Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-02 00:00:00

У лютому 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» (далі по тексту - позивач) звернулось до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), в якому позивач просить суд: - стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» суму заборгованості в розмірі 52 384, 40 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту - 21 426, 41 грн.; заборгованості за відсотками - 24 793, 31 грн.; 3% річних за користування кредитом - 1 496, 46 грн.; заборгованості за інфляційними витратами - 4 668, 22 грн. В обгрунтування позовних вимог позивач послався на те, що 27 лютого 2017 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] укладено Кредитний договір №UO1.223.72382, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 23 336, 00 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язався одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за кредитне обслуговування) і комісіями згідно умов договору кредиту та додатками до даного договору, який є його невід`ємною частиною, зі сплатою 35, 3900% річних від залишкової суми кредиту. Та реальною річною процентною ставкою 41, 7300%, строком до 27 червня 2020 року. Як зазначено у позовній заяві, Банк свої зобов`язання виконав в повному обсязі, проте, відповідачем сума заборгованості за кредитним договором та нарахованими відсотками, комісіями не сплачена. Водночас, позивач зазначає, що 03 грудня 2020 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» укладено договір факторингу №12/90, відповідно до умов якого товариство прийняло на себе право вимоги у тому числі за Кредитним договором №UO1.223.72382 від 27 лютого 2017 року, укладеним з [PERSON] . Зважаючи, що відповідачем сума заборгованості за кредитним договором не погашена у добровільному порядку, позивачем здійснено нарахування 3% річних у розмірі 1 496,46 грн. та інфляційних витрат у розмірі 4 668, 22 грн. Зважаючи на те, що відповідач в добровільному порядку наявну за договором заборгованість не погашає, позивач звернувся до суду з цим позовом. Ухвалою суду від 23 грудня 2022 року відкрито провадження у справи, вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, а також встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення копії ухвали суду подати відзив на позовну заяву у відповідності до статті 274 ЦПК України. Так, з матеріалів справи вбачається, що копію ухвали про відкриття провадження у справі, позовну заяву з доданими до неї документами відповідачу направлено рекомендованим листом з рекомендованим повідомленням (штрих-код Укрпошти 0305719275945), проте, відповідно до довідки відділення поштового зв`язку копія ухвали суду разом з доданими до неї документами, не вручені та повернуті на адресу суду «за закінченням терміну зберігання». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Згідно частини 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням пункту 3, пункту 4 частини 1 статті 280 ЦПК України. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 27 лютого 2017 року [PERSON] звернулась до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» з заявою № №40.86.002935 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб ПАТ «Ідея Банк», а також з заявою про приєднання до публічного кредитного договору, відповідно до змісту яких відповідач надала свою згоду на приєднання до Публічного кредитного договору, що розміщений на офіційному веб-сайті Банку, виключно на запропонованих та передбачених ним умовах, зазначила про її ознайомлення з правилами користування та тарифами, зобов`язалась їх виконувати, а Банк, в свою чергу, відкрив останній поточний рахунок у гривні. У довідці-повідомленні до заяви про приєднання до публічного кредитного договору від 27 лютого 2017 року, яка підписана власноручно [PERSON] , зазначено, що остання підтвердила, що Банк 27 лютого 2017 року до підписання кредитного договору, надав їй в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, у тому числі, щодо того, що можлива сума кредиту становить 23 336,00 грн, строк, на який кредит може бути одержаний: 40 місяців; мета, для якої кредит може бути використаний: на поточні потреби; тип процентної ставки: фіксована. Згідно пункту 1.4. Угоди про параметри кредитування №UO1.223.72382/1 до Кредитного договору №UO1.223.72382 від 27 лютого 2017 року (далі по тексту - Угода), укладеної між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] , Банк надає кредит (грошові кошти) на поточні потреби. Пунктом 1.5. Угоди передбачено, що Банк надає кредит у день підписання даної Угоди строком на 40 місяців. Датою видачі кредиту, є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок Позичальника, вказаний у пунтів 1.6 Угоди. Відповідно до пункту 1.6. Угоди за користування Кредитом позичальник сплачує проценти за ставкою: - при наявності пільгового періоду кредитування - від початку кредитування до завершення перших 0 місяців кредитування - 35,3900% річних від неповернутої суми кредиту; - у строки за межами пільгового періоду кредитування або у разі його відсутності - 35,3900% річних від неповернутої суми кредиту. Умовами Угоди також передбачено, що реальна річна процентна ставка складає 41,7300%. Абсолютне значення подорожчання кредиту складає 16 992,2000 гривень, яке діє за умови своєчасного погашення позичальником грошових зобов`язань відповідно до пункту 1.7 цієї Угоди. У розділі 5 Угоди зазначений графік щомісячних платежів за кредитним договором, відповідно до якого [PERSON] , починаючи з 02 квітня 2017 року по 02 червня 2020 року мала сплачувати загальну суму за кредитним договором (тіло кредиту та нараховані проценти) у розмірі 1 001,29 грн та 27 червня 2020 року - 1 277,89 грн. Згідно з випискою з рахунку, відкритого на ім`я [PERSON] у Публічному акціонерному товаристві «Ідея Банк», відповідач має заборгованість за тілом кредита у розмірі 23 336,00 грн. Водночас, згідно наданої суду довідки - розрахунку заборгованості за кредитним договором UO1.223.72382 від 27 лютого 2017 року станом на 03 грудня 2020 року у [PERSON] наявна заборгованість за основним боргом у розмірі 21 426,41 грн та за нарахованими й несплаченими відсотками у розмірі 24 793,31 грн, а всього на суму 46 219 грн. Крім того, судом встановлено, що 03 грудня 2020 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» (далі по тексу - Клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» (далі по тексту - Фактор) укладено договір факторингу №12/90, відповідно до умов якого Клієнт відступив Фактору, а Фактор прийняв права вимоги та в їх оплату зобов`язався передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором (пункт 2.1. договору). У відповідності до пункту 4.1. договору Фактор зобов`язався сплатити клієнту суму фінансування у розмірі, вказаному у пункті 3.1. цього договору, за виключенням вже сплаченої суми в розмірі 200 000,00 грн на підставі договору про участь в торгах від 15 жовтня 2020 року, в якості забезпечення виконання фактором зобов`язань щодо участі у таких торгах, шляхом перерахунку суми, що становить різницю між сумою вказаною у пункті 3.1. цього договору та сумою в розмірі 200 000,00 грн, оплаченою на підставі договору про участь у торгах від 15 жовтня 2020 року на рахунки клієнта протягом трьох банківських днів з моменту підписання цього договору. Пунктом 5.1. договору передбачено, що права вимоги, строк платежу за якими настав, а також ті, що виникнуть в майбутньому вважаються такими, зо перейшли від Клієнта до Фактора в день підписання відповідного реєстру боржників, за умови виконання фактором зобов`язань, передбачених пунктом 4.1. цього договору. Згідно пункту 5.5. договору Фактор не бере на себе будь-яких договірних зобов`язань клієнта за первинними договорами, окрім прав вимоги за такими первинними договорами щодо погашення (стягнення, повернення) заборгованості з боржників, строк платежу за якими настав, а також ті, що виникнуть в майбутньому. Відповідно до підписаного сторонами вказаного вище договору реєстру боржників, до нього у тому числі включено кредитний договір №UO1.223.72382 від 27 лютого 2017 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] , заборгованість за яким становить 46 219,72 грн, з яких: 21 426,41 грн - заборгованість за тілом кредиту; 24 793,31 грн - заборгованість за відсотками. Крім того, судом встановлено, що позивач виконав свої зобов`язання за договором факторингу щодо оплати суми фінансування (пункт 4.1. договору), що підтверджується копіями платіжних доручень № 14 від 03 грудня 2020 року на суму 2 100 000, 00 грн. та №1 від 19 жовтня 2020 року на суму з 200 000, 00 грн. Таким чином, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором У зв`язку з наявною заборгованістю за кредитним договором [PERSON] було направлено досудову вимогу щодо дострокового стягнення заборгованості від 30 листопада 2021 року №26/2021. Проте, вказана вимога була залишена відповідачем без задоволення. Крім того, судом встановлено, що у зв`язку з несплатою наявної суми заборгованості за кредитним договором, позивачем на суму заборгованості нараховано за період з 03 грудня 2020 року по 10 січня 2022 року 3% річних - 1 496, 46 грн. та інфляційні нарахування - 4 668, 22 грн. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого. Так, згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтями 525, 526, 546 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Частинами 1 та 3 ст.512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Згідно Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. Неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Як було встановлено судом, позивачем було направлено на адресу відповідача досудову вимогу про дострокове стягнення заборгованості, що, відповідно, свідчить про необхідність сплати відповідачем суми заборгованості за кредитним договором або первісному кредитору, або позивачу Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Профіт Капітал». Проте, [PERSON] не виконала своїх зобов`язань за кредитним договором, а саме: не погасила наявну суму заборгованості за кредитним договором ні первісному кредитору, ні фактору. Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Так, стаття 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк») Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. З урахуванням вищевикладеного та наданих доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми заборгованості за кредитним договором у розмірі 46 219,72 грн, з яких: 21 426,41 грн - заборгованість за тілом кредита, 24 793,31 грн - заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками, та, відповідно, про наявність правових підстав для їх задоволення. Водночас, окрім повернення боргу по внесках, позивач просив суд стягнути з відповідача три проценти річних й інфляційні витрати та надав відповідні розрахунки, згідно з яким нарахував три проценти річних у розмірі 1 496, 46 грн. й інфляційні витрати у розмірі 4 668, 22 грн. за період прострочення з 03 грудня 2020 року по 10 січня 2022 року. Так, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, за положеннями статті 526 ЦК України. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Суд зазначає, що приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 статті 625 ЦК України). Відтак, розраховані позивачем та перевірені судом суми нарахувань інфляційних витрат та 3% річних підлягають стягненню з відповідача. Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У відповідності до частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із частинами 1, 7 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідач процесуальним правом подання відзиву на позовну заяву, не скористався, тому доводи позивача відповідачем не спростовано. Відповідно до частини 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» є обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат, понесених на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000,00 грн., суд зазначає таке. Відповідно до частин 1,3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Частинами 1-3 статті 134 ЦПК України передбачено, що що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. За правилами частин 1,2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, зокрема, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина 3 статті 141 ЦПК України). Пунктом 12 частини 2 статті 2 ЦПК України передбачено, що одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина 1 статті 133 ЦПК України). У пункті 1 частини 3 статті 133 ЦПК України зазначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу. Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначено, що адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Відповідно до пунктів 1, 2 частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Таким чином, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому, витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137, частина 8 статті 141 ЦПК України). Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі №727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 02 червня 2022 року у справі № 15/8/203/20, від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21. Так, з матеріалів справи вбачається, що 28 вересня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» (далі по тексту - Клієнт) та Адвокатським об`єднанням «Правовий діалог» (далі по тексту - Об`єднання) укладено договір про надання правничої допомоги №28092021-1, згідно умов якого останнє прийняло на себе зобов`язання по наданню клієнту за його зверненням на довгостроковій основі правової допомоги у відповідності з умовами цього договору, а Клієнт зобов`язався прийняти надану йому правову допомогу та здійснити її оплату у відповідності до умов цього договору (пункт 1.1. договору). Згідно пункту 3.1. договору Клієнт зобов`язався сплачувати Об`єднанню у тому числі додаткову фіксовану винагороду у розмірі 2 000, 00 грн. Підпунктом 3.3.5 договору передбачено, що винагорода виплачується у національній грошовій одиниці України шляхом безготівкового перерахування Клінєтом на поточний рахунок Об`єднання, вказаний у договорі, протягом 7 (семи) банківських днів від дати підписання сторонами акта прийому - передачі наданої правової допомоги та на підставі наданого Об`єднанням рахунку. Згідно акта №1 прийому - передачі наданої правової допомоги від 01 червня 2022 року Адвокатське об`єднання «Правовий діалог» підготовило та подало до суду у тому числі позовну заяву про стягнення з [PERSON] суми заборгованості за кредитним договором (порядковий №55). Вартість послуги відповідно до акта становить 2 000,00 грн. Вказані послуги були сплачені позивачем, що підтверджено наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення №9641 від 05 липня 2022 року. Суд зазначає, що у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» «East/West Alliance Limited v. Ukraine», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» «Baryshevsky v. Ukraine» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Подібні висновки щодо правил підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц. Зважаючи на те, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000, 00 грн. підтверджені належним чином, сума відшкодування є співмірною зі складністю справи та виконаними роботами, відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру у співвідношенні з предметом позову, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для її стягнення на користь позивача з відповідача. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача, підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 2 481, 00 грн.

Outcome: approved