Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-09 00:00:00

30.09.2022 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська за підсудністю надійшли матеріали позовної заяви [PERSON] до ДМР, Департаменту житлового господарства ДМР, про визнання особи наймачем та зміну умов договору найму житлового приміщення. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що вона з 14.12.2004 року зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира не приватизована, та на теперішній окрім позивача [PERSON] у вказаній квартирі з 30.04.2004 року зареєстрована також [PERSON] , [INFO] , яка є матір`ю позивача, а також з 29.01.2004 року по 17.01.2019 року був зареєстрований [PERSON] , [INFO] . Мати позивача [PERSON] померла [INFO] . Копія ордеру у позивача відсутня. 15.02.2022 року позивач звернулася до ДМР із заявою про переведення лицьового рахунку (зміна договору найму) із додатками, що підтверджується поштовим описом, чеком та квитанцією. Згідно відомостей із сайту Укрпошта лист був отриманий ДМР 26.02.2022 року, однак жодної відповіді не надійшло. На думку позивача, викладені обставини свідчать про те, що позивач була зареєстрована у вказаній квартирі та проживала у ній з 2004 року як член сім`ї головного квартиронаймача, вони вели спільне господарство. У зв`язку з тим, що основним наймачем житлового приміщення є померлий чоловік матері позивача [PERSON] , позивач позбавлена можливості зняти з реєстрації свою померлу матір, переоформити договір про надання комунальних послуг, приватизувати квартиру. Враховуючи викладене, позивач змушена звернутися до суду та, з урахуванням уточненої позовної заяви від 03.01.2023 року, просити суд визнати [PERSON] головним (основним) наймачем квартири [ADDRESS] , змінивши договір найму квартири. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.10.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі та призначено судове засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.01.2023 року клопотання представника позивача - адвоката Ремез К.І. про залучення до участі у справі співвідповідача було задоволено, залучено у цивільній справі № 932/3836/22 в якості співвідповідача Виконавчий комітет Дніпровської міської ради. Від представників відповідачів [PERSON] та [PERSON] надійшли відзиви на позовну заяву, у яких вони просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначили, що позивачем не надано жодних належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження аргументів, викладених в позовній заяві, зокрема доказів постійного проживання з наймачем і ведення з ним спільного господарства, а також доказів на підтвердження факту проживання із наймачем однією сім`єю, зокрема не надано доказів наявності спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявності усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Окрім того, сам факт реєстрації позивача в спірній квартирі не є доказом її фактичного проживання, а наданий витяг з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 24.10.2018 року не може підтверджувати факт постійного проживання позивача в спірній квартирі. Більш того, в провадженні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська перебувала цивільна справа № 205/7172/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . За результатами розгляду зазначеної справи, в задоволенні позову було відмовлено. Так, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, [PERSON] , тобто матір`ю позивача, подано апеляційну скаргу. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19.01.2022 року. було відмовлено в задоволенні апеляційної скарги. За результатами розгляду судом апеляційної інстанції встановлено наступні обставини: «В обґрунтування позову зазначає, що вона одна проживає в квартирі [ADDRESS] . Також в зазначеній квартирі, з 14.12.2004 року зареєстрована її дочка [PERSON] . З грудня 2014 року відповідач поїхала з міста на пошуки роботи, зв`язок з нею обірвався. Більше року вона взагалі не має відомостей про відповідача, її особисті речі у квартирі відсутні, проте вона досі зареєстрована у квартирі, де позивач самостійно сплачує комунальні послуги і підтримує приміщення в належному житловому стані.» також «Відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні з грудня 2014 року, тобто понад встановлені строки, визнані діючим законодавством України, що підтверджується актами про непроживання осіб, складеними мешканцями квартири..., затвердженими головами ОСББ «Солідарність»...» Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено наступні обставини щодо позивача [PERSON] , зокрема: з грудня 2014 року [PERSON] не проживає в спірній квартирі, а [PERSON] самостійно сплачує комунальні послуги і підтримує спірну квартиру в належному стані. З наведеного вбачається, що позивачем не надано доказів ведення спільного господарства з наймачем, позивач не проживає постійно у спірній квартирі, та не здійснює її належне утримання, що в свою чергу є обов`язковими при вирішенні спорів про право користування житловим приміщенням. Представник позивача - адвокат Ремез К.І. у відповіді на відзив зазначила, що ненадання позивачу відповіді на її звернення, яке було отримано ДМР 26.02.2023 року є релевантне відмові в укладанні договору найму житлового приміщення, а тому права позивача є порушеними. Далі зазначає, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 205/7172/20 у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] було відмовлено, що є непрямим доказом того, що позивач мешкає у спірній квартирі, яка є її єдиним житлом. Окрім того, оскільки позивач була членом родини як наймача так і його померлої дружини, а тому закон не вимагає від неї доводити, що вона вела з ними спільне господарство. Представник ДМР [PERSON] надав до суду заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначив, що позивачем не надано копію самої заяви на зміну умов договору найму. В свою чергу надано лише докази направлення на адресу ДМР листа з описом вкладення. Проте, сама копія такої заяви до позову не додана. За таких обставин неможливо встановити зміст поданої заяви. Більше того, законодавець зазначає, що умовою для звернення до суду із захистом зрушених прав є саме відмова наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму, а тому позивачем передчасно здійснено звернення до суду із зазначеним позовом. При цьому, остання не ставить питання про оскарження бездіяльності наймодавця в істині ненадання відповіді на звернення або зобов`язання в наданні такої відповіді. Окремо звертає увагу суду, що саме мати позивача звернулась до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування спірною квартирою. Також нею була подана і апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції. Викладені обставини можуть лише підтверджувати, що такі дії матері позивача є нічим іншим, як особистим волевиявленням. Позивач в позовній заяві зазначає про ведення спільного господарства із наймачем у спірній квартирі. Проте, наявні докази свідчать про протилежне. Зокрема, відповідно до даних з Єдиного державного реєстру судових рішень наявний судовий наказ виданий Ленінським районним судом м. Дніпропетровська 07.04.2016 року у справі № 205/2838/16-ц про стягнення солідарно з позивача та [PERSON] на користь КП «Дніпроводоканал» ДМР заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення станом на 01.03.2016 року в розмірі 28 331,70 грн. Враховуючи викладене, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, у заяві просила розгляд справи проводити за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Представник позивача - адвокат Ремез К.І у судовому засіданні надала пояснення, аналогічні заявленим вимогам. В подальшому надала до суду заяву, у якій просила розгляд справи проводити без застосування засобів технічної фіксації судового засідання, позовні вимоги підтримала, проти ухвалення рішення за відсутності позивача та її представника не заперечувала. Представник відповідачів Дніпровської міської ради та Виконавчого комітету Дніпровської міської ради - Марінеско А.В. у судовому засіданні надав заперечення, аналогічні викладеним у відзиві, позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні. В подальшому надав до суду заяву, у якій просив відмовити у задоволенні позову, не заперечував проти розгляду справи без застосування засобів технічної фіксації судового засідання. Представник відповідача Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради - Дика Н.В. у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, у відзиві просила справу розглядати за відсутності представника. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12). Дівоче прізвище позивача було змінено на « [PERSON] » при укладенні шлюбу з [PERSON] 05.07.2013 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвище, який було сформовано 08.06.2021 року (а.с. 13). Дівоче прізвище матері позивача було змінено на « [PERSON] » при укладенні шлюбу із [PERSON] 28.10.2013 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвище, який було сформовано 08.06.2021 року (а.с. 14). Позивач [PERSON] з 14.12.2004 року зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Зазначена квартира не приватизована, що підтверджується листом КП «ДМБТІ» ДМР № 12115 від 10.09.2021 року (а.с. 8). На теперішній у квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , окрім позивача [PERSON] з 30.04.2004 року зареєстрована також матір позивача [PERSON] , [INFO] , що підтверджується листом Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР № 10/5-1051 від 22.06.2021 року (а.с. 9). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 11). 15.02.2022 року позивач направила до ДМР заяву про переведення лицьового рахунку (зміна договору найму) із додатками, що підтверджується поштовим описом, чеком та квитанцією (а.с. 15). У позовній заяві позивачем зазначено, що згідно відомостей із сайту Укрпошта лист був отриманий представником ДМР 26.02.2022 року, однак жодної відповіді не надійшло. Надаючи правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. На підставі ст. 52 ЖК України жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради, а у випадках, передбачених Кабінетом Міністрів України, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної ради про надання жилих приміщень для заселення. Положеннями ч. 1 ст. 58 ЖК України визначено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Відповідно до частини 1 статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Питання про те, хто належить до членів сім`ї власника (наймача) жилого приміщення, регулюється частиною 2 статті 64 ЖК України. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, визначаючи коло членів сім`ї наймача, вказана норма ЖК України поділяє їх на дві групи: одні з них «належать» до членів сім`ї наймача, інші - «можуть бути визнані» такими. Виходячи зі змісту наведених вище положень ЖК України вбачається, що вимагати визнання наймачем за раніше укладеним договору найму жилого приміщення мають право члени сім`ї наймача, а також інші особи, якщо вони постійно проживали разом з наймачем і вели з ним спільне господарство. За змістом статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до статті 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Отже, в осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини 1 та 2 статті 64 ЖК України). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК України). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11.07.2012 року у справі № 6-60цс12. Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 61 ЖК України визначено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до п. 10 роз`яснень Верховного суду України від 26.05.2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» у члена сім`ї наймача, включеного до ордера на заселення жилого приміщення, право користування останнім виникає у зв`язку із включенням до ордера, а не у зв`язку із вселенням у це приміщення. Разом з тим, ордер у матеріалах справи відсутній. Відповідно до ч. 1 ст. 98 ЖК України наймач жилого приміщення та члени його сім`ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім`ї наймача. Статтею 99 ЖК України передбачено, що Піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Таким чином, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Суд зазначає, що позивачем до матеріалів справи не було долучено самої заяви на зміну умов договору найму, яка була направлена на адресу ДМР, а надано лише докази направлення листа з описом вкладення. За таких обставин неможливо встановити зміст направленої заяви. У постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 759/9229/19 (провадження № 61-11242св20) Верховний Суд зазначив, що належними та допустимими доказами для встановлення факту спільного проживання є, зокрема, докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків, інших обставин, які засвідчують реальність спільного проживання. Суд звертає увагу, що позивачем не надано належних та допустимих доказів постійного проживання з наймачем і ведення з ним спільного господарства, доказів на підтвердження факту проживання із наймачем однією сім`єю, зокрема: наявності спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, солідарної із наймачем майнової відповідальності щодо сплати комунальних платежів, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Наданий витяг з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 24.10.2018 року не може підтверджувати факт постійного проживання позивача в спірній квартирі, оскільки сам факт реєстрації позивача в спірній квартирі не є доказом її фактичного проживання. До аналогічних висновків також дійшов Верховний Суд в постановах від 27.02.2019 року у справі № 471/601/17, від 10.04.2020 року у справі № 355/832/17, зокрема: «сама по собі реєстрація місця проживання не може вважатися саме місцем проживання». Враховуючи викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними по справі доказами, у зв`язку з чим задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому сплачений позивачем судовий збір у розмірі 992,40 грн. (а.с. 1) слід віднести за рахунок позивача. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed