Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до ДП «Морський торгівельний порт «Южний» у якому просила суд поновити її на посаді начальника служби охорони праці Державного підприємства «МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ «ЮЖНИЙ» з 05 липня 2019 року; стягнути з Державного підприємства «МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ «ЮЖНИЙ» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 липня 2019р. по день прийняття рішення та допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць. Позов обґрунтовано тим, що 04 липня 2019 року позивачку була звільнена з посади начальника служби охорони праці за угодою сторін (п.1 ч.1. ст. 36 КЗпП України) згідно до наказу по ДП «МТП «ЮЖНИЙ» №715ос від 04.07.2019р. Проте звільнятися насправді позивачка наміру не мала, але була вимушена підписати відповідну заяву під тиском та примусом посадових осіб відповідача; зокрема, начальника служби безпеки [PERSON] перебуваючи у тяжкому депресивному розладі, не усвідомлюючи при цьому власних дій. Зазначену посаду позивач обіймала з 01.07.2014р., а до цього займала посаду начальника відділу охорони праці з 18.02.2009 року, відтак, мала багатий досвід та високу кваліфікацію у галузі охорони праці. На переконання [PERSON] підставою для протиправного звільнення стала її принципова позиція щодо оформлення матеріалів нещасного випадку, який мав місце на території по ДП «МТП «ЮЖНИИ», який стався 28.05.2019р. об 11год. 00 хв.. Зазначений нещасний випадок із смертельним наслідком трапився з малярем Дільниці капітального будівництва, ремонту будівель та споруд ремонтно-будівельного управління [PERSON] . Оскільки вона під тиском керівництва була вимушена скласти акт за формою Н-5(у 5 примірниках), в якому було попередньо встановлено, що даний нещасний випадок пов`язаний з виробництвом, а особою, винною в настанні нещасного випадку була визначена тільки постраждала [PERSON] .. З даним актом, позивач була незгодна, оскільки на момент складання акту за формою Н-5 був відсутній висновок судмедекспертизи щодо причин настання смерті потерпілої та наявності в її організмі алкоголю, наркотичних засобів чи отруйних речовин, не були долучені додаткові пояснення інших осіб, які були визначені під час опитування, як особи причетні до цього нещасного випадку. Зазначені вище відомості та факти могли внести значні корективи до змісту актів форм Н-1 та Н-5. Заступник директора з безпеки [PERSON] примушував позивача складати акт форми Н-1 на основі акту форми Н-5 від 30.05.2019р. без врахування результатів відповідних експертиз. На, що позивач відмовлялась, бо це було б порушенням порядку розслідуванні нещасного випадку, за що [PERSON] , згідно посадової інструкції, понесла б відповідальність. Проте, постійний професійний\~психологічний тиск з боку заступника директора з безпеки [PERSON] (колишній співробітник органів державної безпеки) настільки вплинув на психофізичний стан позивачки, що [PERSON] , що не розуміючи власних дій, перебуваючи у депресивному, збудженому стані підписала акт форми Н-1 у декількох екземплярах та підписала бланк заяви на звільнення. [PERSON] вважає, що звільнення та фактичне припинення трудових відносин відбулось без її свідомого волевиявлення та всупереч вимог трудового законодавства. Бланк заяви про звільнення вона підписала в стані, коли не усвідомлювала значення своїх дій, оскільки на той момент перебувала в стані тяжкого депресивного розладу та стан її здоров`я був вкрай незадовільним. Ухвалою від 06 листопада 2019 року відкрито провадження у справі за поданим [PERSON] позовом. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Також, також в судовому засіданні [PERSON] надала пояснення про обставини її звільнення. Стверджувала, що написала заяву про звільнення під впливом психологічного тиску з боку начальника служби безпеки [PERSON] та перебуваючи в стресовому стані не була здатна розуміти значення своїх дій. Представник відповідача у судовому засіданні у задоволенні позовних вимоги просила відмовити, посилаючись на відсутність примусу позивача до звільнення, та неможливість одностороннього анулювання угоди про припинення трудового договору. Також відповідачем було надано до суду відзив на позову, у якому представник відповідача, посилається на пропуск позивачем строку на звернення до суду із позовом про поновлення на роботі. Так, наказом ДП «МТП «Южний» з особового складу від 04.07.2019 року № 715-ос [PERSON] було звільнено з роботи з 04.07.2019 року за угодою сторін, згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. З зазначеним наказом Позивач була ознайомлена в той самий день - 04.07.2019, що підтверджується відповідною відміткою та її особистим підписом в зазначеному наказі. Також 04.07.2019 Позивач отримала трудову книжку, що підтверджується відповідним записом в журналі реєстрації трудових книжок № 118-42. Позовну заяву до суду [PERSON] подано 05.11.2019, тобто з порушенням строку визначеного Законом. Позивач добровільно, з власної ініціативи, написала заяву про звільнення її з роботи угодою сторін. Посилання [PERSON] на те, що таку заяву нею було підписано без усвідомлення нею значення своїх дії, без свідомого волевиявлення та під тиском садових осіб підприємства не підтверджується належними та допустимими доказами, а ґрунтуються лише на уяві Позивача. При звільненні з Позивачем було ведено остаточні розрахунки, що підтверджується відповідними розрахунковими та видатковими касовими ордерами, в яких [PERSON] власним підписом засвідчила факт отримання нею грошових коштів. Також відповідач зазначає, що 04.07.2019 року позивачем, на виконання вимог Закону України «Про запобігання корупції», на офіційному сайті НАЗК було подано декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (перед звільненням). Наведені обставини, на переконання відповідача, свідчать про те, що Позивач свідомо, усвідомлюючи значення своїх дій, виявила бажання на припинення трудових відноснн з Відповідачем. На підставі викладеного представник відповідача вважає позов [PERSON] безпідставним, необґрунтованим, таким, що не підтверджений жодними належними та допустимими доказам і не підлягає задоволенню. Викладена у відзиві позиція ДП «Морський торгівельний порт «Южний», підтримала в судових засіданнях представником відповідача [PERSON] . Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, доходить висновку про відмову в задоволенні позову з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] працювала у ДП «Морський торгівельний порт «Южний» на посаді начальника служби охорони праці. 04 липня 2019 року [PERSON] звернулась до в.о. директора ДП «Морський торгівельний порт «Южний» Яблунівського А.М із заявою про звільнення, у якій просила звільнити її за згодою сторін з 04.07.2019 року. (т.1 ст.8) 04 липня 2019 року в.о. директора ДП «Морський\~торгівельний порт\~«Южний» Яблунівським\~А.М.\~на підставі\~заяви [PERSON] \~видано наказ\~№715-ос\~про звільнення\~ [PERSON] \~з посади\~ начальника служби охорони праці з 04.07.2019 р. за угодою сторін п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України. Доручено централізованій бухгалтерії виплатити компенсацію за 38 календарних днів невикористаної відпустки за період роботи з 01.01.2018 р. по 04.07.2019 року. З наказом [PERSON] , ознайомлена того ж дня, що підтверджується її розпискою на наказі. (т.1 ст.36) Також того ж дня позивачу [PERSON] видано трудову книжку, що підтверджується копією журналу реєстрації трудових книжок (№ [NUMBER] ) в якій міститься підпис [PERSON] про отримання трудової книжки. (т.1 ст.37-40) Крім того, 04 липня 2019 року [PERSON] подано декларацію(перед звільненням) особи уповноваженої на виконання функцій держави. Згідно до висновку експерта №20-5039 від 28 жовтня 2020 року виготовленого Одеським Науково -дослідним інститутом Судових експертиз обставини за яких [PERSON] було подано про звільнення сприймались підекспертною як загрозливі та принизливі для її особистості. У [PERSON] було відсутнє справжнє волевиявлення на звільнення, оскільки у вимушених умовах людина не може сформувати справжнє волевиявлення, головною умовою якого є свобода вибору та незалежність. Підписання заяви було миттєвим шляхом виходу з конфліктної ситуації, було обумовлено не вольовим, а суто емоційним ставленням до обставин. З урахуванням обставин справи, індивідуальних особливостей підекспертної встановлюється, , що [PERSON] не могла повною мірою усвідомлювати фактичний зміст власних дій, не змогла, повною мірою передбачити наслідки власних дій, оскільки знаходилася, у стані емоційного генералізованого відчуття безвихідності ситуації, яка склалася.(т. 1 ст.202-211) Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору є угода сторін. У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення. Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав. З матеріалів справи вбачається, та підтверджується поясненнями сторін, що позивачем було висловлено пропозицію на припинення трудового договору з нею за згодою сторін з 04.07.2019 року, про що зазначено в її заяві яка була прийнята роботодавцем та на підставі якої роботодавцем видано наказ про звільнення. Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Так, приписами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін. Такі висновки суду узгоджуються з висновками, викладеними, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16 та у постановах Верховного Суду: від 01 жовтня 2018 року у справі № 306/1425/17 (провадження № 61-31292св18) та від 27 травня 2020 року у справі № 404/6236/19 (провадження № 61-21869св19). Таким чином, суд дійшов висновку про існування домовленості між позивачем та відповідачем про звільнення позивача за угодою сторін з 04.07.2019 року, датою досягнення такої угоди є 04.07.2019 року, докази досягнення сторонами трудового договору згоди щодо анулювання такої угоди в справі відсутні. При цьому [PERSON] , після надання заяви на звільнення не вчинила будь яких дій, зовнішнім проявом яких було б відкликання зави про звільнення, прибуття на робоче місце з метою продовження виконання своїх посадових обов`язків та інші будь-які дії, які б вказували на бажання позивача продовжити трудові відносини з відповідачем. Суд не приймає до уваги, пояснення позивача про те, що вона на наступний після звільнення день з`явилась на роботу із заявою про відкликання раніше поданої заяви про звільнення, оскільки такі твердження позивачки не підтверджені жодними доказами. Доводи сторони позивача про написання заяви про звільнення за згодою сторін під психологічним тиском з боку керівництва відхиляються судом з огляду на наступне. Відповідно до ст. 9 ЦК України, положення Цивільного Кодексу України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). В трудовому законодавстві не міститься правил, які мають засовуватися при тлумаченні того чи іншого трудового договору, а тому з врахуванням принципів, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо його дійсності, чинності та виконуваності повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності, за умови, що не погіршують становище працівників, порівняно з законодавством України про працю. У приватному праві, частиною якого є трудове право, недійсність може стосуватися різноманітних договорів, в т.ч. трудових (постанова КЦС ВС від 10.11.2021 р. по справі № 757/76070/17). Загальні умови дійсності договору передбачені ст. 203 ЦК України, до яких, зокрема належить вільність волевиявлення сторони правочину (в т.ч. й договору) та відповідність його внутрішній волі. Вчинення правочину (в т.ч. договору) з недотриманням вказаної умови, зокрема під впливом фізичного або психічного тиску проти дійсної волі сторони, тягне за собою можливість визнання його судом недійсним (ст. 215, 231 ЦК). Насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях, які можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою. Доказів вчинення відносно позивача дій, що можуть кваліфікуватись як психічний тиск, суду не надано. Висновок експерта про індивідуально-психологічні особливості [PERSON] та обставини за яких нею була написана заява про звільнення за згодою сторін, судом не приймається до уваги. Оскільки факт існування будь якого тиску на [PERSON] з боку безпосереднього керівництва не знайшов свого підтвердження під час судового розгляду справи, існування такого тиску прийнято експертом до уваги лише зі слів самої [PERSON] , що не може бути прийнято судом як доказ. За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення [PERSON] з роботи, а також в частині вимог про поновлення її на роботі, й, відповідно, для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу За змістом ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки в задоволенні позову відмовлено, суд відносить судові витрати понесені позивачем на її рахунок. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed