Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-05 00:00:00

У листопаді 2022 року позивач [PERSON] через свого представника - адвоката [PERSON]. звернулася до суду із вищевказаним позовом, в якому згідно до уточнених позовних вимог просить: стягнути з [PERSON] матеріальні збитки у розмірі 636334,75 грн, моральну шкоду у розмірі 63633,47 грн та судові витрати у розмірі 6999,68 грн. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 14 вересня 2020 року по вул. Шалімова в с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Volkswagen Caddy», державний номерний знак [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та транспортного засобу «Dodge Challenger», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Внаслідок ДТП транспортний засіб «Dodge Challenger», державний номерний знак [NUMBER] , який належить [PERSON] отримав механічні пошкодження. Постановою Києво-Святошинського районного судуд Київської області від 02 листопада 2020 року виним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди визнано [PERSON] . Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу ««Volkswagen Caddy», державний номерний знак [NUMBER] на момент пригоди була застрахована в ПрАТ «Українська страхова группа». ПрАТ «Українська страхова группа» сплачено [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 130000,00 грн. Позивач вказує, що згідно автотоварознавчого дослідженя вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Dodge Challenger», державний номерний знак [NUMBER] , з урахуванням вартості автозапчастин складає 760834,75 грн. З цих підстав просить стягнути з відповідача на її користь різницю між розміром фактичної шкоди та розміром страхового відшкодування, що складає 636334,75 грн. (в тому числі 5500,00 грн вартості по проведенню автотоварознавчого дослідження). Також позивач стверджує, що протиправними діями винної особи, внаслідок яких було пошкоджено транспортний засіб, їй було завдано моральної шкоди, розмір якої вона оцінює в 10 % від суми збитків, а саме 63633,47 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 02 листопада 2022 року головуючим суддею визначено суддю Шролик І.С. Ухвалою Оболонського районного суду від 14 листопада 2022 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання на 06 грудня 2022 року. 06 грудня 2022 року в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 24 січня 2023 року, у зв`язку з неявкою відповідача. 24 січня 2023 року в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 28 лютого 2023 року, у зв`язку з неявкою відповідача. 28 лютого 2023 року ухвалою із занесенням до протоколу судового засідання, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті на 03 квітня 2023 року. В судовому засіданні 03 квітня 2023 року представник позивача позовні вимоги [PERSON] підтримав, просив задовольнити з підстав та мотивів наведених у позові. Відповідач в підготовчі засідання призначені на 06 грудня 2022 року, 24 січня 2023 року, 28 лютого 2023 року та судове засідання призначене на 03 квітня 2023 року не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом надсилання судових повісток. Копія позовної заяви та ухвала суду про відкриття спрощеного позовного провадження надсилалась відповідачу на адресу зареєстрованого місця проживання: [ADDRESS] . Конверт повернувся з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Окрім того, відповідач повідомлявся про розгляд справи шляхом розміщення оголошення про виклик на сайті Судової влади. Клопотання про відкладення розгляду справи, до суду відповідач не надіслав, про причину неявки суд не повідомив, відзив та інші заяви з процесуальних питань від нього до суду не надходили. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України в разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін у справі за наявними матеріалами справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи. Дослідивши повно та всебічно обставини справи, оцінивши в сукупності всі наявні по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] , виходячи з наступного. Відповідно ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захистмають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом Українивід 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, кожен має право на розгляд його справи у продовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Судом встановлено, що 14 вересня 2020 року по вул. Шалімова в с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Volkswagen Caddy», державний номерний знак [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та транспортного засобу «Dodge Challenger», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Внаслідок ДТП транспортний засіб «Dodge Challenger», державний номерний знак [NUMBER] , який належить [PERSON] отримав механічні пошкодження. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 листопада 2020 року № 359/11962/20 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн. (а.с. 8-9). Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, що набрала законної сили є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою Як вбачається з полісу № 115740576, цивільно - правова відповідальність власника транспортного засобу «Volkswagen Caddy», державний номерний знак [NUMBER] на час скоєння пригоди була застрахована у ПрАТ «Українська страхова група» (а.с. 20). Згідно страхового акту № ДКЦВ-20839 від 12 листопада 2020 року розмір страхового відшкодування складає 130000,00 грн (а.с.65). З листа ПрАТ «Українська страхова група» вбачається, що за страховим випадком, що стався 14 вересня 2020 року, страховиком прийнято рішення виплатити [PERSON] страхове відшкодування у розмірі 130000,00 грн. Згідно Висновку експертного дослідження № 150 про визначення матеріального збитку, завданого ушкодженням колісного транспортного засобу «Dodge Challenger», державний номерний знак [NUMBER] , вартість відновлювального ремонту без урахування значення коефіцієнту фізичного зносу складає 760534,75 грн. Спір між сторонами виник з приводу стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням; а також відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК України, оскільки її частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. За положеннями ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Тлумачення ст. ст. 11, 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про компенсацію збитків є заподіяння їх іншій особі. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди. Згідно зі ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. За приписами ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З огляду на зазначене, якщо розмір завданої шкоди перевищує належним чином визначену страхову суму (регламентну виплату), відшкодування шкоди в обсязі такої різниці здійснюється в межах окремого деліктного зобов`язання за участі деліквента (особи, яка винна у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди) та потерпілого (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц). Вказане підтверджується також і висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 760/5618/16-ц. Так, Верховний Суд у своєму висновку керується правилами частин першої та другої статті 22 ЦПК України, відповідно до яких реальними збитками є також витрати, які особа мусить зробити для відновлення свого порушеного права, тобто такі дії, які настануть в майбутньому. Висновки про наявність права у потерпілої сторони на відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, без підтвердження оплати проведеного відновлювального ремонту автомобіля, сформульовані також у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-691цс15, а також у постановах Верховного Суду від 16 січня 2018 року №61-1836св17, від 28 лютого 2018 року № 61-134св18. Верховним Судом не встановлено підстав відступити від зазначених правових висновків». Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 6 від 27.03.92р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.92 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», при визначенні розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, судам слід враховувати, що потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди. У постанові від 22 квітня 2021 року Верховний суд, покликаючись в свою чергу на постанову Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15, де зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичної вартість ремонту з урахуванням зміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, дійшов також висновку, що якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. За наведених обставин, враховуючи, що висновком експертного дослідження визначена вартість відновлювального ремонту без врахування значення коефіцієнту фізичного зносу у розмірі 760834,75 грн, а страховим здійснено страхове відшкодування у сумі 130000,00 грн, суд приходить до переконання, що стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням, що складає 630834,75 грн. Також до стягнення з відповідача підлягають документально підтверджені витрати за проведення експертного дослідження в розмірі 5500,00 грн. Щодо позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди суд зазначає таке. Частиною першою ст. 23 ЦК України особі гарантоване право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Пунктом третім ч. 2 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. За положеннями ч. 1 ст. 1167 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Пунктом першим ч. 1 ст. 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана однієї особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Право особи на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає за умови наявності такої шкоди, протиправності діяння її заподіювача, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Вирішуючи питання про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивачеві [PERSON] заподіяно моральної шкоди у зв`язку з пошкодженням у результаті дорожньо-транспортної пригоди належного їй на праві власності автомобіля. Шкоду спричинено унаслідок протиправної, винної поведінки відповідача [PERSON] . Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодованої шкоди повинен відповідати правовідносинам сторін, їх ступеню вини, потребам та можливостям здійснити дійсні відшкодування шкоди без постановлення будь-кого зі сторін у скрутне становище. Враховуючи характер та обсяг душевних страждань, яких зазнала позивач у зв`язку з пошкодженням у результаті дорожньо-транспортної пригоди належного їй на праві власності автомобіля, виходячи з засад розумності та справедливості, суд приходить до висновку про необхідність визначити розмір відшкодування моральної шкоди [PERSON] у розмірі 5000,00 грн. та стягнути цю суму з відповідача [PERSON] , як винуватця дорожньо-транспортної пригоди, на користь позивача. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, беручи до уваги те, що понесені позивачем судові витрати в сумі 6413,35 грн. пов`язані з розглядом справи, їх розмір є обґрунтованим з урахуванням ціни позову, згідно ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору, пропорційно задоволеним вимогам. На підставі викладеного,

Outcome: partial