Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-06 00:00:00

Представник позивача [PERSON] , адвокат Редько С.М., звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в якому просить встановити [PERSON] право на користування житловим будинком з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що є підставою для державної реєстрації його місця мешкання за даною адресою; усунути [PERSON] перешкоди у здійсненні права користування житловим будинком з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом вселення [PERSON] до буд. [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у користуванні будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що [PERSON] протягом тривалого проміжку часу, а саме - з 20.01.2004 року і по лютий 2022 року мешкав за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Актом від 22.09.2020р. про підтвердження факту проживання за цією адресою. Даний акт складений головою квартального комітету №7 Південного району м. Кам`янське - [PERSON] у присутності та за підписом сусідів з [ADDRESS] . Мешкання Позивача за даною адресою пояснюється наступним: Даний житловий будинок належав бабусі Позивача - [PERSON] , яка померла [INFO] .. Після її смерті спадщину прийняла її донька - [PERSON] , яка була матір`ю Позивача по справі. 17.04.1998 року [PERSON] одружилася з [PERSON] , який приходиться вітчимом Позивачу. 21.01.2017р. помирає [PERSON] і після її смерті відкривається спадщина у вигляді житлового будинку [ADDRESS] . На підставі усної домовленості між Позивачем та [PERSON] було вирішено, що спадщину прийме [PERSON] , а Позивач у свою чергу відмовився, на користь останнього від спадкування. 19.01.2018р. помирає [PERSON] і спадщину після нього приймає його син - [PERSON] по справі, який до цього майже не спілкувався з батьком оскільки постійно мешкає у м. Черкаси. Позивач будучи нерідним сином [PERSON] не міг прийняти спадщину після останнього оскільки про своє право на спадкування заявив спадкоємець першої черги - син [PERSON] .. У грудні 2018 року [PERSON] звернувся до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська з позовною заявою про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням на підставі того що він, нібито не проживає у будинку [ADDRESS] . 19.07.2019 року Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська ухвалено заочне рішення по справі №207/4388/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Рішенням Дніпровського апеляційного суду по справі № 207/4388/18 від 21 червня 2022 року заочне рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 липня 2019 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання особи такаю, що втратила право користування житловим приміщенням скасувати. У задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити. На підставі договору купівлі-продажу від 18 серпня 2022 року право власності на житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по частини кожному. В лютому 2022 року після того, як Позивач перебував на роботі невідомі особи змінили замки на вхідних дверях та вхідних воротах, звернення до працівників поліції результатів не надали. Позивач неодноразово звертався до ВП №1 Кам`янського РУП ГУНП у Дніпропетровській області, але допомоги на вселення до будинку ГУНП у Дніпропетровській області не надав. Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України оскільки воно стосуються основ життя людини. Позивач разом з членами своєї сім`ї проживав у вищезазначеному будинку на законних підставах, будучи членом родини попередніх власників вселився і мешкає з 2003 року у даному будинку, був виселений незаконно, тобто потребує порушених прав. Представник позивача адвокат Редько С.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідачів адвокат Скиба А.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, пояснивши, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 18 серпня 2022 року, [PERSON] , [PERSON] та їх малолітнім дітям: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] на праві власності кожному належить по частині житлового будинку під [ADDRESS] та земельна ділянка за цією адресою розміром 0,0600 га. Згідно п. 1.4 вище зазначеного договору при продажу будинку продавець [PERSON] стверджував, що відчужуване нерухоме майно у власності інших осіб, під арештом чи забороною не перебуває, не заставлене, що до нього не ведуться судові спори, у податковій заставі не перебуває, відносно нього не укладено будь-яких договорів з відчуження чи користування з іншими особами, як внесок до статутного фонду не внесене, як юридична адреса не використовується, обтяжень, а також прав щодо нього у третіх осіб як в межах, так і за межами України немає; внаслідок відчуження житлового будинку та земельної ділянки не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб. Продавцем їм були передані всі документи на будинок та ключі від нього. Після передачі будинку вони всією сім`єю заселилися до нього. Будь яких проживаючих у будинку не було, як і не було сторонніх речей, будинок був повністю звільненим від речей попереднього власника. Рішенням Кам`янської міської ради виконавчого комітету за № 226 від 20.07.2022 року їй та її чоловікові був наданий дозвіл на вчинення правочинів щодо укладання договору купівлі-продажу квартири по [ADDRESS] де право користування мали їхні малолітні діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] та яка на праві приватної власності належала [PERSON] (батьку дітей) та [PERSON] . Надано дозвіл на укладання договору купівлі-продажу часток житлового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , який на праві приватної власності належав продавцю [PERSON] , по частці на ім`я малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Перед тим як надавати їм дозвіл на купівлю будинку, всі документи на будинок були ретельно вивчені виконавчим комітетом з метою захисту особистих, майнових, житлових прав та інтересів дітей, ніяких перешкод для його купівлі не було виявлено, а тому їм було надано вище зазначене рішення. Позивач не є членом їхньої сім`ї, є сторонньою людиною. Втратив право користування на будинок при переході 2018 році права власності до єдиного спадкоємця за законом - [PERSON] (сина [PERSON] ). Враховуючи вищевказані обставини, та те що між ними договори найму на проживання у спірному житловому приміщенні не укладались, позивач не є членом їхньої сім`ї, ніколи з ними не проживав однією сім`єю, а тому у позивача немає ніяких підстав щодо його вселення до будинку. Щодо усунення перешкод у користуванні будинком та зобов`язанням не чинити позивачу перешкоди у користуванні будинком, в розумінні ст. 391 ЦК України лише власнику належить право усувати перешкоди пов`язані з здійсненням ним права користування та розпорядження своїм майном. Також просить стягнути з позивача на користь відповідачів понесені ними витрати, пов`язані з оплатою правничої допомоги. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 18 серпня 2022 року, [PERSON] , [PERSON] та їх малолітнім дітям: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] на праві власності кожному належить по частині житлового будинку під [ADDRESS] та земельна ділянка за цією адресою розміром 0,0600 га. Відповідно до п. 1.4 вище зазначеного договору при продажу будинку продавець [PERSON] стверджував, що відчужуване нерухоме майно у власності інших осіб, під арештом чи забороною не перебуває, не заставлене, що до нього не ведуться судові спори, у податковій заставі не перебуває, відносно нього не укладено будь-яких договорів з відчуження чи користування з іншими особами, як внесок до статутного фонду не внесене, як юридична адреса не використовується, обтяжень, а також прав щодо нього у третіх осіб як в межах, так і за межами України немає; внаслідок відчуження житлового будинку та земельної ділянки не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб. Рішенням Кам`янської міської ради виконавчого комітету за № 226 від 20.07.2022 року [PERSON] та, [PERSON] був наданий дозвіл на вчинення правочинів щодо укладання договору купівлі-продажу квартири по [ADDRESS] , де право користування мали їхні малолітні діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] та яка на праві приватної власності належала [PERSON] (батьку дітей) та [PERSON] . Надано дозвіл на укладання договору купівлі-продажу часток житлового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , який на праві приватної власності належав продавцю [PERSON] , по частці на ім`я малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до Довідки про склад задекларованих/зареєстрованих осіб у жилому будинку (частині будинку) приватного житлового фонду № 24/803 від 20.02.2023 року наданої Відділом формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради, за адресою: [ADDRESS] зареєстровано: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] .. Згідно копії домової книги, в якій зазначено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , 29 серпня 2019 року були зняті з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Рішення Дніпровського апеляційного суду по справі № 207/4388/18 від 21 червня 2022 року заочне рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 липня 2019 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання особи такаю, що втратила право користування житловим приміщенням скасовано. У задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено. У відповідності до положень ст.ст.1\~та\~2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Згідно з положеннями\~ст.81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 13 ЦПК України\~визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 317 ПК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.319 ПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями ст.391 ПК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном врегульовано у статтях 401 - 406 ЦК України. Так, ч.1 ст.405 ПК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Правову позицію з цього питання з аналогічними висновками висловлено Верховним Судом у Постановах від 15.08.2018 року у справі № 595/1271/16-ц, від 25.04.2019 року по справі № 761/13293/16-ц. Суд звертає увагу на те, що [PERSON] не є членом сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , є сторонньою людиною. Втратив право користування на будинок при переході у 2018 році права власності до єдиного спадкоємця за законом - [PERSON] (сина [PERSON] ). Згідно із ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині 2 статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Отже, права і обов`язки членів сім`ї власника будинку (квартири) регулюються статтями 156, 157 ЖК України, а права і обов`язки наймачів - статтями 158-170 ЖК України, а також главою 59 ЦК України. Враховуючи вищевказані обставини, та те що між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] договори найму на проживання у спірному житловому приміщенні не укладались, позивач не є членом сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , ніколи з ними не проживав однією сім`єю, а тому у позивача немає ніяких підстав щодо його вселення до будинку. Щодо усунення перешкод у користуванні будинком та зобов`язання не чинити [PERSON] перешкоди у користуванні будинком, суд зазначає, що в розумінні ст.391 ЦК України лише власнику належить право усувати перешкоди пов`язані з здійсненням ним права користування та розпорядження своїм майном. Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до п.1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~суди зобов`язані давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи, до чого також зводиться позиція Європейського суду з прав людини у рішенні «Проніна проти України» № 63566/00 від 18.07.006 року. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті б Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати, обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до положень ч. 1, 3\~ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, судом було встановлено всі фактичні обставини справи та досліджено зібрані у справі докази, тому суд прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення у житлове приміщення. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1, п.п.1,4 ч.3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Відповідно до частин 4-6 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання відзиву на позовну заяву, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1)їх дійсність; 2)необхідність; 3)розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Судом встановлено, що 05.03.2023 року між адвокатом Скиба Анастасією Юріївною та [PERSON] і [PERSON] укладено Договір про надання правової допомоги, за умовами якого адвокат Скиба А.Ю. на підставі усного чи письмового звернення клієнтів приймає зобов`язання з надання юридичної допомоги, перелік якої наведено у п.п.1,2, 3 Договору, вартість яких зазначена в договорі. Також, матеріали справи містять Акт про надання правничої (правової) допомоги від 14.03.2023 року про сплату послуг адвоката Скиба А.Ю. на суму 4 200,00 грн.. А отже з позивача на користь відповідачів підлягають стягненню понесені ними судові витрати пов`язані з оплатою правничої допомоги в розмірі 4\~200 гривень 00 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved