Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-05 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовною заявою до Харківської міської ради Харківської області, [PERSON] в якому просив суд визнати за ним право власності на частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок загальною площею 52,5 кв.м., житловою площею 27,6 кв.м., з надвірними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , у порядку спадкування за законом після смерті його батька [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що [INFO] помер його батько [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме: житловий будинок з прибудинковими спорудами , що розташований за адресою: [ADDRESS] , який його батька, як єдиний спадкоємець за законом, фактично прийняв у спадщину, шляхом вступу в управління майном після смерті своєї матері - [PERSON] , яка померла у 1972 році та якій спірне майно належало на підставі свідоцтва про право власності, виданого Велико-Данилівською сільською радою згідно рішення Виконавчого комітету Велико-Данилівської сільської ради від 18.10.1957 року про визнання права власності на ціле домоволодіння. Позивач також зазначає, що на момент смерті його батька, [PERSON] в спірному домоволодінні проживали та були зареєстровані він та його мати, [PERSON] , тому він фактично прийняв спадщину частину домоволодіння після його смерті, як спадкоємець першої черги, шляхом вступу в управління спадковим майном. В серпні 2021 року він звернувся до Першої Харківської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини на частку у праві спільної часткової власності на спірне домоволодіння. Однак, постановою державного нотаріуса Першої Харківської міської державної нотаріальної контори Цуканової О.В. від 06 січня 2022 року йому відмовлено у вдачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності на домоволодіння [PERSON] . Таким чином, позивач просить суд визнати за ним право власності на частку домоволодіння, а саме: житловий будинок загальною площею 52,5 кв.м., житловою площею 27,6 кв.м., з надвірними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , у порядку спадкування за законом після смерті його батька [PERSON] , який помер [INFO] . 15.09.2022 представник відповідача Харківської міської ради надав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Домоволодіння по [ADDRESS] померлому [PERSON] належало, як єдиному спадкоємцю за законом, який фактично прийняв його спадщину шляхом вступу в управління спадковим майном після смерті своєї матері [PERSON] у 1972 році. Інформація щодо реєстрації права власності за [PERSON] на домоволодіння по [ADDRESS] відсутня. Відкриття спадщини позначає момент виникнення прав у ймовірних спадкоємців на прийняття спадщини або на відмову в її прийнятті. Отже, власне відкриття спадщини не означає виникнення у спадкоємців права на спадщину, а означає лише виникнення права на прийняття чи відмову від неї. Представник відповідача просить звернути увагу на те, що в п. 3 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» визначено, що саме нотаріуси видають свідоцтва про право на спадщину. Тому за відсутності дійсного спору про право володіння, користування і розпорядження майном між спадкоємцями спір про визнання права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини і щодо якого не отримано свідоцтво про прийняття спадщини, не підлягає розгляду судом, адже в такому випадку суд не повинен визнавати право власності, яке набув і зареєстрував спадкоємець, а де-факто встановлюватиме його, тобто створюватиме. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Таким чином, представник відповідача ХМР вважає, що позовна заява про визнання права власності є передчасною, оскільки позивачем не надано документів що посвідчують право власності спадкодавця на нерухоме майно, а тому в задоволенні позову просить відмовити. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник відповідача ХМР в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву з проханням розглядати справу без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечувала, зазначила, що підтверджує всі факти та обставини, що викладенні в позовній заяві. Суд, заслухавши учасників судового засідання, дослідивши письмові зачви по суті справи та матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов наступного висновку. Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.» Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. За приписом ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 2 ст.13 та ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданого Харківським міським відділом реєстрації актів громадянського стану (а.с. 8). Як вбачається з витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі № 66870014 від 18.10.2021 року після смерті [PERSON] , [INFO] Першою Харківською міською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 542/2021. 06 січня 2022 року [PERSON] , в інтересах [PERSON] подав до Першої Харківської міської державної нотаріальної контори заяву про оформлення його спадкових прав після померлого [INFO] батька [PERSON] , [INFO] , який постійно проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , на частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок [ADDRESS] , яка належить матері спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] . Постановою державного нотаріуса Першої Харківської міської державної нотаріальної контори Цуканової О.В. від 06.01.2022 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину , який постійно проживав та був зареєстрований за адерсою: [ADDRESS] , на частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок [ADDRESS] , що належить матері спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкоємцем якої був її син [PERSON] . Згідно змісту постанови підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину є відсутність правовстановлюючих документів про право власності на зазначене нерухоме майно. Спадкоємцю було відмовлено у видачі копії свідоцтва про право власності, яке необхідно було спадкоємцю для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, так як згідно листа Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 08 грудня 2021 року № 1115592, в матеріалах інвентаризаційної за адресою: [ADDRESS] ; [ADDRESS] : [ADDRESS] , свідоцтво про право власності, видане Велико-Данилівською сільською радою, відсутнє. (а.с. 19). Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). спадкування здійснюється за заповітом або за законом (статті 1216, 1217 ЦК України). Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця. Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (шести місяців з дня відкриття спадщини), він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини, яким є день смерті особи, не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина друга статті 1220, частина перша статті 1269 ЦК України) Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21.09.2011 року, що набрав законної сили 04.10.2011 року встановлено, що [PERSON] , як єдиний спадкоємець за законом, шляхом вступу в управління майном фактично, прийняв у спадщину, а саме: домоволодіння [ADDRESS] , після смерті його матері ? [PERSON] , якій належав вказаний будинок, згідно свідоцтва про право власності, виданого Велико Данилівською сільрадою на підставі рішення виконкому Велико Данилівської сільради від 18.10.57 за №12. (а.с. 17). Відповідно до зазначеного рішення, також встановлено, що після смерті [PERSON] в 24.08.95 році його дружина - [PERSON] та син (позивач) - [PERSON] прийняли у спадщину по частині спірного будинку після його смерті, як спадкоємці першої черги, шляхом вступу в управління спадковим майном, оскільки були прописані та проживали в зазначеному будинку. Після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , за [PERSON] , яка є рідною сестрою позивача [PERSON] , визнано право власності на частину житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті її матері [PERSON] . Таким чином, суд приходить до висновку, що згідно зі статтею 1261 ЦК України, [PERSON] належить право на спадкування за законом як сину після смерті батька [PERSON] , який фактично прийняв спадщину після своєї матері [PERSON] , шляхом вступу в управління цим майном. Факт того, що [PERSON] за життя не оформив свого права на спадкове майно після смерті своєї матері [PERSON] , не має правового значення для вирішення питання щодо наявності права на це майно у його спадкоємців, оскільки відповідно до частини третьої статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. (Постанова Верховного Суду від 31 серпня 2020 року у справі справа № 350/1850/17). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною першою статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає прямо із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Враховуючи наведене, приймаючи до уваги, що позивач будучи спадкоємцем за законом, прийняв спадщину шляхом вступу в управління майном, оскільки на момент смерті батька був зареєстрований та проживав разом з ним, враховуючи відсутність спадкоємців за законом, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, а також враховуючи рішення Київського районного суду, яким визнано за сестрою позивача, [PERSON] частку спірного домоволодіння після смерті її з позивачем матері [PERSON] , яку вона успадкувала після смерті свого чоловіка [PERSON] , враховуючи, що відповідачка [PERSON] підтримала позовні вимоги [PERSON] , про визнання за ним частки на спірне домоволодіння після смерті їх батька, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог останнього про визнання за ним права власності на частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , у порядку спадкування за законом після смерті його батька [PERSON] , який помер [INFO] . Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved