Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-19 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась Кредитна спілка «АЙ-ДАР» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовна заява мотивована тим, що 20.11.2020 між Кредитною спілкою «АЙ-ДАР» та [PERSON] було укладено договір кредиту № 39-20к/1, за яким позичальникові було надано кредитну лінію з лімітом кредитування в сумі 30\~000, 00 гривень. На підставі додаткового договору № 1 від 20.11.2020 до договору кредиту № 39-20к/1 від 20.11.2020 позичальникові був наданий кредит в розмірі 30\~000, 00 гривень, що підтверджується видатковим касовим ордером від 20.11.2020. Свої зобов`язання по кредитному договору [PERSON] не виконує, у зв`язку із чим станом на 27.01.2023 виникла заборгованість в розмірі 44\~588, 89 гривень. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором кредиту № 39-20к/1 від 20.11.2020 в сумі 44\~588, 89 гривень, з яких: 15\~364, 74 гривень сума неповернутого тіла кредиту; 10\~018, 69 гривень проценти за користування кредитом; 19\~205, 46 гривень - пеня. Ухвалою суду від 20.02.2023 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. З матеріалів справи вбачається, що поштове відправлення із ухвалою суду від 20.02.2023 та копією позовної заяви із доданими до неї документами, відповідач особисто отримав 09.03.2023, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. (а.с. 30) У строк, визначений судом ухвалою суду від 20.02.2023, від відповідача відзив на позов не надійшов. Будь-які докази по справі чи клопотання від відповідача на адресу суду не надійшли. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від учасників справи до суду не надходили. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 20.11.2020 між кредитною спілкою «АЙ-ДАР» та [PERSON] було укладено договір кредиту № 39-20к/1, відповідно до умов якого кредитна спілка зобов`язалась надати позичальнику [PERSON] кредитну лінію з лімітом кредитування в сумі 30\~000, 00 гривень в межах якого позичальник може отримувати будь-які суми кредиту на засадах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості. Позичальник, в свою чергу, зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за його користування на умовах, визначених цим договором (п. 1.1. договору). (а.с. 6-7) Згідно умов вищевказаного договору, кредит надається на 24 місяці від дня отримання позичальником усієї суми кредиту або першого траншу за кредитом (п. 2.1.); кредит надається позичальнику готівкою у касі кредитодавця або (згідно заяви позичальника) шляхом безготівкового перерахування суми кредиту на рахунок, вказаний позичальником у заяві (п. 2.4.); плата за користування кредитом (проценти) становить 0, 1918 % за день від загальної суми щоденного залишку заборгованості позичальника по кредиту в рамках кредитної лінії плюс 1 % від суми кредиту, який сплачується позичальником авансово в день отримання кредиту (п. 3.1.). 20.11.2020 між кредитною спілкою «АЙ-ДАР» та [PERSON] було укладено додатковий договір № 1 до договору кредиту № 39-20к/1 від 20.11.2020, згідно якого черговий транш кредитної лінії складає 30\~000, 00 гривень; термін дії договору з 20.11.2020 по 25.11.2022. Також між сторонами договору узгоджено графік сплати залишкової суми кредиту. (а.с. 8) На виконання умов вищевказаного кредитного договору позивачем було видано відповідачу кредит в сумі 30\~000, 00 гривень, що підтверджується видатковим касовим ордером № 522 від 20.11.2020. (а.с. 9) Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором кредиту № 39-20к/1 від 20.11.2020, станом на 27.01.2023 заборгованість складає 44\~588, 89 гривень, з яких: 15\~364, 74 гривень сума неповернутого тіла кредиту; 10\~018, 69 гривень проценти за користування кредитом; 19\~205, 46 гривень - пеня. (а.с. 10-11) Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Як свідчить тлумачення ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України). Правочин вважається\~таким,\~що вчинений\~у письмовій\~формі,\~якщо його\~зміст зафіксований\~в одному\~або кількох\~документах (у\~тому числі\~електронних),\~у листах,\~телеграмах,\~якими обмінялися\~сторони,\~або надсилалися\~ними до\~інформаційно-телекомунікаційної\~системи,\~що використовується\~сторонами.\~У разі\~якщо зміст\~правочину зафіксований\~у кількох\~документах,\~зміст такого\~правочину також\~може бути\~зафіксовано шляхом\~посилання в\~одному з\~цих документів\~на інші\~документи,\~якщо інше\~не передбачено\~законом. Правочин\~вважається таким,\~що вчинений\~у письмовій\~формі,\~якщо він\~підписаний його\~стороною (сторонами). Правочин,\~який вчиняє\~юридична особа,\~підписується особами,\~уповноваженими на\~це її\~установчими документами,\~довіреністю,\~законом або\~іншими актами\~цивільного законодавства (ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України). Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною першої статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За змістом ст. 10561 ЦК України,\~розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно із ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Позивач звертався до відповідача із письмовою вимогою про погашення заборгованості за договором кредиту № 39-20к/1 від 20.11.2020. Однак, вимога позивача була залишена відповідачем без належного реагування. (а.с. 12) Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч. 1 та ч. 3 ст. 509 ЦК України). Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Судом встановлено неналежне виконання відповідачем умов договору кредиту № 39-20к/1 від 20.11.2020. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Судом перевірено розрахунок заборгованості відповідача перед позивачем і встановлено його часткову невідповідність вимогам чинного законодавства України, враховуючи наступне. У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісячно до дня повернення позики. При цьому, згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у пункті 53 постанови від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 з подібними правовідносинами, щодо застосування абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України, положення зазначеної норми про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін можуть бути застосовані лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як встановлено судом, за умовами договору кредиту № 39-20к/1 від 20.11.2020, кінцевий строк повернення кредиту 25.11.2022 (п. 2 і п. 4 додаткового договору № 1 від 20.11.2020 до договору кредиту № 39-20к/1 від 20.11.2020), останній сторонами не був продовжений. Отже, суд дійшов висновку, що відповідно до наданого позивачем розрахунку, нарахування процентів та пені за несвоєчасне повернення кредиту, здійснено кредитною спілкою поза межами кінцевого строку кредитування за відсутності правової підстави. Судом встановлено, що згідно умов договору кредиту № 39-20к/1 від 20.11.2020 нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно протягом користування кредитом; сплата кредиту та процентів за його користування здійснюється щомісяця у відповідності до графіка. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит чи у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Вищевикладене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц, від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16. У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/1238/17 розмежоване поняття «проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами» та «проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами», а отже «проценти за користування кредитом» - проценти, які нараховуються в межах строку кредиту (позики) визначених в договорі, і такі проценти розуміються як проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором або законом, і які сплачуються позичальником та порядок виплати яких урегульований ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1051 ЦК України. «Проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами» - проценти, які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання порядок виплати яких урегульований ч. 2 ст. 625 ЦК України, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті і після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування. При цьому Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що у разі сплати процентів за неправомірне користування кредитом, проценти за користування кредитом за той же період часу не сплачуються. Судом прийнято до уваги положення п. 3.6. договору кредиту № 39-20к/1 від 20.11.2020, згідно якого «прострочення сплати кредиту та/або процентів за користування кредитом (згідно графіка розрахунків) не зупиняє нарахування процентів, крім випадку прийняття окремого рішення про це кредитодавцем», а тому звернуто увагу на наступне. У постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила відмінності у термінах «строк договору, строк виконання зобов`язання та виконання зобов`язання». Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. У цій справі сторони визначили термін дії договору з 20.11.2020 по 25.11.2022 (п. 2 додаткового договору № 1 від 20.11.2020 до договору кредиту № 39-20к/1 від 20.11.2020), погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Відтак, у межах строку кредитування по 25.11.2022 (п. 2 додаткового договору № 1 від 20.11.2020 до договору кредиту № 39-20к/1 від 20.11.2020), який є граничним строком користування кредитом (п. 4 додаткового договору № 1 від 20.11.2020 до договору кредиту № 39-20к/1 від 20.11.2020) відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Право позичальника правомірно користуватись грошовими коштами кореспондується з його обов`язком здійснювати плату за таке користування. Якщо ж право позичальника на користування чужими грошовими коштами припиняється у зв`язку з настанням строку повернення кредиту, то припиняється і обов`язок сплачувати передбачені договором проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами. Підставами припинення нарахування відсотків по кредиту з настанням яких припиняється право кредитодавця нараховувати та стягувати проценти за правомірне користування кредитом є сплив визначеного договором строку кредитування. Отже, припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Таким чином, суд прийшов до висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Судом встановлено, що між сторонами договору кредиту № 39-20к/1 від 20.11.2020 сплинув термін строку кредитування, а отже кредитодавець - КС «АЙ-ДАР» втратила право нараховувати відсотки за ст.ст. 1048 та 1054 ЦК України з 26.11.2022. КС «АЙ-ДАР» має право здійснювати нарахування відсотків за неправомірне користування чужими грошовими коштами згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України. Вищевикладене також узгоджується із правовою позицією висловленою Верховним Судом у справі № 910/18943/20 від 27.07.2021. Однак, вимоги про стягнення відсотків відповідно до положень ст. 625 ЦК України позивач не заявляв, хоча в такому б разі підлягали застосуванню й положення п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України. Таким чином, суд прийшов до висновку про правомірність нарахування позивачем процентів за користування кредитом лише за період з 22 02.2022 по 25.11.2022 (включно). Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти за користування кредитом в сумі 8\~163, 07 гривень (15\~364, 70 гривень х 0, 1918 % х 277 днів). Крім того, у даному випадку договірні правовідносини виникли між кредитною спілкою та фізичною особою - споживачем фінансових послуг. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття, зокрема Закону «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10.06.2017. За положеннями ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, споживач - фізична особа, яка уклала або має намір укласти договір про споживчий кредит (п. 9 ч. 1 ст. 1); споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону); кредитна лінія - вид кредиту, надання якого здійснюється повністю або частинами в узгоджені сторонами строки протягом строку кредитування. При цьому може бути передбачено право споживача отримати кредит у межах встановленого кредитного ліміту у разі часткового або повного погашення кредиту протягом строку кредитування, визначеного в договорі про споживчий кредит (п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону); договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором (п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону). Виходячи з положень чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства України, договір кредиту № 39-20к/1 від 20.11.2020 є договором про споживчий кредит, а тому на дані правовідносини розповсюджуються положення Закону України «Про споживче кредитування». З розрахунку наданого позивачем в обґрунтування позовних вимог, зокрема, вбачається нарахування неустойки, а саме пені, на суму заборгованості в розмірі 19\~205, 46 гривень. Відповідно до п. 6.1. вищевказаного кредитного договору, за порушення визначеного графіком (ст. 3.3. договору) терміну повернення отриманого кредиту та прострочення сплати суми процентів за користування кредитом позивальник сплачує кредитодавцю пеню в розмірі 1 % від загальної суми неповернутого кредиту за кожен день прострочення виконання. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно із\~ст.\~21\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування» споживач,\~який порушив\~своє зобов`язання\~щодо повернення\~кредиту та\~процентів за\~ним,\~має відшкодувати\~кредитодавцю завдані\~цим збитки\~відповідно до\~закону з\~урахуванням особливостей,\~визначених цією\~статтею. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. З розрахунку вбачається, що позивачем нараховано пеню в сумі 19\~205, 46 гривень по договору, за яким відповідачем отримано в кредит в сумі 30\~000, 00 гривень. Таким чином, сума пені перевищує половину суми, одержаної споживачем за кредитним договором. Крім того, згідно із п. 61 розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин інших, ніж передбачені\~частиною четвертою статті 10561\~Цивільного кодексу\~України,\~у разі\~невиконання зобов`язань\~за договором\~про споживчий\~кредит у\~період,\~зазначений у\~цьому пункті.\~Норми цього\~пункту поширюються,\~у тому\~числі,\~на кредити,\~визначені частиною\~другою\~статті 3\~цього Закону. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем. Згідно із\~п.\~18\~розділу «Прикінцеві\~та перехідні\~положення» ЦК\~України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625\~цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Отже, з аналізу вищевказаних норм вбачається, що неустойка та інші платежі, як захід відповідальності, за період включно із 24 лютого 2022 року і на період дії воєнного, надзвичайного стану та тридцятиденний строк після його припинення або скасування, не нараховуються за кредитними договорами (договорами позики) і підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (на відміну від мораторію, який передбачає лише відстрочення). Дія даної правової норми у часі має ретроспективну дію і поширюється також на кредитні договори (договори позики), які укладені до 17 березня 2022 року. Таким чином, нарахована позивачем з 25.09.2022 по 27.01.2023 пеня по договору кредиту № 39-20к/1 від 20.11.2020 в сумі 19\~205, 46 гривень стягненню із відповідача не підлягає. Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі суду від 20.02.2023 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті, в даному випадку пояснення, викладені в позовній заяві, а також докази, надані разом із нею. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором кредиту № 39-20к/1 від 20.11.2020 в сумі 23\~527, 81 гривень, з яких: 15\~364, 74 гривень заборгованість по тілу кредиту; 8\~163, 07 гривень - проценти за користування кредитом за період з 22.02.2022 по 25.11.2022 (включно). В задоволенні решти позовних вимог, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування кредитом в сумі 1\~855, 62 гривень за період з 26.11.2022 по 27.01.2023 і пені в сумі 19\~205, 46 гривень, слід відмовити, оскільки такі вимоги є необґрунтованими враховуючи вищевикладене. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в сумі 2 684, 00 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № 2 від 24.01.2023. (а.с. 3) Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1\~416, 35 гривень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (52, 77 %). Решту судового збору в сумі 1\~267, 65 гривень слід залишити за позивачем. Доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано. Суд вважає за необхідне звернути увагу учасників справи при виконанні судового рішення на положення п.102 розділу\~XIII\~«Прикінцеві\~та перехідні\~положення» Закону\~України «Про\~виконавче провадження»:\~тимчасово,\~на період\~до припинення\~або скасування\~воєнного стану\~на території\~України: фізичні\~особи можуть\~здійснювати видаткові\~операції з\~рахунків,\~на кошти\~яких накладено\~арешт органами\~державної виконавчої\~служби,\~приватними виконавцями,\~без урахування\~такого арешту\~за умови,\~якщо сума\~стягнення за\~виконавчим документом\~не перевищує\~100\~тисяч гривень; припиняється\~звернення стягнення\~на заробітну\~плату,\~пенсію,\~стипендію та\~інший дохід\~боржника (крім\~рішень про\~стягнення аліментів\~та рішень,\~боржниками за\~якими є\~громадяни Російської\~Федерації); визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: partial