Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання договорів недійсними, посилаючись на те, що 08 серпня 2007 року між ЗАТ комерційний банк «ПриватБанк» та нею був укладений кредитний договір № K3R0GK15006505, відповідно до умов якого мав бути наданий кредит у сумі 170 328,80 дол. США на купівлю квартири, тобто кредит є споживчим. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ЗАТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] було укладено договір іпотеки від 08.08.2007 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Відутою О.В. і зареєстрований в реєстрі за № 1531, згідно якого [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] . На вказану квартиру приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Відутою О.В. 08.08.2007 накладено заборону щодо відчуження до припинення договору іпотеки. Ця заборона зареєстрована в реєстрі № 1532. 15.05.2013 між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено додаткову угоду до кредитного договору № K3R0GK15006505 від 08.08.2007 з додатком до неї. Позивач вважає, що ЗАТ КБ «Приватбанк» не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України та приписи Національного банку України, які визначені законом як істотні та є необхідні для даного виду договорів, а саме: не виконав вимогу закону про дотримання істотних умов договору, щодо надання позичальнику об`єктивної, повної та достовірної інформації, про умови кредиту під час укладення договору про надання споживчого кредиту забезпеченого іпотекою, які є істотними для такого виду договорів а також те, що ЗАТ КБ «Приватбанк» в умовах кредитного договору приховав фактичне значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за користування кредитом та, того розміру подорожчання кредиту, які були обумовленні та узгодженого між сторонами кредитного правочину в його умовах, що на переконання позивача, є ознаками введення його банком в оману. Розрахунок реальної процентної ставки за користування кредитом, визначення сукупності вартості подорожчання кредиту та розміру суми абсолютного значення подорожчання кредиту ЗАТ КБ «Приватбанк» не здійснював, в письмовій формі не викладав, до відома позичальника не доводив та з ним не узгоджував. Кредитний договір не містить розрахунку щодо реальної процентної ставки (у процентах річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі). Відповідач скористався тим, що позивачу об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і вона була введена в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав позивачці відомостей, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті. Документальне оформлення відповідачем кредиту за кредитним договором, не відповідає всім вимогам Закону та нормативно-правовим актам України, які регулюють питання кредитних правовідносин (зокрема Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007, Закону України «Про захист прав споживачів»). Банк приховав від позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо реальної процентної ставки на момент укладення кредитного договору і абсолютного значення подорожчання кредиту на момент укладання кредитного договору, чим ввів позичальника в оману. Отже, виходячи з положень ст. ст. 203, 215, 230, 548 ЦК України, в момент підписання кредитного договору між сторонами, позивач був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та процентної ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту. А тому, волевиявлення позивача на укладання кредитного договору у вигляді та розмірах, які фактично встановлені проведеним дослідженням, суперечили його волевиявленню на укладення договору саме на таких умовах. Статтями 18 та 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено підстави для визнання кредитного договору недійсним. Такими зокрема є, укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Перелік несправедливих умов у договорі із споживачами наведений у ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 4 зазначеної статті цей перелік не є вичерпним. Згідно з п. 2 ч. 1, ч. 2, ч. 1 п. 7, ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Омана так само як і обман, сприяє перекрученому формуванню волі учасника правочину, однак на відмінну від обману не є результатом навмисних, цілеспрямованих дій іншого учасника правочину. Виникненню омани може сприяти відсутність належної обачності, часом самовпевненість учасника угоди або дії третіх осіб. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. В такому разі, укладений за таких умов спірний кредитний договір є недійсним в силу ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Підлягає визнанню недійсною і укладена до кредитного договору додаткова угода від 15.05.2013. Відповідно до положень ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції, принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, та ціну продукції визначено неналежним чином. А тому права позивача, як споживача фінансових послуг були порушені. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» (у редакції чинній станом на 08.08.2008) іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. За недійсності кредитного договору іпотечний договір також підлягає визнанню недійсним, а заборона щодо відчуження квартири - скасуванню. В зв`язку з вищевикладеним, посилаючись на ст.ст. , 215, 216, 227, 230 ЦК України, Закон України «Про захист прав споживачів» просить визнати недійсним кредитний договір № K3R0GK15006505 від 08 серпня 2007 року, укладений між позивачем та ЗАТ комерційний банк «ПриватБанк» та додаткову угоду до кредитного договору від 15.05.2013. Також просить визнати недійсним договір іпотеки від 02 серпня 2007 року, укладений між сторонами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Відутою О.В., зареєстровано в реєстрі за № 1531. Ухвалою суду від 06.08.2018 позовна заява прийнята до провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 21.02.2019 за клопотанням відповідача закрито провадження по справі. Не погодившись з даною ухвалою від 21.02.2019 позивач подав апеляційну скаргу 20.03.2019. Постановою Київського апеляційного суду від 13.05.2019 апеляційну скаргу позивача залишела без задоволення, а ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 21.02.2019 залишела без змін. Не погодившись з постановою Київського апеляційного суду від 13.05.2019, позивач 20.06.2019 подала касаційну скаргу на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 21.02.2019 у справі № 754/10286/18 і на постанову Київського апеляційного суду від 13.05.2019. Постановою Верховного Суду України у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.09.2019, касаційну скаргу задовольнила, ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 21.02.2019 та постанову Київського апеляційного суду від 13.05.2019 скасували та направили справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.09.2019, дана справа була розподілена судді Деснянського районного суду м. Києва Грегуль О.В., який ухвалою від 26.09.2019 прийняв справу до провадження та призначив розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 12.12.2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою третьої особи з самостійними вимогами до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», треті особи, які не заявляють вимог на предмет спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Відута Оксана Валеріївна, [PERSON] , про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки. 23.12.2019 на адресу суду надійшла заява про відвід судді. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Грегуль О.В. заява про відвід судді визнана необгрунтованою, але з метою уникнення затягування розгляду справи по суті та сприяння учасникам справи в доступі до правосуддя прийняти самовідвід головуючого у справі № 754/10286/18 судді Грегуль Олега Васильовича. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.12.2019, дана справа була розподілена судді Деснянського районного суду м. Києва Таран Н.Г., яка ухвалою від 27.12.2019 прийняла справу до провадження та призначила розгляд справи в загальному позовному провадженні. Ухвалою Деснянського ра йонного суду м. Києва від 11.02.2020 року, яка занесена до протоколу судового засідання, позовна заява третьої особи з самостійними вимогами до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», треті особи, які не заявляють вимог на предмет спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Відута Оксана Валеріївна, [PERSON] , про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки прийнята до спільного розгляду з позовною заявою [PERSON] до Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Відута Оксана Валеріївна, про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, а позовні вимоги об`єднані в одне провадження. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав за обставинами, викладеними в позовній заяві, просив суд про їх задоволення. Зазначив, що Банком порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема щодо обов`язку надання споживачу необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, не доведено до позивача інформацію про всі істотні умови кредитного договору, не ознайомлено із графіком погашення кредиту. Представник відповідача - акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість та вказала, що за досить тривалий час розгляду справи сторони надали великий обсяг доказів, які з метою забезпечення законності та обгрунтованості судового рішення, необхідно всебічно, повно, об`єктивно дослідити, та надати належну оцінку у повній їх сукупності. На спростування доводів позивача щодо неотримання кредитних коштів через неналежне документальне оформлення такої видачі за оспорюваним кредитним договором від 08.08.2007, повідомляю, що саме кредитний договір, який підписаний сторонами по справі та скріплений печаткою банку. Укладення та підписання вказаного кредитного договору сторонами не оспорюється. Кредитним договором в п. 7.1 визначено розмір та валюту кредиту: 131 000,00 доларів США на купівлю квартири; передбачена сплата страхових платежів на загальну суму 39 328,80 доларів США у випадку та порядку, передбачених п. п. 2.1.3, 2.2.7 один раз на рік. Надалі матеріали справи містять договір іпотеки та договір страхування майна та особистого страхування. Більш того, за час дії кредитного договору, а саме 15.05.2013 сторонами було укладено і додаткову угоду до нього, відповідно до якої урегульовано зміну відсоткової ставки за користування кредитними коштами та складено новий графік погашення по кредиту. Факт видачі та отримання кредитних коштів в сумі 131 000,00 доларів США через касу Банку, що призначені на купівлю квартири, підтверджується таким первинним документом, як Заява на видачу готівки № 1 від 08.08.2007, яка містить підписи позивача, контролера, бухгалтера та касира. Видача та отримання кредитних коштів на сплату щорічних чергових страхових платежів у відповідності до п.п. 7.1, 2.1.3, 2.2.7 шляхом їх перерахування на страхову компанію по факту у сумі 5 962,94 доларів США за період з 2008 по 2014 підтверджується меморіальними ордерами за період з 2008 по 2014 р. та відповіддю СК «Кредо» про зарахування цих коштів. Також, банком на підтвердження видачі зазначених сум кредитних коштів надано виписку по рахунку № [NUMBER] , що належить до рахунків типу 2233, 2237, 2238, 2239 та які призначені для обліку іпотечних кредитів, що надані фізичним особам згідно Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженої постановою Правління НБУ від 17.06.2004 за № 280, яка діяла на момент укладення кредитного договору. При цьому, відкриття такого типу рахунків не потребує укладення з клієнтами банків договорів на відкриття та розрахунково-касове обслуговування рахунку. Банківська виписка також є первинним документом та одним із документів аналітичного обліку, що містить дату, номер, короткий зміст операції і суму за дебетом і кредитом. Виписки з рахунків, що є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Не менш важливою обставиною, яка вбачається і з виписок по рахунках обліку кредитної заборгованості та погашення по кредиту є тривале погашення заборогованості по оспорюваному кредитному договору. А тому в даному випадку підлягає до застосування ч. 2 ст. 642 ЦК України, відповідно до якої, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей), яка засвідчує її бажання укласти договір або не встановлено законом. Тобто, між сторонами були здійсненні всі необхідні дії задля виникнення, припинення або зміни цивільних прав та обов`язків, що за положеннями ч. 1 ст. 202 ЦК України свідчить про вчинення двостороннього договору та схвалення його сторонами. Таким чином, логічним є висновок, що вище перелічені докази по справі доводять виникнення та існування між позивачем та відповідачем кредитних правовідносин, отримання позивачем кредитних коштів в сумі 131 000,00 доларів США на купівлю квартири та на сплату страхових платежів у сумі 5 962,94 доларів США, прийняття своїми діями укладений кредитний договір та договір іпотеки, подальше укладення додаткової угоди до кредитного договору. Натомість з боку позивача не надано будь-якого іншого доказу, який би доводив, що позивач не отримувала вказані кошти або ж отримала іншу суму. Позиція позивача фактично побудована на голослівних твердженнях, що Банком надано неналежні та недостатні докази. В той же час, даючи оцінку вказаним доводам позивача, суд в першу чергу має виходити із принципів справедливості, добросовісності та розумності в цивільному законодавстві, засади яких закріплені статтями 3, 13 ЦК України. Як роз`яснив Верховний Суд України, принцип добросовісності, який лежить в основі доктрини venire contra factum proprium, є стандартом чесної та відкритої поведінки. Це означає повагу до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сама доктрина venire contra factum proprium базується на римській максимі non concedit venire contra factum proprium - «не можна діяти всупереч своїй попередній поведінці». Таким чином, добросовісності та чесній діловій практиці суперечать дії, що не відповідають попереднім заявам або поведінці, якщо інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Об`єднаної палати КЦС ВС України від 10.04.2019 у справі № 390/34/17). За обставинами справи випливає, що відповідач впродовж тривалого періоду часу здійснювала погашення кредитної заборгованості, в тому числі і відсотків за користування кредитними коштами та комісії. Дана обставина не заперечується позивачем. Виконання позивачем умов оспорюваного Кредитного договору до заявлення вимог про його недійсність означає, що цей позов суперечить його попередній поведінці, а відтак його подання свідчить про зловживання правом. Зважаючи на викладене, наявні всі підстави для застосування до вимог позову положення ч. 3 ст. 16 ЦК України, якою передбачено, що суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи у разі порушення нею положень ч. 2-5 ст. 13 цього Кодексу. Позивач також намагалася довести суду, що в змісті спірного кредитного договору відсутні встановлені законодавством обов`язкові умови, які необхідні для його укладення, що ввело її в оману та має всі ознаки нечесної підприємницької практики з боку відповідача, але такі твердження позивача не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи, а саме: в пункті 6.5 кредитного договору вказано, що детальний опис загальної вартості кредиту зазначений у п.п. 6.2, 7.1 цього договору: сума кредиту, відсотки, винагороди, комісії, неустойки, затрати, збитки. Більш того, умови кредитного договору містять повну інформацію стосовно умов кредитування, зокрема: періоду надання кредиту (п. 7.1), розміру відсоткової ставки (п. 7.1, 3.2), порядку та бази її нарахування (п. 3.4), переліку, розміру та бази розрахунку комісійних винагород (п. 7.1), переліку, розміру та бази розрахунку неустойки (п. 4.1), періоди внесення платежів, розміру та порядку погашення (п. 7.1), право дострокового повернення кредиту (п. 3.11), відповідальності за порушення умов договору, загальну сукупну вартість кредиту та послуг страхування на період всієї дії кредитного договору (п. 4.1), порядок сплати страхових платежів та періодичність, які не входять до розміру щомісячного платежу (п. 2.1.3, 2.2.7). Проаналізувавши положення ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку зокрема посилається позивач можна дійти висновку, що мова йде про дії сторін, які передують укладенню договору. Саме тому, дотримуючись вимог ст. 11 та ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» банком було проведено переддоговірну роботу із позивачем, про що свідчить її підпис в Анкеті - заяві на отримання іпотечного кредиту від 27.07.2007. Надалі при дослідженні відповідності змісту Кредитного договору вимогам чинного законодавства та повідомлення позивача про всі умови кредитування перед укладенням договору, необхідно закцентувати увагу на судових рішеннях у справі № 754/10073/15-ц за позовом [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, яка також розглядалася Деснянським районним судом м. Києва. При розгляді справи № 754/10073/15-ц апеляційним судом м. Києва встановлено наступні обставини: «Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що при підписанні кредитного договору, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотримані, договори містять всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми їх укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства, на що позивач посилається у своїй позовній заяві». Не менш важливим є обставини, встановлені судовим рішенням при розгляді Деснянським районним судом м. Києва справи №754/10081/15-ц. Зокрема Апеляційний суд м. Києва встановив, що «Колегія суддів дійшла висновку, що при укладенні кредитного договору від 08.08.2007 між позивачем та та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», в іноземній валюті та беручи на себе певні зобов`язання, сторони повинні були чітко усвідомлювати, що курс національної валюти по відношенню до долара США не є незмінним та враховувати підвищений валютний ризик за таким кредитом. Ризик підвищення курсу долара США до гривні несе саме позичальник. Тому права позивача при укладенні та виконанні кредитного договору не порушені. Крім того, протягом тривалого часу позивач виконував свої зобов`язання за кредитним договором і не вважала їх несправедливими, хоча зміни коригувань іноземної валюти відбувались постійно. Таким чином, відповідно до п. 14 ст. 7, ст. 36, ч. 2, 3 ст. 46 Закону України «Про національний банк України» укладаючи спірний кредитний договір сторони свідомо брали на себе фінансові ризики на випадок подальшої зміни валютного курсу. Посилання позивача на те, що перед укладанням договору про надання споживчого кредиту банк не надав їй повну інформацію про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору іпотеки, не заслуговують на увагу, оскільки кредитний договір та договір іпотеки був підписаний позивачем без жодних застережень, їй було роз`яснено та зрозуміло всі положення й умови даних договорів, сукупна вартість кредиту та нарахування процентів міститься в кредитному договору, який позивач підписала чим фактично прийняла умови кредитного договору, ніяких зауважень та заперечень не мала. Враховується судом і те, що протягом тривалого часу позивачем виконувалися умови вказаного кредитного договору, що вказує на їх визнання та розуміння з боку позичальника. Крім того, 15.05.2013 позивачем підписано додаткову угоду до кредитного договору, в додатку до якої встановлена сукупна вартість кредиту, сума нарахованих процентів, щомісячні платежі.». Таким чином, у відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тобто, враховуючи зміст наведених пунктів кредитного договору позивач з моменту підписання цього договору обізнана щодо оплатності наданого кредиту, свого обов`язку вносити плату за користування кредитом, розміру процентів, порядку їх сплати та відповідальності за прострочення погашення кредиту. Окрім цього, вважає, що звернення до суду здійснено із пропуском строків позовної давності, про що заявлено стороною відповідача під час розгляду справи та надано заяву в письмовому вигляді, що в свою чергу є також самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Відута О.В. в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляла. В судовому засіданні 11.02.2020 представником позивача та третьої особи яка заявляє самостійні вимоги на предмет позову [PERSON] подана позовна заява третьої особи яка заявляє самостійні вимоги на предмет позову [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Відута Оксана Валеріївна, [PERSON] , про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, яка була прийнята до спільного розгляду з позовною заявою [PERSON] до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», 3-тя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Відута Оксана Валеріївна, про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки. В позові третя особа вказує, що він є чоловіком позивача, шлюб зареєстрований 21.12.2005. Під час перебування у шлюбі [PERSON] уклала 08.08.2007 із ЗАТ КБ «Приватбанк» кредитний договір № K3R0GK15006505, відповідно до умов якого мав бути наданий кредит у сумі 170 328,80 дол. США. В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 08.08.2007 між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено договір поруки. Рішенням Печерського районного суду м. Кива від 05.11.2015 у цивільній справі № 757/23690/15-цза позовом [PERSON] до ЗАТ КБ «Приватбанк», третя особа [PERSON] про визнання припиненими правовідносини, задоволено позов, визнано припиненими правовідносини за договором поруки від 08.08.2007. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем за первісним позовом та відповідачем був укладений договір іпотеки від 08.08.2007, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Відутою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 1531, згідно до якого [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира була придбана [PERSON] під час перебування у шлюбі із [PERSON] , а тому є їх спільною сумісною власністю. Квартира придбана за спільні кошти. Кредитний договір впливає на права та інтереси [PERSON] , оскільки він є співвласником квартири. Крім того, зобов`язання [PERSON] , що виникло під час перебування у шлюбі із [PERSON] за умовами кредитного договору впливає на права та інтереси [PERSON] , бо лише він працює і матеріально забезпечує сім`ю. обгрунтовує свої вимоги тим, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України). Згідно з ч.астинами 2, 3 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому право оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як заінтересовані особи. З огляду на зазначені приписи, правила статтей 15, 16 ЦК України, а також ст. ст. 2, 4, 5, 13 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражається в тому, що особа має обгрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності чи відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочин. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним , спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебували у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Вважає, що ЗАТ КБ «Приватбанк» не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України та приписи Національного банку України, які визначені законом як істотні та є необхідні для даного виду договорів, а саме: не виконав вимогу закону про дотримання істотних умов договору, щодо надання позичальнику об`єктивної, повної та достовірної інформації, про умови кредиту під час укладення договору про надання споживчого кредиту забезпеченого іпотекою, які є істотними для такого виду договорів а також те, що ЗАТ КБ «Приватбанк» в умовах кредитного договору приховав фактичне значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за користування кредитом та, того розміру подорожчання кредиту, які були обумовленні та узгодженого між сторонами кредитного правочину в його умовах, що на переконання позивача, є ознаками введення його банком в оману. Розрахунок реальної процентної ставки за користування кредитом, визначення сукупності вартості подорожчання кредиту та розміру суми абсолютного значення подорожчання кредиту ЗАТ КБ «Приватбанк» не здійснював, в письмовій формі не викладав, до відома позичальника не доводив та з ним не узгоджував. Кредитний договір не містить розрахунку щодо реальної процентної ставки (у процентах річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі). Відповідач скористався тим, що позивачу об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і вона була введена в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав позивачці відомостей, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті. Документальне оформлення відповідачем кредиту за кредитним договором, не відповідає всім вимогам Закону та нормативно-правовим актам України, які регулюють питання кредитних правовідносин (зокрема Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007, Закону України «Про захист прав споживачів»). Банк приховав від позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо реальної процентної ставки на момент укладення кредитного договору і абсолютного значення подорожчання кредиту на момент укладання кредитного договору, чим ввів позичальника в оману. Отже, виходячи з положень ст. ст. 203, 215, 230, 548 ЦК України, в момент підписання кредитного договору між сторонами, позивач був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та процентної ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту. А тому, волевиявлення позивача на укладання кредитного договору у вигляді та розмірах, які фактично встановлені проведеним дослідженням, суперечили його волевиявленню на укладення договору саме на таких умовах. Статтями 18 та 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено підстави для визнання кредитного договору недійсним. Такими зокрема є, укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Перелік несправедливих умов у договорі із споживачами наведений у ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 4 зазначеної статті цей перелік не є вичерпним. Згідно з п. 2 ч. 1, ч. 2, ч. 1 п. 7, ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Омана так само як і обман, сприяє перекрученому формуванню волі учасника правочину, однак на відмінну від обману не є результатом навмисних, цілеспрямованих дій іншого учасника правочину. Виникненню омани може сприяти відсутність належної обачності, часом самовпевненість учасника угоди або дії третіх осіб. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. В такому разі, укладений за таких умов спірний кредитний договір є недійсним в силу ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Підлягає визнанню недійсною і укладена до кредитного договору додаткова угода від 15.05.2013. Відповідно до положень ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції, принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, та ціну продукції визначено неналежним чином. А тому права позивача, як споживача фінансових послуг були порушені. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» (у редакції чинній станом на 08.08.2008) іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. За недійсності кредитного договору іпотечний договір також підлягає визнанню недійсним, а заборона щодо відчуження квартири - скасуванню. В зв`язку з вищевикладеним, посилаючись на ст.ст. , 215, 216, 227, 230 ЦК України, Закон України «Про захист прав споживачів» просить визнати недійсним кредитний договір № K3R0GK15006505 від 08 серпня 2007 року, укладений між позивачем та ЗАТ комерційний банк «ПриватБанк» та додаткову угоду до кредитного договору від 15.05.2013. Також просить визнати недійсним договір іпотеки від 02 серпня 2007 року, укладений між сторонами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Відутою О.В., зареєстровано в реєстрі за № 1531. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача та третьої особи з самостійними вимогами не підлягають задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що 08 серпня 2007 року між ЗАТ комерційний банк «ПриватБанк» та нею був укладений кредитний договір № K3R0GK15006505, відповідно до умов якого мав бути наданий кредит у сумі 170 328,80 дол. США на купівлю квартири, тобто кредит є споживчим. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ЗАТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] було укладено договір іпотеки від 08.08.2007 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Відутою О.В. і зареєстрований в реєстрі за № 1531, згідно якого [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] . На вказану квартиру приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Відутою О.В. 08.08.2007 накладено заборону щодо відчуження до припинення договору іпотеки. Ця заборона зареєстрована в реєстрі № 1532. 15.05.2013 між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено додаткову угоду до кредитного договору № K3R0GK15006505 від 08.08.2007 з додатком до неї. Позивач вважає, що ЗАТ КБ «Приватбанк» не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України та приписи Національного банку України, які визначені законом як істотні та є необхідні для даного виду договорів, а саме: не виконав вимогу закону про дотримання істотних умов договору, щодо надання позичальнику об`єктивної, повної та достовірної інформації, про умови кредиту під час укладення договору про надання споживчого кредиту забезпеченого іпотекою, які є істотними для такого виду договорів а також те, що ЗАТ КБ «Приватбанк» в умовах кредитного договору приховав фактичне значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за користування кредитом та, того розміру подорожчання кредиту, які були обумовленні та узгодженого між сторонами кредитного правочину в його умовах, що на переконання позивача, є ознаками введення його банком в оману. Розрахунок реальної процентної ставки за користування кредитом, визначення сукупності вартості подорожчання кредиту та розміру суми абсолютного значення подорожчання кредиту ЗАТ КБ «Приватбанк» не здійснював, в письмовій формі не викладав, до відома позичальника не доводив та з ним не узгоджував. Кредитний договір не містить розрахунку щодо реальної процентної ставки (у процентах річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі). Відповідач скористався тим, що позивачу об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і вона була введена в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав позивачці відомостей, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті. Документальне оформлення відповідачем кредиту за кредитним договором, не відповідає всім вимогам Закону та нормативно-правовим актам України, які регулюють питання кредитних правовідносин (зокрема Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007, Закону України «Про захист прав споживачів»). Банк приховав від позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо реальної процентної ставки на момент укладення кредитного договору і абсолютного значення подорожчання кредиту на момент укладання кредитного договору, чим ввів позичальника в оману. Отже, виходячи з положень ст. ст. 203, 215, 230, 548 ЦК України, в момент підписання кредитного договору між сторонами, позивач був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та процентної ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту. А тому, волевиявлення позивача на укладання кредитного договору у вигляді та розмірах, які фактично встановлені проведеним дослідженням, суперечили його волевиявленню на укладення договору саме на таких умовах. З даними твердженнями позивача суд не погоджується, вважає їх не обґрунтованими та такими, що не підтвердженні належними та допустимими доказами з огляду на наступне. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Таким чином, кредитний договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивача, оскільки підпис на договорі, який він не оспорює, є доказом того, що сторони погодилися з його умовами. Крім того, в застереженні на кредитного договорі чоловік позивача - [PERSON] дав згоду на укладення позичальником кредитного договору №K3R0GK15006505 від 08.08.2007р., одержання позичальником кредитним коштів та їхнього використання відповідно до умов зазначеного договору, а також надання ним у заставу/іпотеку ПриватБанку будь-якого майна, що належить йому на праві спільної власності з позичальником, (у тому числі: жила нерухомість, місцезнаходження: [ADDRESS] , з метою забезпечення виконання зобов`язань по зазначеному кредитному договору. Зазначене підтверджується його підписом на застереженні. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Статтею 1055 встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови. Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. У частині третій названої статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. У даному випадку відсутні підстави вважати, що умови кредитного договору, укладеного між сторонами, містять несправедливі умови для позивача та обмежують її права, оскільки при підписанні договору [PERSON] мала реальну можливість ознайомитись з умовами договору, в зв`язку з чим і погодилася на його укладання шляхом підписання договору. При дослідженні відповідності змісту Кредитного договору вимогам чинного законодавства та повідомлення позивача про всі умови кредитування перед укладенням договору, необхідно закцентувати увагу на судових рішеннях у справі № 754/10073/15-ц за позовом [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, яка також розглядалася Деснянським районним судом м. Києва. При розгляді справи № 754/10073/15-ц апеляційним судом м. Києва встановлено наступні обставини: «Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що при підписанні кредитного договору, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотримані, договори містять всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми їх укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства, на що позивач посилається у своїй позовній заяві». Не менш важливим є обставини, встановлені судовим рішенням при розгляді Деснянським районним судом м. Києва справи №754/10081/15-ц. Зокрема Апеляційний суд м. Києва встановив, що «Колегія суддів дійшла висновку, що при укладенні кредитного договору від 08.08.2007 між позивачем та та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», в іноземній валюті та беручи на себе певні зобов`язання, сторони повинні були чітко усвідомлювати, що курс національної валюти по відношенню до долара США не є незмінним та враховувати підвищений валютний ризик за таким кредитом. Таким чином, у відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тобто, враховуючи зміст наведених пунктів кредитного договору позивач з моменту підписання цього договору обізнана щодо оплатності наданого кредиту, свого обов`язку вносити плату за користування кредитом, розміру процентів, порядку їх сплати та відповідальності за прострочення погашення кредиту. Враховуючи наведене в суду відсутні підстави вважати, що положення умов кредитного договору створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, що обов`язок є жорстким у відношенні до споживача. Відповідач - ЗАТ комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ комерційний банк «ПриватБанк») свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надав кредитні кошти в іноземній валюті, а [PERSON] отримала те, на що розраховувала - кошти в іноземній валюті на потреби. На момент укладення кредитного договору не існувало заборони [PERSON] взяти кредитні кошти в іншій валюті, в гривні. Грошові кошти мають бути повернуті в тій самій валюті, в якій і одержані та в кількості, що відповідає умовам кредитного договору разом з нарахованими процентами та іншими платежами. Відповідно до ч. 1 ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Під час укладання кредитного договору, сторони чітко розуміли, що курсові коливання гривні можуть настати, але [PERSON] обрала валютою кредитування саме долари США та взяла на себе зобов`язання повернути кредит в іноземній валюті. Тому твердження позивача щодо невідповідності умов кредитного договору законодавству України, неповідомлення її про валютні ризики, є цілком безпідставними та такими, що не ґрунтуються на діючому законодавстві України. Також, [PERSON] не була позбавлена можливості звернутися до будь-якої іншої кредитної установи, для отримання необхідного їй кредиту, однак обрала саме установу відповідача. Більше того, суд вважає, що позивачка та її чоловік - третя особа з самостійними вимогами, які як вони зазначають під час розгляду справи не володіли спеціальними знаннями - мали змогу та час (враховуючи момент звернення до банківської установи та момент підписання договору) звернутись до спеціалістів задля роз`яснення умов договору та зясування і перевірки необхідної інформації, яка стосується як юридичних так і фінансових питань. Відповідно до ст. 203 ч. 3 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Як вбачається з матеріалів справи кредитний договір підписаний уповноваженими особами та скріплений печатками, підпис позичальника міститься на останньому аркуші кредитного договору, що свідчить про її ознайомлення з умовами договору. Посилання представника позивача на те, що кредитний договір є несправедливим, не є підставою звільнення від виконання зобов`язань або відповідальності за їх порушення, оскільки позивач сам уклав кредитний договір з відповідачем на підставі вільного волевиявлення, і ставлячи підпис, вважав його справедливим. Тобто, при підписанні кредитного договору, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотримані, договір містять всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми їх укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства, на що позивач посилаються у своїй позовній заяві. Як вбачається з матеріалів справи, вказані обставини стороною позивача не доведені у встановленому законом порядку. Стосовно позовних вимог третьої особи яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON] до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Відута Оксана Валеріївна, [PERSON] , про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, суд вважає його необгрунтованим та таким що не відповідає вимогам діючого законодавства та не підкріплений належними та допустимими доказами, та таким, що не підлягає задоволенню. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», 3-тя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Відута О.В., про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки та за позовною заявою третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON] до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Відута О.В., [PERSON] , про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В процесі судового розгляду представником відповідача була надана заява про застосування до позовних вимог наслідків пропуску строку позовної давності. Позовна давність - це строк , у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України - загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. По кредитному зобов`язанню, договору іпотеки діє загальна позовна давність тривалістю у три роки. Позивач [PERSON] як і третя особа з самостійними вимогами [PERSON] звернулися до суду із позовом про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним з пропуском строку позовної давності, а саме в серпні 2018 року. З часу підписання сторонами вказаних в позовній заяві договорів пройшло 10 (десять) років. За ч. 3 ст. 267 ЦК України - позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Представник відповідача подав таку заяву до винесення судом рішення. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У зв`язку з тим, що суд відмовляє позивачу [PERSON] і третій особі з самостійними вимогами [PERSON] в задоволенні позовних вимог по суті, суд не вбачає підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed