Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-09 00:00:00

В січні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та третьої особи без самостійних вимог про позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що він є батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з ним та перебуває на його утриманні. Відповідач як мати дитини безвідповідально відноситься до своїх батьківських обов`язків, ухиляється від виховання дитини, матеріально її не підтримує. Просив суд позбавити відповідача батьківських прав щодо малолітньої дитини. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач та представник третьої особи, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з`явилися без поважних для суду причин. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Допитані як свідки [PERSON] та [PERSON] показали суду, що вони добре знають сторін по справі, які до 2012 року проживали у шлюбі. Коли дитині [PERSON] було 3 роки, відповідач залишила сім`ю, мотивуючи це тим, що знайшла іншого чоловіка. З того часу, вона не займається вихованням та утриманням дитини, не цікавиться її навчанням, не відвідує її. Дитина проживає разом із позивачем, який дбає про сина. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, покази свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати свою дитину, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати їх до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язків батьківського піклування щодо неї. Згідно ст. 164 вказаного кодексу, батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. У відповідності до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] . Рішенням Новоселицького районного суду від 22 квітня 2015 року шлюб між сторонами розірваний. З матеріалів справи вбачається, що позивач доглядає та матеріально утримує свою дитину, оздоровлює і виховує її. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню своєї дитини, матеріально її не забезпечує, не піклується про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не цікавиться її життям, фактично без поважних причин самоусунулась від своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї дитини. Згідно шостого принципу декларації ООН прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею дев`ятою Конвенції ООН про права дитини 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї. Згідно правовим положенням, викладених у третьому розділі Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. З роз`яснень Пленуму Верховного Суду України викладених у п.п. 15, 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» вбачається, що розглядаючи справи даної категорії, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи та характеру ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Враховуючи, що відповідач свідомо ухиляється від виховання своєї дитини, матеріально не забезпечує її, не спілкується з нею та не цікавиться її фізичним та духовним розвитком, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про позбавлення його батьківських прав. Відповідно до рішення органу опіки та піклування виконавчого комітету Ванчиковецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області № 30 від 02 березня 2023 року відповідача недоцільно позбавити батьківських прав щодо його дитини з причин не встановлення вагомих підстав та позбавлення батьківських прав є заходом крайнього впливу. Однак, суд не погоджується з даним висновком органу опіки та піклування, оскільки він суперечить інтересам дитини та є недостатньо обґрунтованим, оскільки орган опіки та піклування не вирішив питання по суті заяви, обмежившись формальною відмовою посилаючись на налагодження відносин матері та дитини. В той же час, будь-яких доказів про зміну відповідачем свого ставлення до виховання дитини, матеріали справи не містять, тому твердження відповідача органу опіки та піклування про те, що вона бажає змінити своє ставлення та зайнятись дитиною через 10 років свідомого ухилення від виховання своєї дитини, суд вважає її формальною відповіддю на питання щодо позбавлення її батьківських прав. За вказаних обставин, висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності позбавлення відповідача батьківських прав є безпідставним. Крім цього, слід звернути увагу на те, що у разі зміни свого ставлення щодо виховання дитини, відповідач може бути поновлена у своїх батьківських правах в порядку ст. 169 СК України. На підставі ст.ст. 150, 155, 164-167 Сімейного кодексу України, суд

Outcome: approved