роботи), навіть була вимушена вийти на роботу з травня 2017 року, не пройшовши період реабілітації після оперативного втручання в процесі пологів, коли молодшому сину виповнилось 6 місяців. Крім того, без відому та дозволу доньки позивача [PERSON] здійснив продаж спільного майна подружжя, хоча майно, яке набуте подружжям за час шлюбу, належить обом на праві спільної сумісної власності. На підставі викладеного відповідач за зустрічним позовом просить суд відмовити в задоволені зустрічних позовних вимог в повному обсязі. 23.02.2023 року від позивача за первісним позовом до суду надійшла Заява про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просить суд стягнути з [PERSON] на користь позивача 230000,00 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01.03.2023 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди до розгляду в одному провадженні у вищевказаній цивільній справі. 08.03.2023 року від [PERSON] до суду надійшла Відповідь на відзив на зустрічну позовні заяву, відповідно до якої позивач за зустрічним позовом зазначає, що в діях [PERSON] відсутній склад правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову. Відповідно сума позовних вимог з приводу компенсації 230000,00 грн. в якості морального відшкодування, заявлена [PERSON] , є недоведеною та нікчемною. На підставі викладеного [PERSON] просить суд відмовити в задоволені первісного позову і задовольнити зустрічні позовні вимоги. 13.03.2023 року від [PERSON] до суду надійшли Заперечення на відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно якої позивач просить суд задовольнити первісні позовні вимоги та відмовити в задоволені зустрічних позовних вимог в повному обсязі. В судове засідання позивач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу у його відсутність. Відповідач за первісним позовом у судовому засіданні заперечував проти основного позову, повністю підтримав зустрічний позов, просив його задовольнити. Вислухавши пояснення відповідача за первісним позовом, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та зустрічні позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що в провадженні Деснянського районного суду м. Києва знаходиться цивільна справа №754/10721/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна. У своїх позовних вимогах позивач стверджує, що 25.12.2022 року відповідачем [PERSON] було подано до суду Заперечення до відповіді на відзив на позовну заяву про поділ спільного майна подружжя, що містить недостовірну інформацію стосовно позивача і порушує його немайнові права, тягне за собою моральну шкоду, що стало підставою для звернення його до суду з даним позовом. Так, на 11 сторінці 6 абзац заперечень на думку [PERSON] зазначена неправдива, образлива та інформація про те, що, цитата: «…Відповідач хоче нагадати позивачці, що її батько ( [PERSON] ) звільнився з роботи через проблеми зі здоров`ям, які могли бути пов`язані зі зловживанням алкоголем під час вахтової роботи в Чорнобилі». На сторінці 14, 7 абзац, цитата: «У відповідь на абз. 1, стор. 26 відзиву на заперечення Відповідач хоче нагадати позивачці, що єдиний, хто страждав на заїкання в той період, був батько позивачки, [PERSON] (особливо після куштування алкоголевмісних напоїв)». Статтею 270 ЦК України передбачено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Цим Кодексом та іншим законом можуть бути передбачені й інші особисті немайнові права фізичної особи. Перелік особистих немайнових прав, які встановлені Конституцією, цим Кодексом та іншим законом, не є вичерпним. Згідно із ч.1, 3, 4, 7 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та Законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Права на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв`язку з чим ст. 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", відповідно до статей 94, 277 ЦК фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. Згідно із п. 4 Постанови Пленуму чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка грунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконання нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, в тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Як зазначено у п.15 вказаної вище Постанови Пленуму, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Пунктом 19 абз. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 встановлено, що відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою ст. 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обгрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно із частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Також згідно із п.17 даної Постанови Пленуму інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. Якщо ж недостовірну інформацію було поширено в ході розгляду іншої справи зазначеними вище учасниками процесу відносно інших осіб, які не були учасниками процесу, то ці особи, якщо вони вважають, що така інформація порушує їх особисті немайнові права, вправі звернутися до суду за захистом своїх прав у порядку, передбаченому процесуальними кодексами. Згідно із положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Суд уважно розрізняє факти та оціночні судження і критику у поєднанні з дотриманням розумних меж цих суджень. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Оцінюючи в сукупності наведені докази, зміст Заперечення до відповіді на відзив на позовну заяву, наданих позивачем в якості доказів до позовної заяви, суд критично оцінює зміст зазначених заперечень на предмет наявності в них інформації, яка порушує честь, гідність позивача, а також виходячи з того, що суд не вбачає ознак недостовірності у змісті викладеної інформації. Що стосується інших доказів, наданих позивачем за первісним позовом [PERSON] у вигляді ряду відеозаписів, медичної документації, трудової книжки, то суд не вбачає за необхідне вдаватись до зазначення оцінки таких доказів, з огляду на те, що вони не стосуються предмету спору, а саме не містять в собі відомостей про порушення честі, гідності та ділової репутації [PERSON] . З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що оспорювана позивачем за первісним позовом інформація, яку на його думку поширив про нього [PERSON] , є оціночними судженнями відповідача, висловлює власні погляди автора заперечень, містить критичні висловлювання та припущення, а тому підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] немає. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] , то слід зазначити наступне. У своїх зустрічних позовних вимогах [PERSON] просить зобов`язати [PERSON] принести [PERSON] вибачення та спростувати недостовірну інформацію, поширену ним у первісній позовній заяві. Судом встановлено, що в первісній позовній заяві відповідача [PERSON] зазначено - цитата: «Батько-відповідач трьома дітьми ніколи не займався і не займається…» (абзац 4 сторінки 3); цитата: «…Відповідачем, який відмовляється в судовому порядку від онука…», «… відмовляється ділити спільне майно подружжя з моєю точкою…», «який проживав в моїй квартирі з 2001 по 2012 рік на моєму повному забезпеченні» (абзац 2 сторінки 4); цитата: «За те, що я допомагав доньці з трьома дітьми перевозити речі, коли відповідач вигнав їх з квартри після багаторічних знущань, він називає мене «мародером» в документах, які надає в Суд.» (абзац 4 сторінки 4); цитата: «Також зазначаю, що внаслідок жорстокого поводження Відповідача з моїм старшим онуком, [PERSON] , 2002 року народження, дитина почала заїкатись в 2004 році.» (абзац 8 сторінки 4). Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Таким чином, звернення [PERSON] з позовом до суду і викладені ним в позовній заяві обставини, які позивач вважає за необхідне зазначити на підтвердження та обґрунтування своїх позовних вимог, не може сприйматися як підстава для захисту честі та гідності і відповідно обмеження його конституційного права на звернення до суду. За таких обставин суд вважає, що в задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити. Окремо слід вказати і про те, що позивачами за первісним і зустрічним позовами жодним чином не обґрунтовано, яким саме чином поширена інформація вплинула на їх репутацію, принизила таку та в чому це полягало і яким чином умовно спростування може вплинути на відновлення такої репутації. Враховуючи вказане, виокремлення та піддання аналізу окремих фраз, слів чи речень як окремих даних не слід, оскільки це не може бути використано для задоволення заявлених вимог. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду" суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Так, статтею 10 Європейської Конвенції з прав людини встановлено (Рим 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997), що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Враховуючи наведену статтю 10 Конвенції, Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. Наводячи конкретну практику Європейського суду з прав людини по застосуванню статті 10 Конвенції, можна відзначити такі справи як "Обершлік проти Австрії" (1991), "Лінгенс проти Австрії", в якій йшлося про те, що критика є неприпустимою й карною за умови її спрямування проти звичайної людини, і є припустимою відносно політика, також у справі "Кастелс проти Іспанії" судді дійшли висновку, що правдивість висловлювань взагалі не має значення, якщо справа представляє великий суспільний інтерес. У п. 49 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хендісайд проти Сполученого королівства" (07.12.1976) вказано, що свобода вираження поглядів складає одну із основних підвалин суспільства, одну із основних умов його прогресу та розвитку кожного особа. Обмежувана пунктом 2 ст. 10 свобода вираження поглядів пов`язана не лише з "інформацією" або з "ідеями", які ображають, шокують або непокоять країну або якусь частину суспільства. Цього потребують плюралізм, толерантність та дух відкритості, без яких не може бути демократичного суспільства. Щодо позовних вимоги за первісним та зустрічним позовами про стягнення моральної шкоди, то суд зазначає наступне. Згідно п.4 ч.2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Право на компенсацію моральної шкоди - це можливість людини, якій заподіяно таку шкоду внаслідок порушення її загально-соціальних (природних) прав чи свобод, вимагати від порушника його обов`язку вчинити певні дії, спрямовані на усунення або ж послаблення в неї негативних психічних станів та процесів, викликаних (внаслідок цього порушення) приниженням оцінки її гідності, а також її можливості звернутися, в разі потреби, до компетентних національних чи міжнародних органів по примусове забезпечення виконання зазначеного обов`язку. Згідно ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Згідно роз`яснень, викладених у пунктах 3, 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань , або інших негативних явищ, заподіяній фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У відповідності до ч.2 п.5 цієї ж Постанови Пленуму Верховного суду України доведенню підлягає наявність в т.ч. причинно-наслідковий зв`язок між діяннями особи та моральними стражданнями, який підтверджує, що ці страждання були викликані конкретними діями. Враховуючи те, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про захист честі та гідності, суд вважає, що відсутні підстави і для стягнення моральної шкоди. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У справах про визнання інформації недостовірною згідно з положеннями ч. 4 ст. 127, ст. 12 ЦПК України обов`язок довести, що інформація є достовірною покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок порушення цього було порушено його особисті немайнові права. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про недоведеність ні первісних ні зустрічних позовних вимог та про відсутність правових підстав для їх задоволення. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі суд відносить на рахунок позивачів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed