Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-23 00:00:00

18.11.2022 адвокат Поставитюк В.В. в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном, про виселення, Позов обґрунтовано тим, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] . Позивач перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 16.07.2018 у справі № 460/4377/17. На даний час відповідач проживає у житловому будинку, що належить на праві приватної власності позивачу, однак його поведінка є неналежною: він не сплачує ані комунальні послуги, ані, тим більше, орендну плату за користування належним позивачу житлом; відмовляється укладати договір оренди. Він постійно вчиняє сварки, бійки, зловживає спиртними напоями. Часто, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, відповідач зачиняється зсередини в належному позивачу будинку, внаслідок чого [PERSON] та інші члени сім`ї не можуть в нього потрапити. Виселитись з належної позивачу квартири відповідач категорично відмовляється. На підставі викладеного, позивач, звернувшись з даним позовом до суду, просила винести рішення, яким зобов`язати [PERSON] не чинити їй перешкод у користуванні належним їй на праві приватної власності житловим будинком та виселити його, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 13.12.2022 відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Відповідачу було надано 15-ти денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження подати відзив на позов, Позивач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явилася, її представник адвокат Поставитюк В.В. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав зазначених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] правом надання відзиву не скористався. У підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю, про що надав відповідну заяву. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За нормами ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, всебічно з`ясувавши обставини справи, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд виходить з наступного. Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Разом з тим, згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , на підставі копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.12.2016 серія НВА 740731, копії витягу про Державну реєстрацію прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №75895536 від 15.12.2016. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 16.07.2018 у справі № 460/4377/17 розірвано. Згідно з копією довідки від 29.09.2022 за №485, виданою виконкомом Яворівської міської ради Львівської області вбачається, що в будинку за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] , зареєстровані та проживають такі особи: заявник [PERSON] , чоловік [PERSON] , брат [PERSON] . Також судом встановлено, що позивач [PERSON] неодноразово зверталась до Яворівського РВП ГУ НП у Львівській області з проханням вжити заходів реагування щодо її колишнього чоловіка [PERSON] , який постійно провокує сварки та погрожує фізичною розправою. Дані обставини підтверджені повідомленням Яворівського РВП ГУ НП у Львівській області від 26.10.2022 № 42/ОП/64/01 про результати розгляду звернення [PERSON] встановлено, що в період з 2015 по 2022 до Яворівського РВП ГУ НП у Львівській області надходили звернення від [PERSON] про те, щоб прийняти міри до її колишнього чоловіка [PERSON] , який постійно вчиняє конфлікти в стані алкогольного сп`яніння та погрожує їй. Звертаючись до суду із позовом, [PERSON] просила усунути їй перешкоди в користуванні житловим будинком, розташованим в [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] . Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положеннями ст.16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною 1 ст.383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст.391 ЦК України). Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За змістом ч. 1 ст.109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно з ст. 157 ЖК України, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. У відповідності до ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил співжиття. У п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року надано роз`яснення, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Так з матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] проживав у цьому будинку- як колишній чоловік позивача. Наявні у справі докази свідчать про те, що упродовж тривалого часу відповідач систематично порушує правила співжиття з позивачем, що робить неможливим проживання з ним в одному будинку. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, те що відповідач [PERSON] визнав позовні вимоги у повному обсязі, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що позов є підставним та таким, що підлягає до задоволення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Положеннями ч. 1 ст. 142 ЦПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що також кореспондується з частиною 3 статті 7 Закону України Про судовий збір. У зв`язку з тим, що відповідач позовні вимоги визнав одразу, то [PERSON] з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків сплаченого при подачі позову судового збору, що становить у розмірі 496,2 грн. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивачки решту суми сплаченого судового збору у розмірі 496,2 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved