Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-18 00:00:00

07\~грудня 2022\~року [PERSON] \~звернувся до\~суду із\~зазначеним позовом\~до відповідача\~ПАТ «Шахтоуправління\~«Покровське» із\~вимогою про\~відшкодування моральної\~шкоди,\~заподіяної ушкодженням\~здоров`я на\~виробництві (а. с. 1-3). В обґрунтування\~позовних вимог\~вказує,\~що він\~у період\~з 03\~листопада 2003\~року по\~30\~червня 2020\~року перебував\~в трудових\~відносинах з\~відповідачем.\~В зазначений\~період часу\~він працював\~машиністом підземних\~установок з\~повним робочим\~днем під\~землею,\~гірничомонтажником підземним\~з повним\~робочим днем\~в шахті,\~машиністом гірничих\~виїмкових машин\~підземним з\~повним робочим\~днем під\~землею.\~30\~червня 2020\~року він\~був звільнений\~з підприємства\~відповідно на\~підставі п.\~2\~ст.\~40\~КЗпП України.\~Відповідно до\~Акту №\~65\~про нещасний\~випадок,\~пов`язаний з\~виробництвом від\~31\~жовтня 2017\~року йому\~встановлений наступний\~діагноз:\~забита,\~розтрощена рана\~нігтьової фаланги\~IV\~пальця правої\~кісті з\~дефектом шкіряних\~покровів м`яких\~тканин.\~В/краєвий\~перелом нігтьової\~гористості IV\~пальця правої\~кісті зі\~зміщенням,\~що призвело\~до ампутації\~4\~пальця правої\~кисті на\~рівні дистального\~м/фалангового\~суглобу згідно\~епікризу історії\~хвороби №\~8461/903\~від 15\~жовтня 2017\~року.\~Відповідно до\~Акту розслідування\~причин виникнення\~хронічного професійного\~захворювання від\~20\~липня 2021\~року йому\~встановлені наступні\~захворювання:\~хронічна радикулопатія\~L5,\~S1\~ліворуч в\~стадії загострення\~з вираженим\~статикодинамічним порушенням,\~мязово-тонічним\~та больовим\~синдромами,\~рецидивуючий перебіг\~(М54.1.7);\~пневмоконіоз (q/t,\~1/2),\~ЛН І-ІІ\~ст.\~(першого\~ другого\~ст.)\~(J60.Х);\~хронічна цервікоторакалгія;\~гіпертонічна хвороба\~ІІ ст.,\~ст.\~2.\~СН І\~ст.\~ризик 3;\~ангіопатія сітківки;\~пресбіопія;\~синдром сухого\~ока.\~У зв`язку\~із заподіянням\~йому шкоди,\~01\~лютого 2022\~року,\~він пройшов\~огляд медико-соціальною\~експертною комісією,\~де йому\~було встановлено\~65%\~втрати професійної\~працездатності (35%\~-\~хронічна радикулопатія;\~25%\~-\~пневмоконіоз;\~5%\~-\~виробнича травма\~від жовтня\~2017\~року)\~та 3\~групу інвалідності\~безстроково,\~що підтверджується\~довідкою МСЕК\~«Про результати\~визначення ступеня\~втрати професійної\~працездатності у\~відсотках,\~потреби у\~наданні медичної\~та соціальної\~допомоги» серії\~12ААА\~№ 106394.\~Відповідно до\~п.17\~Акту професійне\~захворювання виникло\~у зв`язку\~з тривалим\~періодом роботи\~в умовах\~впливу шкідливих\~виробничих факторів\~ фізичне\~навантаження,\~робоча поза,\~вимушені нахили\~тулуба,\~пил.\~Таким чином,\~отримання виробничої\~травми та\~професійного захворювання\~пов`язано\~з виконанням\~робіт у\~небезпечних для\~життя і\~здоров`я\~умовах,\~тому відповідальність\~по відшкодуванню\~моральної шкоди\~покладається на\~роботодавця (підприємство). Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на належні безпечні і здорові умови праці. Вказує, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Натомість, в порушення зазначених норм, відповідачем не було забезпечено належні, безпечні і здорові умови праці, тому вважає,\~що саме\~діями відповідача\~спричинені моральні\~страждання,\~пов`язані\~із виробничої\~травмою та\~професійним захворюванням,\~яке є\~прямим наслідком\~небезпечних умов\~праці на\~підприємстві відповідача.\~Факт спричинення\~йому моральної\~шкоди,\~яка полягає\~в душевних\~стражданнях,\~яких він\~зазнав і\~зазнає у\~зв`язку\~з ушкодженням\~здоров`я,\~пов`язаним\~із виконанням\~трудових обов`язків,\~неможливість відновлення,\~порушення нормальних\~життєвих зв`язків\~внаслідок неможливості\~продовжувати активне\~життя,\~обмеження умов\~праці.\~Сам факт\~ушкодження здоров`я\~внаслідок травми\~та професійного\~захворювання,\~свідчить про\~наявність моральних\~страждань.\~При цьому,\~зазначає,\~що розрахунок\~розміру грошового\~відшкодування моральної\~шкоди він\~здійснював виходячи\~із розрахунку\~ 1%\~втрати працездатності\~=\~2684\~(розмір\~прожиткового мінімуму\~для працездатної\~особи станом\~на 01\~грудня 2022\~року). Тому, прохає суд стягнути з відповідача на його користь суму моральної шкоди у розмірі 174460 гривень з утримання із цієї суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Ухвалою суду від 13 грудня 2022 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (а. с. 65), яка надіслана учасникам справи 13 грудня 2022 року за вихідним № 1321/23-вих/2/204/917/23 (а. с. 66). 13 січня 2023 року через підсистему «Електронний суд» на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшов відзив представника відповідача адвокатки Єгорової О.Ю., на позовну заяву (а. с. 74-77 та на звороті), в яких вона позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування відзиву зазначено, оформляючи трудові відносини з позивачем, відповідачем було роз`яснені йому його права і обов`язки, проінформовано під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих чинників та можливі наслідки їх впливу на здоров`я. Тож відповідач не приховував тяжкість і шкідливість технологічного процесу. При цьому, позивач свідомо приймав запропоновані йому умови праці і усвідомлював можливість ушкодження його здоров`я. Вказує, що за роботу в шкідливих та небезпечних умовах праці позивач, відповідно до ст. 7 Закону України «Про охорону праці» користувався скороченням тривалості робочого часу, додатковою оплачуваною відпусткою, оплатою праці в підвищеному розмірі та іншими пільгами та компенсаціями, що надаються в порядку, визначеному законодавством. Вважає, що під час працевлаштування позивач усвідомлював, що під час роботи у шахті буде піддаватися впливу шкідливих факторів. Однак, усвідомлюючи ризик виникнення професійного захворювання, умисно не повідомляв адміністрацію відповідача про необхідність переведення його на іншу менш шкідливу або менш важку працю у зв`язку з погіршенням стану свого здоров`я. Стверджує, що позивач жодного\~разу не\~заявляв про\~порушення зі\~сторони відповідача\~умов його\~праці.\~Праця,\~яку виконував\~позивач відповідала\~його функціональним\~можливостям організму,\~відповідала загальній\~і спеціальній\~підготовці,\~навичкам та\~віку позивача.\~Звертає увагу\~на те,\~що позивачем\~додано до\~матеріалів справи\~медичний висновок\~лікарсько -\~експертної комісії\~високоспеціалізованого профпатологічного\~закладу охорони\~здоров`я ДУ\~«УКРАЇНСЬКИЙ НАУКОВОДОСЛІДНИЙ\~ІНСТИТУТ ПРОМИСЛОВОЇ\~МЕДИЦИНИ» про\~наявність хронічного\~професійного захворювання\~від 07\~липня 2021\~№ 2073.\~Проте,\~додана до\~матеріалів копія\~зазначеного документу\~викликає дуже\~багато сумнівів\~у відповідача\~та потребує\~дослідження як\~оригіналу цього\~документу,\~так і\~медичної картки\~позивача.\~Окрім цього,\~зазначає,\~що у\~наданих медичних\~документах зазначено\~про те,\~що [PERSON] \~має хронічне\~професійне захворювання\~на яке\~хворіє майже\~7\~років та\~спостерігався неврологом\~з 2016\~року.\~Тобто,\~позивачем умисно\~приховувався факт\~хронічної хвороби\~під час\~щорічних обов`язкових\~медичних оглядів. Вказує\~на те,\~що позивач,\~стверджуючи про\~заподіяння йому\~моральної шкоди,\~не наводить\~жодних доказів,\~якими підтверджується\~факт заподіяння\~йому моральних\~страждань.\~Розмір моральної\~шкоди є\~таким,\~що розрахований\~без урахування\~вимог розумності\~та справедливості\~та без\~законодавчо обґрунтованих\~підстав.\~При цьому,\~в якості\~факту спричинення\~моральних страждань\~позивачем помилково\~прийнятий акт\~розслідування хронічного\~професійного захворювання\~від 20\~липня 2021\~року,\~акт розслідування\~нещасного випадку\~на виробництві\~від 31\~жовтня 2017\~року та\~висновок МСЕК\~від 01\~лютого 2022\~року про\~встановлення йому\~ступеня втрати\~професійної працездатності\~в розмірі\~60\~%\~по профзахворюванню\~та 5\~%\~трудового каліцтва.\~Вказує на\~те,\~що висновок\~МСЕК про\~відсоток втрати\~професійної працездатності\~не є\~підтвердженням факту\~спричинення моральної\~шкоди.\~Висновком медичних\~органів як\~підставою для\~відшкодування моральної\~шкоди може\~бути висновок\~лікаря-психіатра\~лікувально-профілактичної\~установи,\~або медично-консультаційної\~або медично-соціально\~експертної комісії\~про стрес,\~що зазнав\~потерпілий в\~результаті трудового\~каліцтва чи\~професійного захворювання,\~або їх\~наслідків,\~про депресію\~чи інші\~негативні стани\~постраждалого.\~Крім того,\~позивачем не\~надано розрахункові\~документи (касові\~чеки,\~квитанції)\~чи інші\~документи,\~які б\~свідчили про\~витрати пов`язані\~з відновленням\~психологічного стану,\~стану здоров`я,\~який був\~до виникнення\~ситуації.\~Зазначені документи\~є єдиними\~належними і\~допустимими доказами,\~які можуть\~свідчити про\~понесення позивачем\~витрат на\~лікування та\~придбання ліків,\~оскільки розрахунковий\~документ свідчить\~про укладання\~договору роздрібної\~купівлі-продажу\~товару,\~яким є\~лікарські засоби.\~Зазначає,\~що ті\~обставини,\~що позивач\~тривалий час\~перебував під\~наглядом лікарів,\~про що\~він зазначив\~у позовній\~заяві,\~підтверджують,\~що він\~знав про\~погіршення стану\~свого здоров`я,\~однак при\~цьому продовжував\~працювати в\~умовах впливу\~шкідливих факторів,\~тобто навмисно\~сприяв розвиненню\~свого професійного\~захворювання та\~збільшенню шкоди\~для свого\~здоров`я,\~у зв`язку\~з чим\~допустив порушення ст. 14 Закону України «Про охорону праці», за якою працівник зобов`язаний, зокрема, дбати про особисту безпеку і здоров`я, а також про безпеку і здоров`я оточуючих людей в процесі виконання будь-яких робіт чи під час перебування на території підприємства; знати і виконувати вимоги нормативно-правових актів з охорони праці, правила поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, користуватися засобами колективного та індивідуального захисту; проходити у встановленому законодавством порядку попередні та періодичні медичні огляди. Зазначає, що під час працевлаштування працівники усвідомлюють, що під час роботи в шахті будуть піддаватися впливу шкідливих факторів та свідомо приймають запропоновані умови праці. Тому, позивач вже під час працевлаштування повинен був усвідомлювати, що потрібно ретельно слідкувати за станом свого здоров`я, та наслідки відповідної недбалості. Однак, зважаючи на те, що робота в шахті дає право на пенсію на пільгових умовах незалежно від віку, робітники продовжують працювати незважаючи на погіршення стану свого здоров`я, навмисно приховуючи від роботодавця ці обставини. Вважає, що позивачем не доведена неправомірність поведінки відповідача, внаслідок якої могла бути спричинена така моральна шкода, наявність вини відповідача у виникненні профзахворювання, а також не наведено розрахунку суми шкоди, яку він зазначає у позові. Тобто протиправних дій у відношенні позивача, які б знаходилися у причинному зв`язку із профзахворюванням, відповідач не вчиняв. Крім того, у п. 20 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 20 липня 2021 року встановлено, що у зв`язку з тривалою роботою [PERSON] в умовах дії шкідливих факторів, осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи, встановити не можливо. Також, зазначає, що згідно із висновком МСЕК, позивачеві встановлено 3 групу інвалідності, у відповідності до «Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності», затв. постановою Кабінету Міністрів України №1317 від 03 грудня 2009 року, є робочою. Інваліди III групи можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності за умови забезпечення у разі потреби засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів. Тобто позивач права на працю не позбавлений. Тому, вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 174460 гривень, як компенсації моральної шкоди з відповідача є безпідставно завищеною, та такою, що не відповідає вимогам розумності та справедливості, оскільки розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не повинен приводити до його збагачення. У зв`язку з викладеним просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. 19 січня 2023 року через підсистему «Електронний суд» на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшла відповідь позивача на відзив (а. с. 85-86), в якій він зазначає про те, що профзахворювання йому було встановлено 07 липня 2021 року, про що надано відповідний медичний висновок Центральної лікарсько-експертної комісії від 07 липня 2021 року № 23/731 вих. 2073 Інститутом медицини праці імені Ю.І. Кундієва національної академії медичних наук України м. Київ, а звільнений з підприємства він 30 червня 2020 року відповідно до вимог п. 2 ст. 40 КЗпП України, що підтверджує те, що він не приховував факти погіршення свого стану здоров`я. Крім того зазначає, що з моменту його звільнення з підприємства (30 червня 2020 року) він ніде не працював та не має такої можливості й по теперішній час, оскільки продовжує хворіти, що підтверджують раніше наданими ним медичними висновками. Вважає, що надані ним документи, довідки та докази є достатніми для призначення розміру відшкодування, враховуючі вимоги розумності та справедливості. Згідно з вимогами ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено,\~що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» та, наказом № 1796 вк від 03 липня 2020 року він був звільнений з займаної просади у зв`язку з виявленням невідповідності займаній посаді за станом здоров`я, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] (а. с. 29). Актом розслідування\~причин виникнення\~хронічного професійного\~захворювання (отруєння)\~від 20\~липня 2021\~року,\~затвердженого 20\~липня 2021\~року начальником\~Східного міжрегіонального\~управління Державної\~служби України\~з питань\~праці (а.\~с.\~52-55),\~позивачу було\~встановлено професійне\~захворювання: професійного захворювання від 20 липня 2021 року йому встановлені наступні захворювання: хронічна радикулопатія L5, S1 ліворуч в стадії загострення з вираженим статикодинамічним порушенням, мязово-тонічним та больовим синдромами, рецидивуючий перебіг (М54.1.7); пневмоконіоз (q/t, 1/2), ЛН І-ІІ ст. (першого другого ст.) (J60.Х). Професійне захворювання у [PERSON] виникло у зв`язку з тривалим періодом роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів фізичне навантаження, робоча поза, вимушені нахили тулуба, пил. З довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 12 ААА № 106394 від 01 лютого 2022 року (а. с. 19), вбачається, що позивачу було встановлено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках: за сукупністю - 65% по профзахворюваннях безстроково, з 27 січня 2022 року, потреба у медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні, носіння поясу-корсету на відділі хребта, підстава Акт огляду МСЕК № 85 З Довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 02 лютого 2022 року (а. с. 9), вбачається, що позивачу було встановлено третю групу інвалідності безстроково з 27 січня 2022 року, причина інвалідності професійне захворювання, протипоказана важка фізична праця, робота в підземних умовах. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Разом з цим, приписами ст. 43 Конституції України кожному гарантовано право на належні, безпечні і здорові умови праці. Згідно з вимогами ст. 38 Гірничного Закону України, власник (керівник) гірничого підприємства зобов`язаний забезпечувати відшкодування шкоди, завданої гірничим підприємством фізичним та юридичним особам і довкіллю. Приписами ст. 173 КЗпП України визначено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Нормами ч. ч. 1, 3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці» визначено, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Так, звертаючись до суду з даним позовом позивач посилався на те, що отримане під час виконання трудових обов`язків хронічне професійне захворювання та подальше встановлення у зв`язку з цим йому третьої групи інвалідності завдали йому моральної шкоди, яку він оцінює у 174460 гривень. Враховуючи особливості захисту здоров`я потерпілого, поряд із відшкодуванням матеріальної шкоди компенсується і моральна шкода за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Приписами ч. 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Нормами ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Стаття 23 ЦК України та статті 173, 237-1 КЗпП України передбачають можливість відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди завданої працівнику каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. При цьому, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду. Так, у пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на роботодавця, крім випадків укладення між працівником та роботодавцем трудового договору про дистанційну роботу. Суд, зазначає, що не приймає до уваги доводи представниці відповідача про те, що наявність вини останнього у виникненні у позивача професійного захворювання є недоведеною, оскільки вони спростовані матеріалами справи. Так, зокрема, в Акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 20 липня 2021 року, затвердженому 20 липня 2021 року начальником Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці, комісією зазначено, що раніше хронічних професійних захворювань у позивача виявлено не було, професійне захворювання виникло саме у зв`язку з тривалим періодом роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів, зокрема, фізичного навантаження, робочої пози та пилу. Разом з цим, в Акті зазначено про те, що позивач працював в умовах впливу шкідливих факторів 16 років 09 місяців 07 днів. Суд зазначає про те, що посилання представниці відповідача у відзиві на те, що позивач добровільно працював тривалий час у шкідливих умовах праці та саме його дії стали причиною професійного захворювання, є безпідставними та суперечать встановленим обставинам справи, оскільки згідно з Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 20 липня 2021 року, затвердженого 20 липня 2021 року начальником Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці, причиною виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) є: пил переважно фіброгенної дії 64,9-215,9 мг/м3, при нормативному значенні 2-10 мг/м3, важкість праці: фізичне динамічне навантаження (за участю м`язів нижніх кінцівок та тулуба) фактична величина 44,4-160 Вт при нормативному значенні 90 Вт, фізичне динамічне навантаження (за участю м`язів рук та плечового поясу) фактична величина 43,3-64,9 Вт, при нормативному значенні 45 Вт; виробничий шум фактична величини 90-95 дБА, при нормативному значенні 80 дБА; робоча поза в нахиленому положенні більше 30 градусів 5-35% часу зміни при нормативному значенні до 30 градусів - 25% зміни, нахили корпусу фактичне значення 20-150 разів, при нормативному значенні до 100 разів. При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку, у зв`язку з чим доводи відповідача в цій частині суд не бере до уваги. Вищевказане свідчить про те, що хронічне професійне захворювання та втрата професійної працездатності позивача настали, оскільки відповідач як роботодавець не забезпечив створення нешкідливих та небезпечних умов праці, а тому в даному випадку наявна вина відповідача як працедавця у виникненні у позивача хронічного професійного захворювання. Крім того, відповідно до роз`яснень Конституційного Суду України у рішенні від 27 січня 2004 року № 10рп\\2004 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позивач як працівник має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди, яка виразилася у фізичному болі, стражданнях, необхідності тривалого лікування, втраті 65% своєї професійної працездатності у відносно молодому віці 43 роки, встановленні у зв`язку з професійним захворюванням третьої групи інвалідності. Крім того, суттєво змінився звичний уклад життя позивача, позивач вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки позивачу необхідне лікування. Разом з цим, суд зазначає, що доводи представниці відповідача про те, що третя група інвалідності є робочою, а тому позивач не позбавлений права на працю, жодним чином не спростовують факту наявності у позивача хронічного професійного захворювання та виникнення у відповідача обов`язку відшкодувати шкоду, завдану ушкодженням здоров`я працівника. Більш того, у зв`язку з отриманим хронічного професійного захворювання позивач, хоч і не позбавлений права на працю, але має значні обмеження щодо неї, зокрема, йому більше не можна виконувати ту роботу, якою він займався раніше, оскільки йому протипоказана важка фізична праця, підземні та шкідливі умови виробництва, роботи у вимушеному положенні тіла. З огляду на викладене, враховуючи факт отримання позивачем професійного захворювання, пов`язаного із виробництвом, яке призвело до стійкої втрати професійної працездатності в загальному розмірі 65% (встановлено при первинному огляді), необхідність лікування, суд вважає, що вказані професійні захворювання зумовили порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, негативно відбилися на його фізичному та психічному стані, змусили його змінити свій способі життя, а відтак дійсно йому завдано моральну шкоду. При визначенні розміру відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди суд виходить з наступного. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Так, у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до пункту 9 вказаної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Крім того, вимогами ч. 1 ст. 1168 ЦК України закріплено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди, суд враховує те, що внаслідок отримання хронічного професійного захворювання позивач зазнав фізичний біль, хворобливі відчуття, а також страждання у зв`язку з ушкодженням свого здоров`я, лікування позивача вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, позивач втратив 65 % своєї професійної працездатності первинно, йому встановлено третю групу інвалідності, а отже як наслідок беззаперечно настали зміни у його життєвих і виробничих зв`язках. Життя і здоров`я людини є найвищою соціальною цінністю. Якщо здоров`я втрачене, то немає і того повноцінного життя, як того бажає сама людина. Немає вартості життю людини та вартості втраченому здоров`ю. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, та відчуття спокою. За таких обставин, суд доходить висновку про доведеність факт душевних страждань позивача, реальність яких не викликає сумніву, а тому позивач має право на відшкодування заподіяної моральної шкоди. Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди, суд також враховує те, що за наслідками отриманого хронічного професійного захворювання позивач більше не може виконувати ту роботу, якою займався раніше дуже тривалий час, а відтак, вважає позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди доведеними належними, достатніми та допустимими доказами, відтак такими, що підлягають задоволенню. Разом з цим, виходячи з засад розумності, справедливості та об`єктивності суд вважає, що розмір завданої позивачу моральної шкоди пред`явлений до стягнення є завищеним. На переконання суду, з врахуванням критерію справедливості відшкодування з відповідача ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню 100000 гривень, а отже позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. При цьому, відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом ІV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 Податкового кодексу України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподаткованого доходу (стаття 165 Податкового кодексу України). Відповідно до вимог п. п. 164.2.14. п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються: дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім:сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Враховуючи викладене, у разі якщо виплата немайнової (моральної) шкоди за рішенням суду здійснюється податковим агентом на користь фізичної особи платника податків, то сума такої шкоди не включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Отже, з 23 травня 2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Станом на 01 січня 2023 року розмір мінімальної заробітної плати згідно зі статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» становить 6700 гривень, а сума стягнутої моральної шкоди в розмірі 100000 гривень перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати (6700 х 4 = 26800), а отже суд вважає за необхідне зазначити, що розмір моральної шкоди в даному випадку необхідно стягнути з урахуванням утримання з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. За таких обставин, моральна шкода у розмірі 100000 гривень підлягає стягненню з відповідача з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. З огляду на викладене, з урахуванням того, що позивач працював на підприємстві відповідача, де отримав професійне захворювання, пов`язане із виробництвом, яке призвело до стійкої втрати ним професійної працездатності в загальному розмірі 65% (встановлено при первинному огляді), необхідність лікування, що в подальшому зумовило порушення його нормальних життєвих зв`язків, негативно відбилися на його фізичному та психічному стані, змусило змінити свій способі життя, що, як наслідок, завдало йому моральну шкоду, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підтверджені належними та достатніми доказами, які відповідачем не спростовані, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам. У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Не зважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа, № 30210/96). ЄСПЛ, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Враховуючи, що позовні вимоги задоволенні частково, на суму 100000 гривень, а позивач, в силу закону (на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір») звільнений від сплати судового збору, то з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1000 гривень, виходячи із розрахунку (100000*100/150000). На підставі викладеного,

Outcome: partial